Dr. Bogomir Novak
Položaj človeka v kozmosu 2. del                                                                              172 strani
Kazalo
Astrofizikalni uvod                                                                                                                   2                                                                                                                                    
                                                                                                              
I. Transformacijska šola med spominom in anticipacijo                                                      9 

1. Odnos med formalnim, priložnostnim in globinskim učenjem                                       22 
2. Družbeni kontekst preobremenjenosti  posameznikov                                                   29
3. Kako razumemo delovno kariero učiteljev in oblikujemo karierni načrt?                   31
4. Pomen štirih vzgojnih, učnih in poučevalnih  stilov                                                        36
5. Vloga šaha v življenju                                                                                                         38

II. Predlogi osebnostnih izpopolnjevanj                                                                                39       

1. O kakovosti osebnostne rasti  39                                                                                                                                                                                                                             2. Zagovor potrebe po vseživljenjski vzgoji                                                                          43
2.1. Samovzgoja kot sestavina medsebojne komunikacije                                                  44
2.2. Premagovanje strahu pred vzgojo                                                                                  45
2.3. Kakšne so razlike med vseživljenjskim učenjem in vzgojo?                                        45
2.4. Zakaj je življenje vseživljenjsko učenje neminljive ljubezni?                                     47 
2.5. Kako nas duhovedni učitelj Dyer navdihuje?                                                               51                                                                                                                         

3. Kaj nas motivira za raznovrstna učenja?                                                                         57
4. Chopra, Jung, Myss o arhetipih vodenja, sence in kakovost samopodobe              60

III. Čudež zdravja                                                                                                                   71
1. Arhetipska spoznanja o nas samih                                                                                    71                                                                              
1.1 Analize nekaterih biblijskih junakov                                                                              77
1.2 Spoznaj samega sebe po arhetipskih vzorcih                                                                 80  
1.3 Nekateri primeri mojih izkušenj                                                                                     83
2. Zdravilne metode                                                                                                                86

IV. Je razsvetljenstva konec ob koncu časov?                                                                             96                                                                                              

1. Odrast v ekosocializmu?                                                                                                   109
2. Časenje časa-carpe diem                                                                                          119
2.1 Antične dihotomije časov                                                                                                122
2.2 Posvetni čas dela in ekstremnih užitkov                                                                        124
3. Umetnost življenja in umiranja                                                                                134 
3.1 Razumevanje pomena smrti v starem veku                                                                 141
3.2 Kako živeti umetnost življenja in smrti v procesu staranja?                                      144
3.3 O daru smrti                                                                                                                    147                                                                                                                 

Zaključki                                                                                                                       152
Literatura                                                                                                                      167                                                                                                            

To knjigo posvečam ženi Tončki
Moto po Friedrichu Wilhelmu Nietzscheju 'Brez glasbe bi bilo življenje napaka.' Angleški irigent Anthony Stokowski pa nas je navdušil z izjavo: 'Slikar svoje slike riše na platno, glasbenik pa slike riše na tišino.' Spominja na Musorskega Slike z razstave. 
Astrofizikalni uvod                                                                                                                   2
Albert Einstein: "Človeško bitje je del celote, ki jo imenujemo 'vesolje', del, omejen v času in prostoru. Sebe, svoje misli in občutke doživlja kot nekaj, kar je ločeno od preostalega, kot nekako optično prevaro zavesti. Ta prevara je za nas svojevrstna ječa, ki nas omejuje na naše osebne želje in na ljubezen do bližnjih. Naša naloga mora biti, da se osvobodimo iz te ječe, tako da razširimo krog svojega sočutja na vsa živa bitja in na vso naravo v njeni lepoti."  Ta misel naj bo izhodišče tega zapisa.
Astrofizika hitro napreduje že zaradi teleskopov, ki so nameščeni v vesolju. Enako hitro napreduje nevrologija zaradi slikanja možganov. Albert Einstein je dejal Najlepše, kar lahko izkusimo, je skrivnost. Ta je vir vse prave umetnosti in znanosti. Tisti, ki so mu čustva tuja, ki ni več zmožen čudenja in osuplosti, je tako rekoč mrtev – njegove oči so zaprte.« 

Skrivnost je izvor čudenja v občutenju sebe in drugih, domišljiji, ustvarjalnosti. Za Barbarića je čudenje izvor pojma kavzalnosti, za  Junga pa prejkone sinhronosti. Ta Pri tematizaciji navdiha smo posredno proučevali, kako se lahko kdo čudi, doživlja svoj vrednotni ta svet, kako kdo doživlja skrivnost seveda glede na svoje posebne interese, profesije. Za začetek bi ugotovili, da sta nam življenje in svet podarjena. V vesolju smo kakor Guliverji med liliputanci in velikani skoraj neskončno majhnega in neskončno velikega. Tako so tudi manjši planeti vis a vis večjim in zvezde pritlikavke med zvezdami orjakinjami.  
Na krivdo in sram se nanašajo arhetipi prostitutke, saboterja, žrtve, … Zaradi neenakosti med ljudmi gre za asimetrijo pričakovanj. To se v nas izraža kot ambivalenca.  Ne vemo, kaj tiči v nezavednem, kaj bo prodrlo iz de profundis-a. jasno je, da ne moremo živeti le sedaj in tukaj, ampak iz racionalnega operativnega modusa.  
Ker se znanje o kozmosu in človeku naglo razvijata, bom skušal v 2. delu povedati to, česar nisem v 1. delu. Tudi v tem delu bom povezoval astronomska spoznanja s samospoznanjem človeka že zato, ker je človek del božansko-kozmičnega vesolja. Navsezadnje ne more človek spoznavati zunanjega vesolja brez spoznanj o sebi. Na to se nanaša (šibko in močno) antropično načelo, ki smo ga že analizirali. 
Byrne Rhonda (2011) ve, da se je velika skrivnost celote prenašala skozi stoletja, po njej so hrepeneli, jo skrivali, izgubljali, kradli in zanjo plačevali velike vsote denarja. To stoletja staro Skrivnost so razumeli nekateri najpomembnejši ljudje v zgodovini: Platon, Galilei, Newton, Shakespeare, Beethoven in Einstein, pa tudi drugi izumitelji, teologi, znanstveniki in veliki misleci. Najdemo jo skozi stoletja, razdrobljeno v ustnih izročilih, literature, veri in filozofiji. Ker ne more biti definirana, ne moremo vedeti, za kakšno skrivnost gre. Je to dar življenja, inspiracije, smrti, dar radosti, dar stvarjenja,… Byrnejeva ne pove, da gre pri skrivnosti za paradoks izrekanja neizrekljivega. 
Kljub temu, da je božje stvarjenje skrivnost, nas zanima struktura in funkcija vesolja oz. vesolij, če jih je več. s tem se ne zmanjšuje pomen božje slave in zasluge za čudež življenja. Psalmist (19,1) pravi 'nebesa razglašajo božje veličastvo in oznanjajo da je delo njegovih rok. En dan to sporoča drugemu  in ena noč naznanja to drugi.' Kralj David pa je molil: od tebe Gospod prihaja vsa slava, moč, veličastvo. Vse, kar je v nebesih in na Zemlji. V tvoji roki sta moč in oblast. Vse lahko narediš veliko in močno. Zahvaljujemo se ti za tvoje veličastno ime. Veličastvo vesolja presega vse naše predstave in je izvor naših vizij. Bog nas kliče vse po imenu. Sami  bi morali biti še bolj nagovorjeni kot Izaija, saj je naše poznavanje vesolja neprimerno večje in globlje. Očitno pa je, da se nam v tostranosti nikoli ne bo razodel, čeprav je to Gospod vesolja. 'kdo je kakor ti, veličasten v svetosti, strašen v sijaju, ki dela čudeže.' Naj nam življenja ne vodi sla po denarju. Ker vemo, da nas Gospod ne bo zapustil, ker je naš pomočnik, bodimo pogumni. Teza Psalmistov je zvesti, zanesljivi pravični in resnični Bog.  
Po navdihu astrofizikov se nam zdi vesolje čudovita tkanina, ker jo tkejo niti-strune s svojimi energetskimi nihanji, valovi, frekvencami, vibracijami. Vesolje igra na nitke-strune, ki nihajo, svoje melodije. Kadar nihajo harmonično, so vesele, sicer pa niso. Pogoj za harmonijo je fit value - usklajeno vrednotenje.  Na to pogosto pozabljamo pri iskanju navdiha. Iskanje izvora vseh stvari v pra-sili (Kojc), pramorju oz. oceanskemu občutju zlitja (Gadamer), kaosu (gr. chora), velikem pra-poku itd.  Super-strune me povezujejo s starogrškim pitagorejskim konceptom glasbe in matematike. 

Astronomska opazovanja so podpirala zamisel, da se je vesolje razvilo iz vročega gostega stanja. Od odkritja kozmičnega mikrovalovnega prasevanja ozadja leta 1965 je teorija prapoka postala najboljša teorija izvora in razvoja vesolja.
V poznih 60. letih 20. stoletja je veliko kozmologov menilo, da lahko neskončno gosto in fizikalno paradoksalno singularnost na začetku Friedmanovega kozmološkega modela obidejo s predpostavko, da se je vesolje, preden je prešlo v vročo gosto stanje, krčilo in se začelo znova širiti. To zamisel je ameriški fizikalni kemik in fizik Richard Tolman podal kot nihajoče vesolje. Stephen Hawking in drugi astrofiziki so pokazali, da takšna zamisel ne bi delovala in je tako singularnost neločljivo povezana s fiziko, ki jo opisuje Einsteinova teorija gravitacije. To je vodilo večino kozmologov, da ima Vesolje, ki ga trenutno opisuje fizika splošne teorije relativnosti, končno starost. Vendar je zaradi neupoštevanja lastnosti kvantne gravitacije nemogoče reči ali je singularnost izhodiščna točka vesolja ali fizikalni procesi, ki vladajo, povzročajo, da je narava vesolja večna. Einstein je svojo astrofiziko zasnoval na svojih otroških sanjah, kjer se je hitrost gibanja sani povečevala do svetlobne hitrosti. 
Obstaja slika kozmičnega mikrovalovnega prasevanja ozadja Nasine sonde WMAP. Večina teoretskih raziskav v kozmologiji prapoka se ukvarja z razširitvijo in izboljšavami osnovne teorije prapoka. Veliko trenutnih raziskav skuša pojasniti, kako so v tem okviru nastale galaksije, kaj se je zgodilo v samem prapoku in na izgladitev opazovalnih podatkov z osnovno teorijo. Velik napredek v kozmologiji prapoka je prišel v poznih 1990-ih in na začetku 21. stoletja zaradi izboljšane tehnologije daljnogledov v kombinaciji z velikim številom podatkov iz umetnih satelitov kot so COBE, Hubblov vesoljski daljnogled in WMAP. S temi podatki so lahko kozmologi izračunali veliko parametrov prapoka precej natančno. Z opazovanjem supernovih zvezd so nepričakovano odkrili, da se verjetno vesolje vse hitreje širi zaradi temne energije.
Greene (2021) je navdušen zagovornik teorije superstrun, ki so vodilne niti vesolja, ki tkejo osnovno tkanino, vezenino vesolja.  Superstrune analizira teorija M, ki še nima natančnega pomena. Lahko pomeni mother (mati), veličastvo (majesty), master - moj, magic (čarobna), mystery – skrivnost, matrix – matrica. Greene piše o čudoviti tkanini vesolja. Morda je najlepša sedaj in je ne bomo nikoli več deležni. Ne piše o novi paradigmi znanosti, očitno pa je, da mu gre za njeno celovitost. K temu naj bi prispevala teorija M. Zanimivo je, da ne piše o sintropiji kot nasprotju entropije. Se tedaj narava lahko regenerira, kar bi radi nekateri drugi strokovnjaki. Je vesolje ena sama velika brana poleg raznovrstnih bran, se sprašuje. Nobena kozmološka teorija ni popolna. To ve že brez Goedelove teze o nepopolnosti.  
Greene nam poleg splošno znanih astrofizikov Einsteina, Ernesta Rutherforda, Nielsa Bohra, Wernerja Heisenberga, Erwina Schrödingerja, Wolfganga Paulija, Jamesa Chadwicka , Rogerja Penroseja in Stephena Hawkinga predestavlja še nova imena kot so Edward Witten z Eugenio Calabi, Theodor Kaluza, Andrew Strominger, Stein Stømme, Cumrun Vafa, Gabriele Veneziano in Shing-Tung Yau.   

Grene nas vodi po raziskovanju vesolja in iskanju smisla v soočenju z ogromnimi prostranstvi kozmosa. Avtorju sledimo od velikega poka do konca časa in spoznavamo, kako so nastale trajne strukture, kako sta se pojavila življenje in um in kako poskušamo ljudje s pomočjo zgodb, mitov, vere, ustvarjalnosti in znanosti ter z iskanjem resnice in globokim hrepenenjem po večnem osmisliti svoj obstoj. V knjigi torej raziščemo vesolje od začetka časa pa do nečesa, podobnega koncu, in si pri tem ogledamo, kako so nemirni in domiselni umi osvetlili temeljno minljivost vsega. Greene (2021) se kot astrofizik spušča tudi v filozofska spoznanja časa, ker išče teorijo poenotenja vesolja. Zavedanje lastnega konca ima velik vpliv na to, kar počnemo; večnost ima močan vpliv na um, ki se zaveda, da je njegov materialni obstoj omejen. Vesolje se je začelo v nekakšnem singularnem stanju. črna luknja je tudi singularna, ker se v njej čas neha. Entropija v črni luknji pogojuje njeno naključnost.  Večnost ima več pomenov. Po eni strani pomeni nenehno dogajanje v smislu vedno znova, ker 'imamo sto obrazov notranje moči' (Rebula, 2011), po drugi strani pa duša ne umre, ker ostaja pri Bogu. . Morda se bomo šele posthumno zavedali, kaj je bilo večno v tostranskem življenju. Vsaka religija poudarja največji pomen 'biti v bogu', v srcu, v globinski plasti učenja. Že v starokitajskem delu Dao te King najdejo vse razdvojitve ponovno sintezo enosti v globinah vseh globin oz. temelju vse skrivnosti.  
Teorije superstrun so trenutno najboljši kandidati za poenotenje vseh štirih sil, t.j. gravitacije, šibke, elektromagnetne in močne interakcije. V okviru teorije strun opišemo delce kot ekscitacije enodimenzionalnega objekta vstavljenega v večdimenzionalen prostor (9 do 11 dimenzij, odvisno od posamezne teorije). Objekti v teh teorijah tako niso več točkasti kot so na primer elementarni delci v običajni kvantni teoriji polja, pač pa so dimenzij 10-35 m, kar je daleč pod razdaljami, ki jih še lahko razločimo s trenutno obstoječimi napravami (npr. trkalnik elektronov in pozitronov LEP v CERN-u). To tudi razloži, zakaj je kvantna teorija polja tako uspešna, kljub predpostavki o točkastih delcih.
Teorije (super)strun vključujejo v svoji strukturi tudi splošno teorijo relativnosti, teorijo gravitacije, ki jo dobijo s stiskom 10 (9, 11) dimenzij na 4. Kako točno poteka ta kontrakcija je odvisno od podrobnosti posamezne teorije. Pred nekaj leti so ugotovili, da je vseh 5 doslej poznanih teorij strun povezanih prek simetrijskih transformacij - dualnosti. Tako se zdi, da  obstaja le ena teorija, ki se nato manifestira v različnih oblikah. Nedaven izračun kvantnih stanj črne luknje predstavlja nadaljnji korak k teoriji kvantne gravitacije.
Še vedno ne poznamo odgovora, ali se vesolje zaveda samega sebe  samo v nas samih ali tudi brez naših možganov. Odgovor je odvisen od širine razumevanja pojma zavesti. Celo pojem samozavedanja ne moremo omejiti le na človeka, kar se organizmi lahko zavedajo le lastnih občutkov. Samozavedanje ni ločnica med človekom in drugimi enoceličnimi bitji. Življenje ni  nedoločena, ampak je že določujoča oblika obstajanja. Rekli bi morda, da vesolje samo še nima smisla, ima pa ga življenje. Vprašanje pa je ali življenje izhaja samo iz življenja, ali pa že iz nežive narave. Opredeljevanje življenja z življenjem je vitalistično v smislu življenjske sile - vis vitalis. Zato ima pozitiven predznak praktično v vseh pomenih. Svetost življenja je temeljni miselni vzorec, s katerim človeštvo izbira, na kakšen način hoče poznati in spoznati življenje. Zato ne more biti zgolj predmet objektivnega raziskovanja; svetost življenja je rezultat izbire življenja kot skrivnosti. Normativna vsebina svetosti življenja je mnogo težje vprašanje, ker norme lahko le prebujajo visoka pričakovanja, ne morejo jih pa uresničiti. 

Knjiga o Svetem in smešnem se mi zdi preveč bizarna, da bi me pritegnila. Je pa morda v pomoč povprečnim bralcem, ki se jim zdi sveto zaradi skrivnostnosti nedosegljivosti in nerazumljivo. Norčevanje iz svetih zadev se mi ne zdi umestno. Izar Lunaček je svojo diplomsko nalogo je utemeljil na zapisih treh priznanih mislecih o smešnem in smehu: Henriju Bergsonu, Sigmundu Freudu in Mihailu Bahtinu. Šele Bahtin ga je »očaral z vztrajanjem pri samostojnem statusu smeha. Trdi da sta bili sveto in smešno nekoč dve strani istega denarja. V doktorski disertaciji se je poglabljal v »smeh v religiji, od pamtiveka do danes«. Tudi v knjižni obliki je našla pot le do manjšega števila bralcev.
Priporočilo Nemške družbe za medicinsko pravo (Deutsche Gesellschaft für Medizinrecht) se glasi: »V našem pravnem in moralnem sistemu je človeško življenje vrednota najvišjega reda. Zaščita življenja je dolžnost države, ohranitev življenja je prednostna zdravniška naloga. Razvrščanje varovanja življenja glede na družbeno vrednost, koristnost, glede na telesno ali na duševno stanje nasprotuje moralnemu zakonu in ustavi.« Od tod izhaja pojem nedotak ljivosti človeškega življenja. Svetost življenja je predvsem verski pojem. Religiozna etika najprej razkrinkava zgrešene dileme med znanjem in obvladovanjem; Iura et bona (1981). Krščanstvo vidi vrhunec svetosti življenja v učlovečenju Besede (prim. Jn 1, 14), ki je bistveni del programa odrešenja (prim. Heb 10,5-7) in razodetja. 
Morda nas smešnost svetega osvobaja frustracij, blokad, konfliktov in sovražnosti. Večina tiči na nasprotnih bregovih, ker na nasprotnike svojega stališča reagira reaktivno in represivno z verbalnim nasiljem oz. sovražnim govorom, včasih pa tudi s fizičnim  nasiljem. Nasprotniki vsega pomenijo  Hobbesovo vojno vseh proti vsem. Politika je potem samo njihova prikladna tarča, odlagališče  nezadovoljstva, nezaupanja, nestrpnosti. V Sloveniji je to morda še malo bolj očitno, ker se pri večjih narodih nezadovoljstvo vsaj na videz bolje porazdeli oz. porazgubi. Če smo neprestano napadeni z izvršnimi dejstvi in interpretacijami, ne pridemo na zeleno vejo notranjega miru. Svetopisemska usmeritev pa je »Ogiblji se zla in delaj dobro, išči, zasleduj, prôsi, povprašuj za mir in se zanj zavzemaj«. (Psalm 34,15) 
Temna snov je nevidna. Z raznimi metodami se Astrofiziki trudijo, da bi odkrili vsaj nekatere njene lastnosti. Baje je snov v vesolju večinoma temna. V vesolju je morda le 5 % vidne snovi, 25 % je temne snovi in 70 % temne energije. Lahko bi temno snov sestavljali supersimetrični delci (higgsin, fotin, zin). Nove zamisli, ki jih je treba še verificirati z novimi pospeševalniki so: sestavine prostora in časa, kaj sta temna snov in energija, gravitacijski valovi, itd.  Gilliland (2017, 116-117) ugotavlja, da jo je možno najti. Naravoslovna znanost je v bistvu pripovedovanje o pričakovanjih in zmotah, o poteh in stranpoteh, je zapoved, kaj je treba še odkriti oz. potrditi.  Plesišče subatomarnih delcev je kakor gledališče za opazovalce in pripovedovanje je že mentalno potovanje po tujih svetovih. V znanosti vesolja vse valovi, niha s frekvenco, se zvišuje ali zmanjšuje na potenco, vse je možno, slišimo zvok iz tišine, angela z višine. Lučke večnosti so zvezde božjega veličastja. Nič takšnega nisem opazil v družboslovju kot da je to področje bolj sekularizirano kot naravoslovno in bolj monopolizirano. 

Slovenski mednarodno ugleden astrofizik Bogdan Povh je v svoji kratki monografiji (2023) pokazal razvoj astronomije od antike do danes. Za svoje delo je dobil več nagrad. Če želimo postati prvi, se moramo ukvarjati z najpomembnejšim za uspeh. Če sta dva skoraj istočasno odkrila določeno spoznanje, je to sporno. Po navadi se navaja samo enega, npr. Darwina, ne pa Wallaca, Roentgena, ne pa Filipa Lenarda, pri odkritju infinitezimalnega oz. diferencial nega računa se navaja Leibniza, ne pa Newtona...   
V zadnjem času so s pomočjo daljnogleda v vesolju ugotovili, da ima Saturn 147 lun, Jupiter pa 92, čeprav je do nedavno veljalo, da jih ima Jupiter več. Zanimivo je, da zemljini gravitaciji ubežimo pri 11 km na sekundo, vendar pa nimam podatkov, da bi jih primerjal s pogoji na drugih nebesnih telesih.  

Povhova odkritja so, da ima vsaka galaksija v svojem sestavi vsaj eno črno luknjo. Razvoj našega planetarnega sistema je zelo zapleten in še v marsičem nepojasnjen. Njegov namen je pojasniti vzpon in zaton planeta zemlje. Meni, da je zemljina Luna nastala kot ostanek trka planetoida Teje z Zemljo. Zemlja je doživela že več katastrof. Po vsaki se je doslej še bolj razcvetela. Verjame v rojstvo in smrt vesolja. Seveda pa povzema tudi druge o obstoju temne snovi in energije.   
Vsi participiramo na kozmični zavesti, zavedamo pa se je, čeprav nepopolno nekateri. Naše znanje o vesolju je nepopolno, kakor tudi znanje o smrti. Individualno živimo tudi rojstvo in smrt vesolja, kakor tudi samega sebe. Mi smo že zase vse vesolje, obenem pa se odpiramo v asrofizikalne kozmične razsežnosti.  Kozmična zavest sta tako kot kozmična ljubezen stanje trajnega razsvetljenja, ker sta božji oz. božanski. To stanje se naravno razvije z redno vadbo 'transcendentalne meditacije'. V zadnjih 10ih letih so  znanstvene raziskave pokazale takšna stanja pri ljudeh, ki že dlje časa vadijo transcendentalno meditacijo. Raziskave kažejo na zelo urejeno ter učinkovito delovanje možganov pri teh osebah, ki se izkazuje ves dan in vso noč, tudi sredi najglobljega spanca.
 
Kakšne energije dobivamo iz kozmosa? Najstarejša vedenja jih po njihovi tipičnosti razpore jajo kar po zgodovinskih obdobjih. V Bhagavad-giti - Gospodovi pesmi v 700 verzih Šri Krišna poučuje svojega prijatelja in bhakto Ardžuno cca 5000 leti, še pred začetkom zdajšnje dobe kali. Beremo jo lahko samostojno ali kot del Mahabharate, starodavnega zgodovinskega epa v sanskrtu. Mahabharata opisuje dogodke pred začetkom zdajšnje dobe kali. Nauk Gite razodeva tedanja prepričanja o zavesti, karmi, jogi, reinkarnaciji in človekove biti. Vede imenujejo današnji čas, ki se je začel 3.105 let pred našim štetjem, za dobo Kali (Kali juga). Ta doba je najslabša, najbolj pokvarjena in nasilna od temeljnih štirih vedskih dob, ki trajajo skupaj 4,3 milijona let in se ponavljajo – vendar ne kot usoda ali predestinacija. Ponovijo se samo izhodišča, karma, naprej pa človek, ki ima svobodno voljo, odloča v vsaki situaciji po svoje. Kali juga traja za nas neverjetnih 432.000 let! 
Nekateri  verjamejo v splošno spremembo dobe Rib v dobo Vodnarja. Če je bila individual nost največje darilo dobe rib, pa je danes, ko vstopamo v novo dobo vodnarja. Zloraba te pa je za človeka postala največja nevarnost in grožnja. Premočni posamezniki in ustanove imajo v oblasti na milijone ljudi, ki so postali nepomembni reveži v primežu muhavosti trga. Vse vrste ustanov – vlade, banke in korporacije so skrčile sijočo individualnost svojih delavcev na pasivno ubogljivost. Ti ljudje stradajo in umirajo v tišini, ali pa so sužnji vsakodnevne miloš čine, medtem ko bogati povečujejo svoje nesveto nakopičeno bogastvo. Ta socialna neenakost žene revne ljudi na rob pogube in prezgodnje smrti. Sami verjetno ne morejo več  spremeniti svoje razvojne smeri. Nekateri že vidijo znamenja propada in se začenjajo zavedati nove zarje. Sijoča vodnarjeva svetloba vstopa v njihova srca in krik po pravičnosti in svobodi jim brez težav prihaja na usta. Ta ista pravičnost bo prek medsebojne delitve dobrin ljudi pripeljala iz njihove teme in jih dvignila naprej proti njihovemu določenemu cilju. Kljub begu osvetij pa galaksija Andromeda drvi proti Rimski cesti, in čez milijon leti se bo zaletela vanjo.      
Na moj mail je letos novembra prišla referenca nekega angleškega astrofizika, ki me je citiral. Ker ta citat za mojo bibliografijo ni več pomemben, ga nisem navedel. Kaže pa na dejstvo, da ima vsak pisec svoje bralce in sledilce in zato njegovo delo ni zaman. Kaže tudi na to, da je to početje oblika samospoznanja za avtorja in za bralca. V zadnjem času sem v preglednem seznami e-knjig in njihovih kazal poskrbel za lažji dostop do že objavljenih del. Domnevamo, da obstaja kozmični DNK. Dokler ne najdemo vsaj še ene človeštvu podobne civilizacije ta hipoteza ni potrjena. Verjetno kozmične sile npr. gravitacija preoblikovane delujejo skozi nas. 
Doblanovič (1996, 201-211) v bistvu pove, da prepovedano življenje vodi v razočaranja in obžalovanja, ker ne živimo iz sebe. V Dodatku pripoveduje zgodbo vesoljnega popotnika o našem planetu. Ta potuje iz obrobja Rimske ceste v njeno središče.  Ko prekoračiš svetlobno hitrost se začneš kotaliti v času. Duša lahko živi v iluziji. V jedru naše galaksije se nekaj lahko premika le, če je živo. V vesolju delujejo centripetalne in centrifugalne sile. Pri prevladovanju slednjih se vesolje širi v neskončnost in praktično izgine. Zgodba se dogaja v času prve galaktične konfederacije.  Vodi svoj tečaj avatar. Beseda avatar se ne pojavlja že v vedski literaturi, ampak v razvitih oblikah v postvedski literaturi in kot samostalnik zlasti v puranski literaturi po 6. stoletju. Koncept avatarja je združljiv z vsebino vedske literature - Upanišade zaradi simbolične podobe koncepta Saguna Brahman v filozofiji hinduizma. Rigveda opisuje Indro kot obdarjenega s skrivnostno močjo prevzemanja kakršne koli oblike po želji. Bhagavad Gita avatar razlaga doktrino Avatarov. Teološko je izraz najpogosteje povezan s hindujskim bogom Višnujem, čeprav je bila ideja uporabljena tudi za druga božanstva. Doktrina inkarnacije je ena od pomembnih razlik med vajšnavsko in šivajistično tradicijo hinduizma. sta omenjena tudi v srednjeveških hindujskih besedilih, to je manjše in občasno.
Avatar je ameriški znanstvenofantastični film iz leta 2009, ki ga je režiral James Cameron. Na platna je prišel tik pred božičem 2009 v distribuciji 20th Century Fox. Film je posnet tudi v 3-D tehniki za različne formate 3-D kinematografov. Oglaševali so ga kot revolucijo v filmski tehniki zaradi uporabe stereoskopskih kamer, razvitih ravno v ta namen.[3] Film je v celoti računalniško animiran. Igralci so bili posneti s sistemom za zajem gibanja v digitalno obliko, vključno z njihovo obrazno mimiko, ki je bilo nato pretvorjeno v gibanje lika. Režiser je za lažji predogled končnega izdelka uporabljal navidezno kamero, ki je posnela igralce pred praznim platnom in v realnem času generirala računalniško ozadje.[4] Po uradnih podatkih je znašal proračun filma 237 milijonov dolarjev,[1] po ocenah pa se dejanski znesek giblje med 280 in 310 milijonov za produkcijo in dodatnih 150 milijonov za oglaševanje.[5][6]
Zgodba se odvija leta 2154 na Pandori, fiktivnem naravnem satelitu planeta v ozvezdju Alfa Kentaver, kamor pride zasebna korporacija izkopavati dragoceno rudo. S svojim početjem posega na ozemlje domorodnega ljudstva inteligentnih humanoidnih bitij, ki si pravijo Na'vi in se upirajo prišlekom. Zato direktor podjetja odobri program izdelave klonov Na'vijev brez lastne zavesti, ki jih je možno upravljati z mislimi in ki naj bi olajšali sporazumevanje med kulturama. Naslov se nanaša na računalniške avatarje, podobe, ki predstavljajo uporabnike v kiber-prostoru. Zgodba spremlja Jakea Sullyja, nekdanjega marinca, ki dobi v upravljanje enega teh klonov z nalogo pridobiti zaupanje Na'vijev.
Nekdaj je Trstenjak želel, da bi še enkrat živel. Frankl svetuje, naj živimo tako, kot da živimo že drugič. Dejansko vsaj do neke meje ponavljamo vzorce svojih staršev oz. prednikov. Po eni strani smo sami svoj najboljši vodja, notranji učitelj. Bill Bryson je napisal Zgodovino skoraj vsega, čeprav ni kozmološka. Vendar pa tudi astrofiziki stremijo k razlagi celotnega kozmosa, a priznajo, da jim še vedno nekaj manjka. 

Wilber (roj. 1949) je kot 'Einstein zavesti' zbral mistične zapise velikih svetovnih fizikov. Ti premoščajo vrzel med znanostjo in religijo, Quantum Questions zbira mistične spise vseh največjih fizikov, ki so sodelovali pri odkrivanju kvantne fizike in relativnosti, vključno z Albertom Einsteinom, Wernerjem Heisenbergom in Max Planckom. Izbori so zanimivi tako za znanstvenike kot za neznanstvenike.

V povzetkih njegovega izjemno obsežnega opusa se na hitro seznanimo po wikipediji. Štirje  kvadranti vseh ravni človeškega znanja (AQAL, pron. "ah-qwul") je so shematski, modelni okvir njegove integralne teorije. Gre za odnos 'notranjost-zunanjost' in 'posameznik-kolek tiv'. S to metateorijo skuša razložiti ujemanje akademskih disciplin z oblikami znanja,  izkušenj, ravni zavesti in linij razvoja. AQAL temelji na štirih temeljnih pojmih počitka. Linije potekajo od predosebne prek osebne do transpersonalne. Stanja zavesti  so na različnih stopnjah. Da bi bil opis Kozmosa popoln, Wilber meni, da mora vključevati vsako od teh petih kategorij. Za Wilberja se le tak račun lahko imenuje 'integralni'. V eseju "Odlomek C: načini, kako smo v tem skupaj", Wilber opisuje AQAL kot "eno predlagano arhitekturo Kozmosa". Wilber s stališča supezavesti trdi, da smo mi že vse vesolje. Vrh modela je brezoblično zavedanje, »preprost občutek bivanja«, ki se enači z nizom »ultimatov« iz različnih vzhodnih tradicij. To brezoblično zavedanje presega pojavni svet, ki je v končni fazi le videz neke transcendentalne resničnosti. Po Wilberju kategorije AQAL – kvadranti, črte, nivoji, stanja in tipi – opisujejo relativno resnico doktrine budizma. Samo brezoblično zaveda nje kot 'preprost občutek bivanja'  je izjema. Veliko gnezdo se sestoji iz kvadrantov jaz kot subjektivno namerno – vedenjsko objektivno, mi intersubjektivno in družbeno.  

Wilber piše o cca 20ih maksimah kozmosa. 1. stvarnost je sestavljena iz holonov. 2. Holoni so kot celote sestavine drugih višjih celot. Izkazujejo 4 temeljne zmožnosti. A- samoohranitev, b samoprilagoditev – združevanje, c-samotranscendenco-eros, d. samorazblinjanje-tanatos. 3. holoni se porajajo se iz prejšnjih za naslednje. 4.,5. in 6. po hololarhičnem načelu, 6. nižje določa sposobnosti višjega. 7. število tvori razpon, čim večja je globina, višja je zavest. 8. Vsaka naslednja raven poraja večjo globino in manj razpona. 9. če uničimo enega, uničimo vse nad njim.  vključuje svojega predhodnika. 10. holarhje so so-odvisne. 11. mikro se izmenjuje z makrom, 12. evolucija je usmerjena k vedno večji kompleksnosti. Vse zadolžnice so odrešene v praznini.
  
I.	Transformacijska šola med spominom in anticipacijo                                    9
Klasična šola je bila predvsem šola memoriranja in piflanja. Tudi današnje nauke in vaje je treba ponavljati, če želimo doseči določen učinek. Še vedno je odprto vprašanje, koliko tradicije in koliko divergentne različnosti potreb ujemo za uspeh. Nekateri avtorji (Stone, Kwick) stavijo na um in uporabljajo za svoje metode akronime kot asociacije za boljše pomnenje.  
Vprašanje transformacijske šole je širše in globlje kot smo si predstavljali  90. letih 20. stoletja. V tem poglavju podajamo nekatere preglednice, ki jih že poznamo obenem pa sem ter tja podajamo tudi novo refleksijo na sicer zamišljene spremembe, ki so bolj uresničene na alternativnih polah kot pa v javni šoli. Reforma javne šole zaostaja, kar je razvidno tudi iz tega dejstva, da ni nove Bele knjige.  Spominjamo se predvsem zasnove reforme in že obstoječih alternativnih šol, od katerih naj bi javna šola kaj prevzela. Menim, da javna šola nima perspektive prihodnosti, dokler politika nima vizije prihodnosti. Zaradi večje količine ogrožujočih problemov, politika še te težko rešuje. Ne vemo, od kod naj bi črpali vire za vizije zgodovine. Načelno je jasno, da iz virov domišljije in znanja, vendar sta za to potrebne kompetence.    
Vtis imam, da lokalne šole lažje uvajajo novosti kot pa centralne ljubljanske šole. Uveden je nov predmet učenja učenja od osnovne šole do univerze. Ali je to samo lastovka, ki še ne naredi pomladi. V polpreteklem obdobju tudi predmet STM ni prispeval k razvoju samouprav nega sistema v smislu večje demokratičnosti. Tudi danes se zdi, da družba drsi v totalitarizem, kjer je že v času nacizma in stalinizma bila, Tedaj še ni bilo pritiska staršev na šolo kot tudi ne digitalne tehnologije. Šlo je ta reagiranje na nove težnje delodajalcev glede rezultatov dela, za pridobivanje različnih znanj kandidata za možnost izbire novih delavnih mest, spremenljive razmere na trgu dela. Šola lahko tudi nazaduje. Grožnje z nasiljem in izvajanje nasilja na šoli to dokazujeta. Zaostruje se vprašanje demokratične in dialoške vzgoje. Odprto ostaja vpraša nje vseživljenjske vzgoje. Če že je, je vpraša nje, kakšna je, kako se njena kakovost spreminja npr. glede na Ericksonove razvojne faze osebnosti, glede na militarizacijo družbe. Vemo, v kakšen vrednotni kontekst naj bi bila vpeta, ne vemo pa, kako preseči uveljavljen neustrezen kontekst. Nazaj k vzgojnim ukrepom, vendar pa je to vprašanje zastavljeno med Scilo represi je in Caribdo permisije. Odnos med prepove danim in dovoljenim morda ni primaren. Najprej je treba svobodno slediti resnici in  ohranjati človeško dostojanstvo pred božjim obličjem in obličjem drugega. Pri Pedičku je to šola z versko vzgojo in da vključuje tudi neposlušnost učitelja in učencev pred samovoljo obstoječe oblasti. To ni etatistična šola, ampak je šola kritičnega mišljenja in svobodnega delovanja. Implicitno je to šola sonaravnega bivanja, ki se ne podreja sociokratizmu in politokratizmu. Prehaja sleherne ozke okvire partikularističnih interesov. V tem smislu je šola svobodnega duha. Je zdrava šola, ekološka.                    
Preglednica (1) razlik med transmisijsko in transformacijsko šolo
Javna šola s splošnimi nacionalnimi standardi	Javna šola s posebnimi koncepti in prakso: zdrava, eko-šla, šola za trajnostni razvoj, itd	
Vsebinsko orientiran kurikul, učenje in znanje	Procesno in integrativno usmerjen kurikul z raznovrstnimi stili poučevanja, učenja in mišljenja. Spodbujanje različnih tipov znanj	
Storilnostna šola z omejitvami 
za talentirane	Integrativna šola odnosov in dialoga, ki uresničuje potrebe vsakega učenca	
Toga organizacija šolskega dela	Fleksibilni predmetnik, urnik in organizacija dela	
Zaprta šolska klima in kultura	Odprta in ustvarjalna klima	
Javna šola s splošnimi nacionalnimi standardi	Javna šola s posebnimi koncepti in prakso: zdrava, eko-šla, šola za trajnostni razvoj, itd	
Vsebinsko orientiran kurikul, učenje in znanje	Procesno in integrativno usmerjen kurikul z raznovrstnimi stili poučevanja, učenja in mišljenja. Spodbujanje različnih tipov znanj	
Storilnostna šola z omejitvami 
za talentirane	Integrativna šola odnosov in dialoga, ki uresničuje potrebe vsakega učenca	
Toga organizacija šolskega dela	Fleksibilni predmetnik, urnik in organizacija dela	

Preglednica (2) poučevalnih in učnih stilih ter njim ustreznih vrstah znanja (Marentič Požarnik, 2008)

Poučevalni stil	Učni stil	Vrsta znanja	
Natakar ali dostavno vozilo 
	Vsebinsko učenje  
	Vsebinsko znanje	
Gradbenik ali trener   
	Procesno učenje sposobnosti in spretnosti
	Načinovno znanje  	
Gorski vodnik 
	Osebno pomembno učenje	Namensko – ciljno znanje  
	
Vrtnar 
	Učenje kot osebnostni razvoj 
	Subjektivno znanje

V naslednji preglednici (3) podajamo dihotomije nekaterih vrst učenja:
Spontano  (v alfa stanju)	Prisilno	
Nereflektirano in spominsko	Osebnostno pomembno    (signifikativno)	
Levosferični, racionalni stil učenja	desnosferični stil učenja v slikah	
Pogojno (dražljaj – refleks pti Pavlovu)	Aktivno	
Mehansko parcialno	Celostno učenje z razumevanjem	
Konvergentno	Divergentno	
Izkustveno 	Refleksivno 	
Stimulirano z nagradami (Skinner)	Brez nagrad	
Individualno	Skupinsko – sodelovalno	
Učenje z enojno zanko	Učenje z dvojno in trojno zanko	
Transmisijsko učenje	Transformacijsko in samousmerjeno učenje	
Parcialno – per partes 	Celovito (holistic learning) 	
Transmisijsko 	Transformacijsko 	
Spominsko, ponavljajoče 	Ustvarjalno – inovativno – odkrivajoče	
Površinsko in serialistično (za ocene)	Globinsko 	
Determinirano – prisilno	Samousmerjeno  (self-regulated learning)	

Znanje je nacionalno in mednarodno primerljivo in merljivo (TIMMS, PRLS, PISA). V zadnjem času je nastala potreba po krepitvi vzgojne razsežnosti šole. Učitelj je nenadomest ljiv. Potrebno je usklajevati digitalne tehnične inovacije z medosebno-analognimi. Prav tako ostaja problem usklajevanja med različnimi inteligencami. Brez avtonomije učenca in učitelja ne gre. Brez avtoritete učitelja ni mogoča vzgoja. Širina raznovrstnosti ne da globine znanja. V površnosti in površinskosti ni kakovosti. Celo novejša spoznanja je treba nenehno ponav ljati, da se utrdijo v spominu. So skrite pasti in skrite priložnosti za transformacijske šole. Duhovna inteligenca, ki vodi do duhovnega bogastva, se v praksi še slabo uveljavlja. Učenje učenja tvorijo izbrana poglavja iz popularne psihologije učenja. Prav je, da so te dopolnilne ure prišle v šole, ker je že dolgo časa jasno, da so psihološka spoznanja o učinkovitem učenju uporabna na lastnih primerih. Ni prav, da hočemo imeti vedno prav, prosimo pa, da Bog usliši naše želje. Seveda se tudi na moremo zanašati na verska pravila, ker lahko zato izgubimo iniciativo.  

Nižje energije prepoznamo šele v distanci in primerjavi z višjimi energijami. V avtopilotu jim samo sledimo z delovanjem. Stari programi temeljijo na strahu, ločenosti, različnih odvisnos tih, krivdi, jezi, zamerah, zmedi, razočaranju, žalosti itd. V njih se ‘zasidramo’, ker imamo nepredelane rane iz otroštva. Caddy & Plats (1996, 30) naštejeta 14 strahov kot so pred zavrnitvijo, pred izgubo samonadzora, pred odgovornostjo (od tod iskanje grešnega kozla), pred nemočjo, pred iglo, pred zlorabo, prizadetostjo, izkoriščanjem, zavezanostjo, porazom, bližino, neznanim…  Morda je edino pomembno to, kar je na koncu. Gotovo pa je to bolj pomembno kot pa tisto, kar je bilo na začetku. To velja enako za vesolje kot za nas. se res lahko odločimo za brezpogojno ljubezen, ki bo zmagala na koncu, ker zmaguje že sedaj. Katere odločitve zanjo še moramo sprejeti nam povesta Caddy in  Platts (1997).  Te so dovoljenje, občutek varnosti, poštenje in odprtosti, zaupanje Bogu, zavedanje, sprejemanje, svoboda, delovanje, nepričakovana sprememba. Zanju je ta ljubezen kozmična, ker je vsevključujoča. Zanjo je ustrezna metoda (Assagiolijeva) psihosinteza.

Doslej sem malo premišljeval o svojih strahovih, čeprav so mi že v otroštvu pri psihiatru Milčinskem diagnosticirali anksioznost kot strah pred življenjem. V bistvu je bil to strah pred strogim, arogantnim očetom. Zato tudi nisem bil sprejet k vojakom, kar mi je omogočilo, da sem se eno leto prej upokojil.    
Nižje energije bi bilo treba preobraziti v višje energije, če jih prepoznamo z opazovanjem in poimenovanjem sebe, svojih misli, svojih čutenj, čutenj v telesu. Meditacija je orodje, ki nam lahko pomaga. Ko jih vse bolj prepoznavamo, postajamo vse bolj zavestni in budni, naša zavest se širi, pogled in zaznave so vse jasnejše, vse bolj sestavljamo celotno sliko. Sedaj, ko opazimo, prepoznamo, imamo priložnost, da preobrazimo. Npr. opazimo, da imamo misel, ki nam govori, da je nekaj, kar si želimo težko dosegljivo za nas. Aha, sedaj vemo, kaj nas blokira – misel. Ko prepoznamo blokade, začnimo delati na sebi. Morda potrebujemo pri tem podporo usposobljene osebe. Ni gotovo, da se introverti poznajo bolje kot ektraverti. 
Niti pojem zavesti niti pojav obsmrtnih doživetij nista do konca pojasnjena. Kakor ima vsak drugačno zavest ima tudi individualna obsmrtna doživetja. Vendar pa vsi po preživetju postanejo bolj sočutni in empatični do drugih. Do nedavna se zanju (nevro) znanost ni zanimala. Parnia (2008) domneva, da je zavest sestavljena iz delcev oz. delnih pogojev. Resnica zavesti je subjektivna in objektivna, kar je razvijal že Hegel. Parnia  ve, da ima resnica svoj dostopni in nedostopni del. Resnica je antropomorfiziran pojem. Od nas popolnoma neodvisnih resnic ne poznamo. Resnic je lahko več in se spreminjajo glede na družbene konvencije. Morda je subatomskih delcev še več kot jih poznamo danes. Vsak pa lahko funkcionira tudi kot val. 

Novodobno gibanje povezujemo s peto dimenzijo. To je fina božanska mreža višje energije. V sedanji  fazi je pomembna transformacija starih energij v nove. Potujemo  iz uma v srce, od usmerjeno sti navzven, nazaj k sebi, od odvisnosti v neodvisnost, iz strahu v ljubezen. Poanta je v transformaciji energije. Nova doba v vsej svoji svetlobi prinaša povezanost, enost, mir, ljubezen. Novodobništvo je po videzu optimistična, po učinkih pa pesimistična filozofija, ker si za vse posledice sam kriv. Ponekod v šolah obstaja tudi učenje čuječnosti z meditacijo in jogo. 

Najpogosteje se srečujem z dvomi in predpostavkami, da gre verjetno za 'instant recepte', ki preko skrivnih mističnih sil zagotavljajo neverjetne uspehe. Druga najpogostejša so vprašanja o tem, kakšna religija se skriva v ozadju te duhovne prakse. Naj vas pomirim, da ne gre niti za mistiko, niti za katerokoli religijo. Model je znanstveno podprt in temelji na številnih multidsiciplinarnih študijah. Duhovna inteligenca ni versko nevtralna, čeprav so pristopi  univerzalni in pomenijo konkretno delo na sebi, na svojem osebnem in duhovnem razvoju.
Kot vemo je v transformacijski šoli premalo duhovne ravni, ker se človek najprej identificira s svojim jazom. Nekateri se transformiramo šele pozneje, nekateri pa se sploh ne. Cilj odlične čustvene inteligence je radost. Phillipsova (2005) daje navodila, kako jo gojimo, da nanjo meditiramo. To je ljubezen, višja frekvenca oz. kvantni skok, sebstvo, Bog. Zato je njena podpora ljubezen kot duhovna inteligenca ki je sposobnost, da se vedemo modro in sočutno, ohranjamo notranji in zunanji mir (neomajnost), ne glede na zunanje okoliščine. Govori o tem, kako se odločamo in delujemo v vsakdanjem, stresnem svetu, v interakciji s težkimi« ljudmi in situacijami. Skoraj vse glavne svetovne verske tradicije, filozofije in psihologije spodbujajo razvoj razumevanja drugih in prijaznosti. V verskih tradicijah je to običajno izraženo v neki obliki zlatega pravila:  ravnajte z drugimi tako, kot bi želeli, da drugi ravnajo z vami. To pomeni ljubeče, samozavedajoče, sočutno sozvenenje z vzajemnim razumevanjem v harmonični kulturi  v smislu ne le čustvene, ampak predvsem duhovne inteligence, ki sta jo definirala Marshall in Zoharjeva.
Ljudje z visokim nivojem duhovne inteligence imajo veliko energije. Poveča se njihova učinkovitost, ki izhaja iz tega, da se limbični sistem ne aktivira več, ko se je treba odzvati na stresno situacijo. Prednost notranjega mirnega stanja je manj stresa, večja odpornost in več energije, ki je na voljo za vodenje. Ko se ljudje na zunaj zdijo mirni, v notranjosti pa se čustveno razburjajo, postanejo izčrpani in izgoreli. V intenzivnem in konfliktnem okolju je sposobnost, da ostanemo mirni od znotraj navzven, resnična prednost. Tako stanje nam omogoči sprejemanje bolj kakovostnih odločitev in spretnejše vedenje v medosebnih odnosih.
Duhovno inteligenco kot sintezo spretnosti in veščin lahko le sami razvijamo. Na delavnicah za vodje in za posameznike spoznavamo orodja duhovne inteligence, ki nam učinkovito pomagajo izboljšati poslovne in zasebne odnose. Po  Marshallu in Zoharjevi (2000) pomeni duhovna inteligentnost ustvarjalnost, strpnost, sposobnost spreminjati pravila in situacije, samospraševanje,  kdo smo in od kod prihajamo. Življenjski smisel posameznika povezuje duhovne vrednote. Dokaz za njen obstoj najdeta Marshall in Zoharjeva v psihologiji, antropologiji in kognitivni znanosti. Pomeni zmožnost za ustvarjanje.  
Damasijev pristop k razlagi razvoja zavesti temelji na treh pojmih: čustvu, občutku in občutku občutka. Čustva so zbirka nezavednih nevronskih odzivov na qualia. Te kompleksne reakcije na dražljaje povzročajo opazne zunanje spremembe v organizmu. Občutek se pojavi, ko se organizem zaveda sprememb, ki jih doživlja zaradi zunanjih ali notranjih dražljajev.  je teorijo zavesti razvil v svojem delo (1999) knjiga, občutek, kaj se zgodi. Ta teorija  temelji na hierarhiji faz, tako da naslednja sloni na prejšnji. Prva se imenuje Protoself, sledi ji temeljna zavest in nazadnje razširjena zavest.  
Sebstvo imenuje Damasio protoself. To je primarna stopnja zavedanja, ki jo označuje zbirka nevronskih vzorcev. Ti so reprezentativni za notranje stanje telesa. Funkcija tega 'jaza' je nenehno odkrivanje in zapisovanje iz trenutka v trenutek, notranjih fizičnih sprememb, ki vplivajo na homeostazo organizma. Protoself je predzavedno stanje, ki ponuja referenco za jedrni jaz in avtobiografski jaz, iz katerega je treba graditi. Za Damasia (1999) je 'protoself  skladna zbirka nevronskih vzorcev, ki iz trenutka v trenutek preslikajo stanje telesne zgradbe organizma'.  
Za delovanje protoselfa je potrebnih več možganskih področij kot so 1. hipotalamus, ki nadzoruje splošno homeostazo organizma, 2. možgansko steblo, čigar jedra preslikajo telesne signale, in 3.  izolski korteks, ki je povezan s čustvi. Ta področja možganov sodelujejo pri zbiranju nevronskih vzorcev za preslikavo trenutnega stanja odziva telesa na spremembe v okolju. Protoself za svoje delovanje ne potrebuje jezika delovanja, je pa to neposredno poročilo o svojih izkušnjah. V tem stanju se čustva začnejo manifestirati kot nevronski vzorci drugega reda, ki se nahajajo v podkortičnih predelih možganov. Čustvo deluje kot nevronski objekt, iz katerega je mogoče črpati fizično reakcijo. Ta reakcija povzroči, da se organizem zaveda sprememb, ki vplivajo nanj. Iz tega spoznanja izhaja Damasijev pojem občutka. To se zgodi, ko se vzorci, ki prispeva jo k čustvu, manifestirajo kot mentalne slike ali možganski filmi. Ko telo spremenijo ti nevronski predmeti, se pojavi druga plast sebe. To je znano kot jedrna zavest.
Bolj razvita je druga plast Damasijeve teorije vrhovna zavest. Ta se razvije, ko se telo zaveda občutkov o spremembah njegovega stanja; jaz je sposoben spoznati, da so njegove misli lastne in da jih oblikuje v lastni perspektivi. Razvija trenutni občutek zase, saj možgani nenehno gradijo reprezentativne podobe, ki temeljijo na komunikacijah  poteh organizma. Slika je posledica miselnih vzorcev, ki jih povzroča interakcija z notranjim ali zunanjim dražljajem. 
Damasio definira čustva kot nezavedno reakcijo na katerikoli notranji ali zunanji dražljaj, ki aktivira nevronske vzorce v možganih.  Občutek se pojavlja kot še vedno nezavedno stanje, ki zazna spremembe, ki vplivajo na protoself zaradi čustvenega stanja. Ti vzorci se razvijejo v miselne podobe, ki nato plavajo v zavest organizma. Preprosto povedano, zavest je občutek poznavanja občutka. Ko se organizem zaveda občutka, da njegovo telesno stanje (protoself) vpliva na njegove izkušnje ali odziv na čustva, se rodi jedrna zavest. Možgani še naprej predstavljajo neverbalno pripovedno zaporedje slik v umu organizma na podlagi njegovega odnosa do predmetov. Predmet je lahko karkoli, od osebe, do melodije, do nevronske slike. Temeljna zavest zadeva samo sedanji trenutek, tukaj in zdaj. Ne potrebuje jezika ali spomina. Ko se zavest preseli tukaj in zdaj. Tretji, zadnji sloj je zanj razširjena zavest, ki terja široko uporabo običajnega pomnilnika. Zato lahko poškodba spominskega centra človeka poškoduje razširjeno zavest možganov, ne da bi pri tem poškodovala druge plasti.  Avtobio grafski jaz izhaja iz spomina na pretekle izkušnje. Ta avtobiografska plast sebe se postopno razvija. Delovni pomnilnik je potreben za obsežen prikaz elementov, ki jih je treba priklicati in na katere se sklicujemo. Jezikovna področja možganov se aktivirajo za izboljšanje doživljanja organizma, vendar v nasprotju s hipotezo o razmišljanju, jezik ni nujno potreben.
S ponovnimi povezavami se notranje okrepimo, postanemo močnejši in se s težavami (v odnosih, v poslu, v obliki bolezni ...) lažje soočamo. Ker  se strahovi umaknejo, življenjske situacije rešujemo na lahkoten način. Togost je značilna za avtokratsko vodene ustanove. Umika se inovativnim podjetjem. Podjetnost je zaželena lastnost sodobnika. V finskih šolah jo učijo tudi v šoli. Ta načela so vsebovana v 12ih lastnostih duha kot so 1. spontanost, 2, vizija, 4. občutek povezanosti, 5. sočutje, 6. neodvisnost od polja, 7. odgovorno utemeljevanje svobodnih odločitev, 8.  sposobnost preoblikovanja, 9. spraševanje zakaj, 10. korektivno učenje iz napak, 10. skromnost, 11. pozitivna naravnanost in 12. poklicanost za služenje. To so obenem pogoji nastajanja in funkcioniranja duhovne kulture. 
Današnja kompetenčna javna šola je premalo 'organizacija smisla' zato, ker ji manjkajo duhovne vrednote, življenjski smisel in modrost. Seminarje duhovne inteligence vodijo trenerji (coachi). Coaching kot trening vodenja in samovodenja) je celo ena od študijskih smeri na vodilni evropski poslovni šoli (MBA), na švicarski univerzi v St. Gallenu. Tam se lahko bodoči vodja za 67 tisoč švicarskih frankov poldrugo leto uči razvijati svojo duhovno inteligenco. Udeležba naj bi zagotavljala uspeh, ki vključuje tudi večje prihodke. 
Trening duhovne inteligence temelji na prepričanju, da premore vsak človek duhovno inteligenco, ki jo z vajo lahko aktivira in izuri. Že pri majhnem otroku zaznamo nesebičnost in altruizem. Otrok hoče npr. odraslemu pomagati odpreti težka vrata, čeprav sluti, da njegova moč ne zadošča za pomoč. Zohar in Marshall (2006) predlagata, da si odgovorimo na testna vprašanja in tako ugotovimo kakovost svoje duhovne inteligence. Npr. na vprašanje: »Recimo, da zadenete na lotu milijon evrov – kaj boste naredili z njimi?«  Vprašani izbira med tremi odgovori: 1. lahko bi koga obdaroval; 2. ne ve, kaj bi storil; 3. kupil bi si drage stvari. Vsaka izbira označuje duhovno usmeritev vprašanega. Zdi se, da je duhovno inteligenco težko ugotavljati teoretično. Duhovna inteligenca se prej izrazi v spontanem delovanju po intuitivnih uvidih v kriznih situacijah kakor pa po dogovoru. Po vseh teh ugotovitvah duhovna inteligenca ni samo modni dodatek osebne in šolske transformacije, ampak je nujno pogoj zanjo. Kakor ni krščanskega spreobrnjenja brez Svetega duha, tudi nikjer drugje ni etičnega razvoja brez duha.    
Za transformativnost šole je značilno sodelovanje med učitelji in med učitelji in učenci s sodelovalnim učenjem, ustvarjalnim, kritičnim mišljenjem in različnimi poučevalnimi stili. Scardamaglie in Bereiter (1989) razlikujeta naslednje štiri osnovne sklope pojmovanja učenja in pouka, znotraj katerega je treba razreševati jedrne probleme: 1. kadar je učenje  sprejema nje, shranjevanje in reprodukcija znanja, mu odgovarja pouk kot transmisija. Učitelj je metaforično gledano 'dostavno vozilo' ali 'natakar'. 2. Kadar je učenje pridobivanje različnih gibalnih, jezikovnih in spoznavnih spretnosti, mu ustreza pouk kot razvijanje spretnosti. Učitelj ima tedaj vlogo, ki jo označujeta metafori 'gradbenika' ali 'trenerja'. Ta vloga  omogo ča učencem, da vadijo spretnosti v različnih okoliščinah. Poudarek je na proceduralnem in ne več zgolj na vsebinskem znanju. 3. Učenje je aktivna konstrukcija pomena, pouk pa je spodbu da za pojmovno spreminjanje učenca. Prototip tega učitelja je Sokrat. Učitelj je mentor oz. moderator, ki ustvarja (konfliktne) situacije. Metafora zanj je 'vodnik' na poti do znanja. 4. Kadar je učenje celovita osebnostna rast, je pouk namenjen spodbujanju razvoja raznolikih potencialov učencev, nastopa učitelj v vlogi 'vrtnarja' oz. 'kiparja'. Seveda pa takšno medseboj no usklajeno sodelovalno delovanje učenja-poučevanja uspeva, če učitelj doseže in ohranja dober stik (ang. raport) z učenci. Če ga izgubi, ga mora ponovno poiskati. O'Connor, in Seymour (1996, 43-46) opisujeta, kako ga vzpostaviti. Ker pa so medsebojni odnosi polni latentnih in aktualnih konfliktov, je treba poznati tudi umetnost njihovega obvladovanja (Iršič, 2004).  

Preglednica (4) poučevalnih in učnih stilih ter njim ustreznih vrstah znanja (Marentič Požarnik, 2008)
Poučevalni stil	Učni stil	Vrsta znanja	
Natakar ali dostavno vozilo 
	Vsebinsko učenje  
	Vsebinsko znanje	
Gradbenik ali trener   
	Procesno učenje sposobnosti in spretnosti	Načinovno znanje  	
Gorski vodnik 
	Osebno pomembno učenje	Namensko – ciljno znanje  
	
Vrtnar 
	Učenje kot osebnostni razvoj 
	Subjektivno znanje 	

Preglednica 5 - dihotomizacija  vrednot

Tekmovalne	Miroljubne	
Zavist	Sodelovanje	
Sovraštvo	Ljubezen	
Uporništvo	Poslušnost	
Individualizem in narcisizem	Socialnost in solidarnost	
Ozki interesi	Planetarna zavest	
 
Za Deweya, Maturano, Shaldraka, itd. je vsako delovanje že učenje, ker vključuje vse štiri vzroke (lat. causa formalis, causa efficiens in causa finalis). Zato posameznik s tem, ko uči sebe, uči posredno tudi družbo. Temu smo nekoč rekli učenje s posnemanjem. Platon je s stališča originalne umetnosti ocenil kot najslabšo inačico učenja. Temu pravi Girard mimetič ni učinek. Z njim pojasnjuje vedno znova nastanek agresije. Ta se začasno pomiri, ko se odločevalci znesejo nad določenim grešnim kozlom. Šok terapija ima po Kleinovi podoben učinek.       
Človek je po biološki definiciji homo erectus – pokončno, vzravnano bitje. V zadnjem času se fiziološko s popravljanjem ukrivljene, zasedene drže ukvarja posterologija. Po okriljem NIJZ in Zdravstvenega doma Ljubljana (ZDL) so v organizaciji Peter Pan začeli izvajati program  redne vadbe pokončnosti za sicer osnovnošolske otroke pod imenom »Pokončna drža/Dobra drža«.  Vemo pa, da se gibalni in sedelni vzorci seveda utrjujejo že v predšolskem obdobju, zato menimo, da je pomembno, da se tudi mlajši otroci skozi zabavne, kratke gibalne vaje, osredinijo na svoje telo in posledično z držo pri sedenju in hoji. Za nastanek slabe drže je najbolj rizična lega telesa sedenje. V sedanjem času večina prebivalstva opravlja sedeča dela in večino časa v budnem stanju presedi. Enako velja za otroke, ki so  izpostavljeni daljši uporabi npr. pametnih telefonov, računalnikov. Zato je znanje in obvladovanje vaj sede osnovno orodje in veščina, ki jo mora sedanji človek od otroštva dalje osvojiti in vgraditi v svoje osnovne, samoumevne življenjske navade. Z vsakodnevno redno vadbo (2x na dan 6 do 9 minut) vzdržujemo in ohranjamo pokončno držo ter dobro psihofizično ravnovesje. Dobra drža pomeni dobro razmerje opravljenega dela telesa in duha, včasih lahko telo z dobro držo pomaga, da se bolje počutimo, včasih pa z voljo in znanjem pomagamo telesu, da vzdržujemo svojo pokončnost. To je delo, ki ga lahko opravimo samo sami. Šele s pokončno držo živec nervus vagus pravilno deluje, ker nas celostno povezuje. 
Pilotni program NIJZ in ZDL uvajanja redne vadbe v razredih štirih ljubljanskih osnovnih šol je pokazal izjemne rezultate na področju fizičnega izboljšanja drže otrok in sposobnosti samopopravljanja. Predvsem so dokazali učinkovitost  uvajanja vsakodnevne rutine, ki ni rekreacija, temveč postaja higienska osnova (kot pred desetletji higiena zob, ki je danes samoumevna). V  programu je opredeljena tako čustveno/socialna vsebina (rast, sproščanje tesnobe, strahu, zavedanje, asertivnost, sočutnost …)  kot jasna, enostavna, dinamična vadba sede (v igralnici, doma, starši v pisarni). Vaje se lahko prilagojeno izvaja tudi stoje. Ko otroci poznajo potek vaj, traja izvedba vaj od 6 do 9 minut odvisno od števila ponovitev. Delajo jih z veseljem in spodbujajmo jih tudi doma, da delamo skupaj. Problem slabe drže namreč ni le vprašanje zdravega ali slabo razvitega mišično- skeletnega aparata posameznika, temveč tudi splošnega počutja. Čim bolj smo pokončni, tem več volje in energije imamo.
Starši hodijo v šolo zaradi najboljših ocen za svoje otroke izsiljevati učiteljice. Te pa zapuščajo  svoj poklic. Ni lahko biti advokat svojega otroka, ker agapična ljubezen ni nujno ljubezen vsega dopustnega. Ker ni vezana na profit, je najbolj tvegana. Je modra, ker marsikaj razume, tudi izgube lastnih prednosti.

Kako vzgajati, če otroci niso nikogaršnja lastnina? Morda ni slučajno, da Gibran v zbirki Prerok (2006) ni napisal ničesar o vzgoji. Mi smo loki, otroci so puščice, ki bodo zletele neznano kam.  Učimo se lahko le iz lastnih izkušenj. Vzgojne doktrine se pogosto sklicujejo na to, da odrasli prenašamo svoje modele ravnanja na otroke. To vključuje že tradicionalni nauk o posnemanju (gr. mymesis). Toda za Gibrana odrasli lahko privedemo otroke in  mladino le na prag njihovega lastnega duha. Vsak je sam odgovoren za svoje 'božje znanje'. S tega vidika je vsako izsiljevanje postopkov posameznika že plod nesporazuma. Zato je ljubezen vezana na vrednote potrpež ljivosti, ponižnosti, odpuščanja, poslušnosti, dostojanstva, priznanja napak, pomanjkljivosti in grehov. Temu bi psihoanalitik Jung rekel spoštovanje lastne sence. Vsega tega pa je danes bistveno premalo. Skratka 'imeti samo prav, ni prav'. Vrednot v šolo in podjetja ni mogoče vnašati z zakonodajo. Demokracija brez dialoga je jalova. Videti je, da mnogi iščejo pot v demokracijo po bližnjicah in brez truda. A zanjo je potreben prav takšen vsakodnevni napor. Brez njega nastajajo številni razdori do te mere, da je načeta že substanca skupnega življenja in občutka za skupnost (lat. sensus communis). Naravne nesreče sicer prisilijo bližnje k sodelovanju pri medsebojni pomoči. Vendar pa to še ni trajno načelo družinskega in šolskega programa. Zdi se, da je pri nas večja erozija vrednot kot, denimo, na Slovaškem. Verjetno se tudi zato počasneje razvijamo. Vrednote namreč vsebujejo motivacijski navdih. Seveda imamo na izbiro ravnanje zob za zob ali ljubezen za ljubezen oz. ljubečo prijaznost (metta). V e-knjigi Veselje za učenje smo pisali o Csikszentmihalyijevem zanosu (str. 103-107), tu pa o navdihu. Oba pomenita vrhunsko motivacijo, ki vodi v transformacijske globine učenja. Telesno veselje občutimo kot dihanje vsake celice telesa. Vzpenja se k sveti trojici.  Telo je polno izžarevajoče energije. za Činmoja je zavedanje veselja 'sat čit ananda'. Pri tem je sat bivanje, ananda je blaženost in čit je zavest. To stanje najdemo le v globinah. Če vidimo v prihodnosti kaj slabega, molimo, da se nam to ne bi zgodilo. S pomočjo zaupanja presegamo sami sebe. 

Veselje ali žalost sta odvisni od tega, ali se čutimo sprejeti ali zapostavljeni. Polna ljubezen je polna veselja.  Vsak, kdor deluje iz ljubezni, vstopa v to globino. In ker vstopa vanjo, tudi vidi skrivnostno globino bistva vsega. Čim bolj nekaj ljubiš, tem manj te je strah podati se v globino stvari. Čim bolj nekoga ljubiš, tem bolj se spuščaš v globino odnosa. Potem tveganje postane privlačno. Gre preprosto za predajanje, izročitev, za brezpogojno odprtost sprejemanja in dajanja. Globina odnosa se nenehno odpira. Iz drevesnih korenin ljubezni raste globlje videnje. Ljubezen je temeljna in zato najgloblja forma vsega, kar biva. Zato vsak, kdor deluje iz ljubezni, vstopa v to globino. In ker vstopa vanjo, tudi vidi skrivnostno globino bistva vsega. 

Gibran (2006) je pisal, da so otroci nikogaršnja lastnina. Odrasli jih lahko privedemo le do vrat njihovega duhovnega sveta. Občutek imam, da podeželske šole lažje gojijo skladno sodelovanje med starši in učitelji kot pa mestne, zlasti tako imenovane elitne šole. Pri formativnem spremljanju in ocenjevanju znanja so učenci soodgovorni za rezultate svojega učenja, ker ga načrtujejo, izvajajo in soocenjujejo s pomočjo sošolcev in učiteljev. V času sodelovanja na strokovnih srečanjih na osnovni šoli Franceta Prešerna v Črenšovcih po letu 2000, sem spoznaval učitelje, ki so predstavljali nove didaktične pristope, ki so jih uspešno izvajali pod vodstvom Zavoda republike Slovenije za šolstvo in njihovega vodstva šole. Ko se učenci sami sprašujejo po namenu svojega učenja, po načinu zastavljanja svojih osebnih ciljev, se na ta način učijo tudi ustreznega vrednotenja samih sebe, kar jim omogoča bolj kakovostno in trajnejše znanje. Ker se odkrito pogovarjajo o svojih napakah in pomanjkljivostih v socialno varnem okolju, izvejo, kaj lahko še storijo, da bodo svoje znanje in izdelke še izboljšali. 
Podobno sliko mi je dala tudi osnovna šola Williama Glaserja v Preserjih pri Radomljah, ki izhaja iz osnovnih psiholoških potreb učencev. Te učenci zadovoljujejo s pomočjo sošolcev in učiteljev. Idejni pobudnik  takega psihološko-pedagoškega modela je  William Glasser (1925 – 2013), ameriški psihiater, ki je svojo  realitetno teorijo v 90. letih dopolnil s teorijo osebne izbire.  V Sloveniji je postal znan po zavzemanju za dobro, kakovostno šolo in dobrega učitelja, ki zna zadovoljiti človekove potrebe po ljubezni – pripadnosti, moči znanja, svobodi izbire in zabavi. Njegov model je prevzela osnovna šola v Preserjih pri Radomljah, ki se po njem imenuje še danes. Vsak učenec, ki je pri učnem sodelovanju uspešno voden, je uspešen. Glasserjeva kakovostna šola poskuša s pomočjo teorije izbire ustvariti varno in spodbudno okolje, v katerem imajo vsi učenci možnost napredovanja. Ker je samokontrola lastnega vedenja pomembnejša kot kontrola drugih, mora učenec, ki napravi škodo na šoli, le-to tudi na primeren način popraviti.  Varno socialno okolje, ki je brez strahu, učencem omogoča, da lahko povedo svoja kritična stališča in govorijo o svojih stiskah. Le na ta način postanejo njihove napake in slabosti (sence po Jungu) priložnosti za učenje.  Učenci se učijo govoriti o svojih stiskah ali lepih doživetjih. Učenci in učitelji v sodelovanju gojijo povezovalne navade. Agresivnost staršev do otroka ali učitelja je posledica neustreznega odzivanja na otrokove in učiteljeve potrebe.  Glasser (1998) trdi, da so dobri medsebojni odnosi pomembni za uspešno življenje. Večina  naših težav kot so nasilje, kriminal, zloraba otrok in zakonskih partnerjev, odvisnosti od mamil in alkohola, mladoletne zanositve, spolnost brez ljubezni in duševne stiske je že brez bolezni in revščine  posledica nezadovoljujočih medsebojnih odnosov. Razlaga nam, zakaj se to dogaja in kaj lahko storimo, da bi se z drugimi bolje razumeli. Glasser (1998) se osredotoča na štiri glavne vrste medsebojnih odnosov. Ti odnosi so: mož – žena, starši – otrok, učitelj – učenec in vodja – zaposleni. 
Po Glasserju je zelo pomembno, da za vzpostavitev in ohranitev dobrih odnosov prenehamo uporabljati 7 škodljivih ločevalnih navad: grajanje, obtoževanje, pritoževanje, sitnarjenje, grožnje, kaznovanje, podkupovanje ljudi, ki bi jih radi nadzirali nadomestimo s 7 povezovalni mi navadami: skrbnost, zaupanje, poslušanje, podpiranje, prispevanje, sprejemanje, spodbuja nje, hrabrenje, spoštovanje in stalno pogovarjanje o tistem s čemer se ne strinjamo. Odnos je vedno tukaj in zdaj. 
Premalo se zavedamo, da je ljubezen do otrok povezana z vrednotami potrpežljivosti, ponižnosti, odpuščanja, poslušnosti, dostojanstva, priznanja svojih napak in pomanjkljivosti. Temu bi psihoanalitik Jung rekel spoštovanje lastne sence. Vsega tega pa je danes bistveno premalo. Skratka 'imeti samo prav, ni prav'. Ponovno se pokaže, da je povezovalne navade laže gojiti na podeželju, ker je tu zanje ugodnejša socialna klima. 

Vrednot v šolo in podjetja ni mogoče vnašati z zakonodajo. Demokracija brez dialoga je zgolj formalna in jalova. Videti je, da mnogi iščejo pot v demokracijo po bližnjicah in brez truda. Zanjo je potreben vsakodnevni napor. Naravne nesreče sicer spodbudijo  druge k sodelovanju pri medsebojni pomoči. Vendar pa to še ni trajno načelo brez ustreznega družinskega vzgojnega stila in šolskega programa. V slovenskih osnovnih šolah obstaja obvezni izbirni predmet retorika v 9. razredu. Retorike pa ne poučujejo niti na srednjih šolah niti na univerzi. Kar zadeva javni diskurz postajajo zadeve represivne, kar pa je slabše kot na Danskem ali Norveškem.  

Že pokojna filozofinja Hedžet Tothova (2015, 215-220) je bila oster kritik obstoječih posesiv nih – kapitalistično kobililičarsko uničevalnih razmer. Bistveno pa je, da se je zavzemala za razvoj kozmičnega, ki delno spominja na Marcusejevo novo senzibilnost in opus Edvarda Kocbeka. Ta je že povezoval (post)metafiziko slovenstva s kozmičnim – biocentričnim čutom. 

Globinska transformacija osebnosti ni neboleč in netrpeč proces, čeprav jo skušajo nekateri tečaji npr. NLP, coaching, itd. predstavljati na tak način. Vendar pa njihove spremembe ostajajo površinske.    Marjan Ogorevc, bioterapevt, atletski trener, avtor knjig, kolumn in člankov, strokovni vodja in predavatelj v šoli za bioterapevte, ki temelji na karmični diag nostiki, že več kot 30 let proučuje alternativne načine zdravljenja. Nenehno se izobražuje in raziskuje poti osebnostne in duhovne rasti. O svojih spoznanjih s področja bioenergijskega zdravljenja je napisal več kot 12 knjig. Med njimi so najbolj znane Samozdravljenje s karmično diagnostiko, Med šamani v Sibiriji, Karmična diagnostika in varen vstop v človekovo biopolje, Alternativna medicina v športu, Iskanja, Spreminjamo sebe, spreminjamo svet, Človek, kam greš in Magija. O procesih spreminjanja, aktivaciji procesa samozdrav ljenja, izboljšanja odnosov in o vzrokih za naše težave najdemo informacije na spodnjih povezavah: www.marjanogorevc.si, https://www.facebook.com/ogorevcmarjan/ in you tube marjan ogorevc.

Seveda je treba šoli najprej vrniti strokovno avtonomijo in etiko. Na tej osnovi bi lahko oblikovali trannsformacijsko šolo, ki se zdi utopična. A gre za novo celostno paradigmo, ki se sicer po segmentih zdravja in izobraževanja tematizira.  
   
Tyson (2023) iz svoje kozmične perspektive osvetljuje zemeljsko civilizacijo in ključne prelomnice našega časa – vojno, politiko, vero, resnico, lepoto, spol in raso. Spodbuja naš globlji občutek povezanosti, kar delajo tudi drugi duhovedni učitelji. To je morda pri njem kot astrofiziku še najmanj očitno, ker se bolj kot z zunanjim kozmosom ukvarja s posameznimi segmenti civilizacije tudi ne glede na kozmični vpliv. Pridružuje se tistim avtorjem, ki so nas imeli s stališča višje kozmične inteligence za nerazvita, agresivna bitja.  
V času, ko se naša politična in kulturna stališča zdijo bolj polarizirana kot kadarkoli v zgodovini, Tyson ponuja prepotreben protistrup za vse, kar nas razdvaja, obenem pa vneto zagovarja dvozvezdje razsvetljenstva – kozmično perspektivo in racionalnost znanosti.
Človeški možgani so zmožni globokega znanstvenega razmišljanja o Zemlji in nas samih.  Tyson se sooča z nasprotujočimi stališči v imenu znanosti in zoper njo npr. v povezavi s cepljenjem proti covidu. Razkriva vrsto resnic od zamisli za reševanje globalnih konfliktov do opomnikov, da je življenje dragoceno, ki so nastale na podlagi poznavanja našega mesta v vesolju.
Tyson (2023) opisuje dosedanje in morebitne prihodnje tehnične izume. Ne moremo vedeti, kaj je nevarnejše – pretnje iz vesolja ali iz civilizacije same kot je tretja svetovna vojna. Problem  propada civilizacije znotraj nje same sem analiziral v monografiji Propad ali preživetje civilizacije.  Ali je današnje reševanje globalnih problemov dovolj človekoljubno in miroljubno? Ali sploh vemo, kakšne razsežnosti ima Antogonin problem dostojanstvenega pokopa brata Polinejka znotraj mestnega obzidja. Do tega dejanja ne pride, propade pa cela družina. Očitno prevladovanje parcialnih interesov naše oholosti vodi v propad.  

Več desetletij so znanstveniki mednarodno raziskovali in dokazovali valovanje prostor-časa, ki je posledica trka dveh črnih lukenj pred več kot milijardo leti. Zaradi navdušenja nad tem odkritjem že slišimo ocene o znanstvenem podvigu stoletja, začetku nove ere v astronomiji in tako rekoč zagotovljeni Nobelovi nagrado za fiziko.

Tyson je astrofizik, ki ga zanima družbeno-civilizacijski in naš telesno-umski kontekst znanosti in astrofizike še posebej. Zato se bolj kot za odnos Zemlja-Luna zanima za teme prehranjevanja (vegetarijanci in mesojedi, spol in identiteta, zakon in red). Obenem se zaveda naše kozmične pogojenosti, groženj iz vesolja, ne da bi razmišljal pretežno o njih. Seveda bi lahko pričakovali, da bo v tej komunikaciji človeka z notranje psihofizičnim in zunanje kozmičnim svetom bolj dosleden.  To bržkone v pričujočih esejih ni njegov najpomembnejši cilj.  Tyson je pisal in oddajal o svojih pogledih na znanost, duhovnost in duhovnost znanosti, vključno z eseji "The Perimeter of Ignorance". Vedno je branil znanost pred psevdoznanstve nostjo in nevednostjo, saj to sodi k intelektualni kulturi. Tyson ima svojo definicijo duhovno sti. Zanj se duhovno nanaša na občutek, ki presega preprosto besedišče. O vesolju razmišlja mo kot o intelektualnem igrišču, kar tudi je. Ko se nas nova znanstvena odkritja kot so gravitacijski valovi dotaknejo, je to osebno duhovno srečanje z vesoljem. Ko nas vesolje na vse načine želi vesolje ubiti, težko verjame v obstoj Boga.  Tyson se vidi kot agnostika.  
Marca 2014 je filozof in zagovornik sekularizma Massimo Pigliucci vprašal Tysona: "Kaj si misliš o Bogu?" Tyson je odgovoril: "Še vedno me ne prepričajo nobene trditve o obstoju ali moči božanske sile, ki deluje v vesolju." Pigliucci ga je nato vprašal, zakaj izraža nelagodje z oznako "ateist" v svojem videu Big Think. Tyson je odgovoril tako, da je ponovil, da ne mara enobesednih oznak, rekoč: »Za to so pridevniki. Kakšen ateist si? Ste vnet ateist? Ste pasivni ateist? Apatični ateist? Ali se zberete ali vam ni vseeno? Torej bi bil na vrsti 'Res mi je vseeno' stran tega, če bi morali najti pridevnike, ki bi jih postavili pred besedo 'ateist'." Pigliucci je Tysona primerjal z znanstvenikom Richardom Dawkinsom. Oba sta bila ateistična aktivista, vendar pa Bogu priznavata pomembno vlogo. 
Albert Einstein je v teoriji relativnosti prostor-čas definiral kot mnogoterost, v kateri se odvija prav vse, kar se dogaja v vesolju. Ker potrebujemo tri koordinate za napoved kraja, četrta koordinata pa opredeljuje trenutek dogajanja, imamo prostor-čas za štirirazsežno mnogoterost.

Po sodobni Einsteinovi teoriji gravitacije je prostor-čas povezan z maso tako, da ga masa tem bolj  ukrivlja, čim gostejša je. Normalne zvezde naredijo v prostor-čas razmeroma majhno 'vdolbino'. Črne luknje pa ustvarijo tolikšno, da se pri določenem polmeru njihov prostor-čas odtrga od zunanjega sveta. Ko se črne luknje in druga zelo gosta telesa v vesolju srečujejo, se ukrivljenost prostora prvega telesa nalaga na ukrivljenost drugega. Tako pri bližnjem srečanju nastane val ukrivljenosti, ki se od tega para širi po vesolju. Kakšnemu valu ukrivljenosti rečemo gravitacijski val. Pri vsakem valovanju, ki se širi navzven, se amplituda z razdaljo zmanjšuje. Po dosedanjem znanju o vesolju  ne moremo pričakovati pogostega plesa dveh črnih lukenj v vidnem vesolju. Do septembra 2022 niti napovedanih gravitacijskih valov ni bilo mogoče zaznati. Ko sta detektorja LIGO dosegla zadostno občutljivost, sta lahko zaznala gravitacijske valove, ki jih je povzročil trk dveh črnih lukenj na oddaljenosti 1,3 milijarde let.
Tako identificirani gravitacijski valovi so nastali v okolici dveh zelo oddaljenih črnih lukenj, ki sta z veliko hitrostjo krožili druga okoli druge, se druga drugi vse bolj približevali in nazadnje silovito trčili ter ustvarili eno samo, večjo črno luknjo. Ta spektakularni dogodek izpred 1,3 milijarde let je komaj predstavljiv: dve veliki črni luknji, ena z maso 29 Sonc in druga z maso 36 Sonc, sta pred trkom obkrožali druga drugo z naraščajočo kotno hitrostjo večdesetkrat na sekundo, nazadnje pa se zlili v eno – nekako tako kakor milna mehurčka v vodi. Vemo, da je gravitacijski delec graviton, ki se lahko pojavlja kot val. 

Izvršni direktor zmagovitega projekta Ligo David Reitze je bil na tiskovni konferenci v Washingtonu še bolj slikovit: »Zamislite si, da v nekaj, kar ima premer 150 kilometrov, stlačite maso 30 Sonc in to pospešite do polovične svetlobne hitrosti. Vzemite še eno podobno 30-krat večjo maso od Sončeve in jo prav tako pospešite do polovice hitrosti svetlobe. Nato pa oba objekta treščite skupaj. Prav to se je namreč zgodilo 1,3 milijarde svetlobnih let daleč od Zemlje. In ko smo po dolgem prizadevanju končno zaznali ta dogodek, se je seveda tudi nam zavrtelo v glavi.«

V trenutku silovitega trčenja sta črni luknji sevali čisto energijo v obliki gravitacijskih valov, hkrati pa izjemno hitro izgubili maso, ekvivalentno trem masam Sonca. Energija je po Einsteinovi enačbi masa krat kvadrat svetlobne hitrosti. To so astronomi dokazali na danem primeru. Detektirani gravitacijski valovi so nastali pri zlivanju dveh masivnih črnih lukenj. A ko sta se združili oz. zlili, nastala črna luknja ni imela mase 65 (29 + 36), ampak le maso 62 mas Sonca; preostale tri mase Sonca so se spremenile v energijo gravitacijskih valov. Ti valovi so torej ob svojem vsega 2 stotinki sekunde trajajočem maksimumu odnesli energijo, ki je za kar 50-krat prekašala sproščeno energijo vseh zvezd v vesolju v istem časovnem intervalu!

V omenjeni raziskavi sta zaznali izjemno šibek val, ki je v detektorju povzročil nihanje z amplitudo samo nekaj stotink premera atomskega jedra,  14. septembra 2022 malo pred deseto uro po Greenwichu zaznali dve med seboj oddaljeni, a simultano delujoči napravi v ZDA, tako imenovana laserska interferometra. Vesolje nas nagovarja gravitacijskimi valovi – 'v tem smislu smo bili doslej gluhi.'

Kako zaznavamo vesolje, kakšne so njegove oči in ušesa? Opisani podvig je omogočil par velikanskih laserskih detektorjev v ameriških zveznih državah Louisiana in Washington, stoječih 3000 kilometrov vsaksebi. »Črni luknji sta ob trčenju ustvarili gravitacijske valove, ki so povzročili silovit vihar v prostor-času – vihar, v katerem se je čas pospešil, upočasnil pa spet pospešil, zato se je oblika prostor-časa upogibala sem in tja.  Obe glavni sinhrono delujo či merilni napravi observatorija Ligo (Laser Interferometer Gravitational-Wave Observatory) sta zaznali izjemno šibke vibracije zaradi gravitacijskih valov tedaj, ko so ti neovirano potovali skozi naš planet. S pretvorbo valovnih signalov v slušne so znanstveniki lahko prvič dejansko poslušali šume ob zlitju dveh masivnih črnih lukenj.

Prva neposredna zaznava gravitacijskih valov in trka črnih lukenj je popolna potrditev splošne teorije relativnosti, saj se lastnosti tokratnih dveh črnih lukenj skoraj povsem ujemajo s tistim, kar je pred enim stoletjem napovedal Einstein. Doživeli smo popolnoma nov vpogled v vesolje. A zakaj so gravitacijski valovi tako zelo posebni?

Vse, kar znanost ve o vesolju, izvira iz elektromagnetnega valovanja, najsi gre za radijske valove, vidno svetlobo, infrardečo svetlobo ali žarke gama. Toda tovrstni valovi med potovanjem po vesolju znova in znova trčijo ob ovire, zato lahko pripovedujejo le del zgodbe. Za gravitacijske valove pa takšnih ovir ni – s svetlobno hitrostjo prehajajo skozi čisto vse, kar srečajo na poti, zato s seboj nosijo pravo obilje informacij, kakršnih drugi valovi ne vsebujejo.

Veliki nemški fizik in matematik Albert Einstein (1879–1955) je že leta 1916 predvidel obstoj gravitacijskih valov kot logično posledico svoje revolucionarne splošne teorije relativnosti; ta je gravitacijo, kot rečeno, definirala kot ukrivljenost prostor-časa zaradi navzočnosti materije.

Toda takšna ukrivljenost prostora je večinoma tako majhna, da je nezaznavna. Samo zares masivna in gosta nebesna telesa, kakršna so črne luknje ali nevtronske zvezde, lahko v prostor-času pustijo zaznaven pečat. Črne luknje nastanejo, ko se snov tako zgosti, da postane teža na površini telesa tolikšna, da se ji ne more upreti več nobena sila. Niti svetloba ne more pobegniti s površine takšnega telesa, zato se prostor-čas tam s horizontom ogradi od okolice. Nevtronske zvezde pa so izjemno gosti ostanki masivne zvezde, ki je prišla do svojega konca z eksplozijo supernove. Ob eksploziji zunanje plasti zvezde odletijo v prostor, snov v središču pa se tako zgosti, da se skoraj vsi elektroni združijo s protoni v atomskih jedrih in ostane izjemno gosta krogla, sestavljena skoraj izključno iz nevtronov, ki tvorijo velikansko atomsko jedro. Nevtronske zvezde so tako kvečjemu desetkrat večje od črnih lukenj z enako maso.

Zgodovinskega podviga so veselijo znanstveniki po vsem svetu. V navdušenju je v zvezi z gravitacijskimi valovi slišati celo primerjave s »svetim gralom znanosti«, ki da bo omogočil povsem nove smeri raziskovanja. Med znanstveniki, ki niso samo navdušeni, ampak upravi 
čeno tudi ponosni na lastni prispevek k tokratnemu dosežku, je tudi prof. dr. Andrej Čadež s Fakultete za matematiko in fiziko Univerze v Ljubljani, saj je eden izmed utemeljiteljev raziskovanja zlivanja črnih lukenj. 1. Najprej se je pokazalo, da znamo graditi detektorje gravitacijskih valov in jih še izboljšati, zato se nam odpira novo okno v vesolje, ki bo še utrdilo globalno sodelovanje vseh detektorjev gravitacijskih valov in omogočilo identifikacijo izvora valovanja tudi z detektorji elektromagnetnega valovanja. 2. potrjena je še zadnja napoved Einsteinove teorije gravitacije, s čimer se v celoti podpira njeno verodostojnost za obravnavanje in razumevanje vesolja tudi na časovni skali, ki sega skoraj do samega nastanka vesolja. 3. dejstvo, da je prva detekcija gravitacijskih valov povezana s signalom zlitja dveh ne najmanjših črnih lukenj, dokončno potrjuje njihov obstoj in odpira široko paleto vprašanj o njihovem nastanku. 4. gravitacija je edina sila, ki deluje na vse, kar v vesolju obstaja – tudi na temno snov in temno energijo. Neomejeno se razteza po vsem vesolju in predstavlja vrhovno izvršno silo vesolja. Ko bomo z velikimi vesoljskimi interferometri, kakršen je predlagani vesoljski projekt LISA, zaznavali še gravitacijske valove dolgih valovnih dolžin, bomo lahko razumeli, kako gravitacija obvladuje celotno vesolje.

1.	Odnos med formalnim, priložnostnim in globinskim učenjem                                22

Novo leto prinaša tudi nove priložnosti. Priložnostno učenje je situacijsko in traja vse življenje, ker obsega vse, česar se naučimo v različnih situacijah, ki se dogajajo spontano in namensko. Včasih se  tega zavedamo, včasih pa ne. Redukcija vsega učenja na priložnostno pomeni prepuščati življenje naključjem brez našega načrta, brez strategije in transfernega učenja. Lahko se  česa naučimo na učiteljevo spodbudo. Učimo se v primarni družini, s prijatelji, sošolci in od sodelavcev, znancev in neznancev. Velikokrat se učimo tudi skozi neprijetne situacije, razočaranja in izgube, ki bi se jim najraje izognili, pa nas prav zato vodijo do novih spoznanj. Učimo se lastnih vedenjskih vzorcev, vrednot, reakcij in navad. Priložnostno učenje označujemo tudi kot izkušenjsko učenje (ang. experiental learning) oz. naključno učenje. Učimo se neposredno iz socialnega, delovnega in naravnega okolja. Je vzpo redna, dopolnjujoča sestavina različnih dejavnosti, npr.: skupinskega dela, socialnega dela, dela z mladino, domske vzgoje. Znotraj socializacije in inkulturacije v vseživljenjskem procesu vsak oblikuje svoja stališča, vrednote, spretnosti in znanje iz vsakdanjih izkušenj iz razpoložljivih virov v svojem okolju, družini, soseski, pri poklicnem delu in igri, pri nakupova nju, v knjižnici, na potovanjih in iz javnih medijev. Povsod vznikajo priložnosti za neformalna srečevanja z drugimi ljudmi.  

Prehoditi moramo pota že preminulih, da bi našli izhod, ki ga oni niso, da bi se pomirili, mi pa pomladili in živeli bolje. Žal nam to današnji ekstremisti z vojnimi pretnjami in zapori preprečujejo. Ve, da je treba strah sprejeti, ga integrirati v ljubezni, ne pa se mu podrediti. Delujmo povezovalno. V božjem objemu postanemo to, kar ljubimo. on nas dviga iz vsake naše revščine, tegob, bolezni.  Na želje poglejmo z vidika njihove izpolnitve. Bil sem na Triglavu 3 krat, ne pa na Mont Blancu in perujskem. Izgubljeno mesto Machu Picchu je najbolj znano arheološko najdišče v Peruju in po vsej Južni Ameriki. Zbirka templjev, terasastih gričev in trgov, ki so na Unescovem seznamu svetovne dediščine, je bila nekoč citadela na vrhu gore starodavnega inkovskega imperija. Morda je zdaj svetovno znan, vendar Machu Picchu še vedno ni razkril skrivnosti njegove konstrukcije, delovanja in morebitnega propada.     Najvišji vrh Andov je Aconcagua (6961 m) v argentinski provinci Mendozi v bližini meje s Čilom. V Andih je tudi najvišji ognjenik na Zemlji, Ojos del Salado (6891 m) na meji med Argentino in Čilom. Gorniki, plezalci in raziskovalci Andov so andinisti. Najvišji vrh Andov je Aconcagua (6961 m) v argentinski provinci Mendozi v bližini meje s Čilom. V Andih je tudi najvišji ognjenik na Zemlji, Ojos del Salado (6891 m) na meji med Argentino in Čilom. Gorniki, plezalci in raziskovalci Andov so andinisti. Če bi obiskal Tibet, Peru in Japonsko bi gotovo dosegel več kot moji predniki. A nisem tekmoval z njimi,  a zato nisem nesrečen.
Priložnostno nas uči notranji učitelj. Že v antiki so poznali predstavo in zglede notranjega učitelja (Buda, Konfucij, Sokrat, Kristus, Mati Tereza, Mahatmam Ghandi, Nelson Mandella), ki so že v času svojega delovanja pomenili   trdno vodstvo in lastni dober zgled drugim ljudem in nam pomenijo še danes. Sociologi so imenovali to instanco, ki je globlja kot jaz, sebstvo (nem. Selbst, ang. self). Nekateri imenujejo to instanco tudi srce, notranje sonce, višji jaz, samozavedanje, itd. ni toliko pomembno, kdaj odkrijemo notranjega učitelja kot je pomembno, kaj se od njega naučimo. Govorijo nam celostno iz svojega srca v naše srce kot to opisuje Amalietti. To pa pomeni, da ima le globinsko učenje trajne posledice za osebnost in družbo. Zato bi se moral posameznik potruditi za spoznavanje religiozno svetega in zakonitosti sveta z vsem srcem, vso dušo in vsem mišljenjem že zato, ker površinsko ostaja le v kratkoročnem spominu. To velja tako za družboslovne kot za naravoslovne predmete in umetnost.  

Zgodnje travme se globoko zasidrajo v dušo. Ni jih mogoče hitro odpraviti, včasih je treba vseživljenjsko odpuščati. Nekateri so zelo vešči v priklicu notranjega učitelja, drugi pa ne vedo zanj. Zato tudi ugotavljamo, da se iz zgodovine, ki je lahko tudi osebna avtobiografija ničesar ne naučijo, kar ni v skladu z rimskim izrekom 'zgodovina je učiteljica življenja' (lat. historia magistra vitae est). Če nam priložnosti določajo drugi kot so to trgovski centri s svojimi vsakodnevnimi reklamami na televiziji in na plakatih po mesti, so to zlorabe za odtujene cilje. Slabost informalnega pristopa pa je v tem, da je izoliran posameznik najbolj izpostavljen dezinformacijam. Naša pasivna udeležba v dogodkih še ne pomeni učenja. Za preraščanje travm je potrebna naša zavestna aktivna samoorganiziranost in včasih tudi pomoč psihoterapevta. 

Med priložnostne učence sodimo pretežno samouki. Med raznimi vrstami učenja je to   avtore gulativno učenje. Če želimo naučiti izbirati in prakticirati razumevanje namesto nestrpnosti, ljubezen namesto sovraštva, notranji mir namesto sprožanja konfliktov in vojn, se je treba učiti celostno globinsko, kar pomeni z vsem srcem, vso dušo in vsem mišljenjem. Po Golemanu to pomeni razvijanje emocionalne inteligence, po Zoharjevi in Marshallu (Zohar, Marshall, 2006) pa tudi duhovne. Zakaj se nekateri ljudje ne razumejo med seboj kot Kapuleti in Montegi, škrteži in razsipneži, varnostniki in uživači? Možni odgovori so: 
- presojanje po stigmatizaciji oseb namesto po njihovih dejanjih, 
- zamenjevanje svojega notranjega sovražnika za zunanjega (ne vidijo kaj je inkompatibilno 
in inkongruentno znotraj njih samih), 
- oblikovanje svojega življenja na materialističnih vrednotah posesivnosti, ponosa, zunanje pomembnosti, zastraševanja ali užitka. Ti niso tolerantni, ker ne bi radi, da bi jih drugi omejevali, ovirali, ker so prepričani, da imajo oni prav in drugi narobe (in bi zato ti drugi kar naprej morali popravljati napake). Z zrcaljenjem in drugimi mehanizmi se postopno zavedamo, kako že na mikro ravni vplivamo na makro raven družbe.

Če želimo premagati vse vrste strahov oz. strah pred ljubeznijo, je treba  pogledati, kako povečati pozitivno vsoto na našem čustvenem računu z investiranjem vanj, da bomo odigrali odlično vlogo v situaciji. Zavedanje pomena samopomoči nam omogoča, da k določeni situaciji, dogodku oz. problemu pristopamo kot distancirani opazovalci in se vprašamo, česa nas to uči. Od notranjega učitelja dobimo odgovor, sugestijo, nasvet ali nalogo. Pogosto se  to dogaja v sanjah, meditaciji ali v siceršnjem 'odklopu' npr. pri sprehodu.  Nekateri so bolj vešči pri reševanju problemov po intuiciji; npr. fiziku Newtonu je padlo jabolko z drevesa, francoski kemik Kekulé pa je videl v sanjah simbol kače, ki grize svoj rep, kar si je razložil kot odgovor na vprašanje, kakšna je formula benzena. To je začetek razprave o navdihu, zanosu – inspiraciji. Ta je povezan z vdihom in nadalje z dušo oz. duhom.  Pogoji inspiracije so ljubezen, mir, samostojno mišljenje, sebstveni odnos, ki je v krščanstvu Sveti duh, v Krišna verstvu, blaženo stanje visoke energije oz. višjih frekvenc. Gre za inovativnega duha oz. zanos. Različni avtorji različno poimenujejo višja stanja duha, čeprav gre v bistvu za isto zadevo. Biti v duhu, v srcu pomeni biti v Bogu.   
Kot reflektirajoči praktik učitelja in raziskovalca vzgoje in izobraževanja si na osnovi samoopazovanja in opazovanja dejavnosti drugih zastavljam to vprašanje. Na sistemski ravni 20. stoletja je doživljala javna šola številne kritike, da je preveč racionalna, storilnostna in togo organizirana. Pojavljali so se alternativni koncepti waldorfske šole (Rudolf Steiner), Montessori pedagogike po Mariji Montessori, pedagogike osvoboditve (Paulo Freire), transformacijske šole, itd. Javna šola naj bi se spremenila iz etatistično vodene šole poučeva nja v avtonomno, transformacijsko, prožno šolo učenja. Razvijali so se tudi različni koncepti učenja. Ker celostno živimo sedaj in tukaj, se učimo na štiri različne načine, ki jih je priznana ameriška pedagoginja Bernice McCarthy po 4Mat metodi razdelila po vprašalnicah 1. mini kaj (what), 2, zakaj (why), 3. kako (how) in 4. kaj če (what if). Svetovno znan je postal tudi Delorsov koncept (Delors, 1996) štirih stebrov izobraževanja, kakršni so: Prvi steber: Učiti se, da bi vedeli. Drugi steber: Učiti se, da bi znali delati. Tretji steber: Učiti se, da bi znali živeti skupaj. Četrti steber: Učiti se biti. Biti oz. eksistirati se učimo, tako da eksperimentiramo še z drugačnimi načini mišljenja in dejavnostmi. To, kar označuje Delors (1996) z metaforo 'učenja kot skritega zaklada', je dobilo operativno podobo v 'izkoriščanju človeških virov' (ang. human resource management) in evropski usmeritvi k svobodnemu pretoku dela, blaga, storitev in kapitala po vseh državah EU. Gospodarska rast s čim močnejšim gospodarstvom ni možna brez učinkovite uporabe človeških virov. Pri tem sodelujejo vsi dejavniki človeka. Koncept te šole zastopa kar nekaj avtorjev v tujini in pri nas. Med tujimi naj navedem Mezirowa (2000) in Sengea (2000). Pri nas pa jo zastopajo Franc Pediček (1992), Požarnik Marentič (2016), Bogomir Novak (2006) in Pucelj Katarina (2012). Bernice McCarthy je zasnovala svojo preglednico 4MAT na raziskavah Junga, Paigeta, Vygotskega,, Deweya, Lewina and Kolba. Shemo antropološke vertikale od biološko-okoljske do duhovne ravni izpolnjuje osem evropskih kompetenc in Gardnerjevih osem inteligentnosti. Raznovrstno znanje pridobivamo z učenjem in izobraževanjem. Spremembe na tem področju so bile v 20. stoletju priprava na dogajanje v 21. stoletje. Vanj smo vstopali z velikimi pričakovanji. Upali smo, da nam bo milenijski preobrat iz 20. v 21. stoletje in s tem obenem v novo tisočletje, prinesel veliko osebne sreče, uspeha in bogastva, če se bomo za te vrednotne cilje le dovolj potrudili s spremenjenimi načini učenja in dela. Sčasoma se je tudi v Sloveniji uveljavilo razlikovanje med formalnim, neformalnim in informalnim pridobivanjem znanja, ki se nanaša na različne vire učenja. 

Po britanski pedagoginji Bernice McCarthy si zastavljamo naslednja vprašanja, 1. zakaj sta poleg formalnega izobraževanja potrebni tudi ne-formalno in informalno izobraževanje in učenje. 2. Kakšne so razlike med formalnim, neformalnim in informalnim izobraževanjem? 3. Kaj pridobimo v procesu formalnega in kaj v procesu neformalnega in informalnega izobraževanja? 4. Ali so dopolnilna ne-formalna izobraževanja uporabna? 5. Kje se lahko vključimo v procese teh treh virov izobraževanj?  Ta vprašanja so lahko  metodični steber osebnostne rasti oz. transformacije.  
Na Pedagoškem inštitutu smo na ta vprašanja odgovarjali znotraj raziskovalnega projekta »Antropološki vidiki neformalnega pridobivanja znanja« v letih 2011-2014. V njem smo proučevali teoretske antropološke, sociološke in pedagoške utemeljitve, oblike in cilje neformalnega izobraževanja. Zavzemali smo se za human pristop k učenju in znanju, medtem ko je nova slovenska država zastopala tudi uporaben pristop. Če bi prej vedel zanje, bi jih uporabljal pri pouku filozofije, STM, sociologije in T.O.K.  Zanje sem izvedel šele pri učenju nevrolingvističnega programiranja na prelomu tisočletja.   
UNESCO ugotavlja tri glavne značilnosti formalnega izobraževanja: 1. formalno izobraževanje organizirajo šole. Je strukturirano, kronološko urejeno. 2. Organizirano je je po jasno opredeljeni nalogah in ciljih učiteljev in učencev. 3. Izobraževalni programi terjajo vpis in registracijo učencev. Če razumemo formalno pridobivanje znanja kot šolsko, neformalno kot vzajemno dialoško komunikativno in informalno kot priložnostno, si lahko predstavljamo, da gre za različne poti učencev do družbe znanja. Že tradicionalna javna šola ni prenašala samo znanje.
Evropski parlament in Svet Evropske unije sta 18. decembra 2006 sprejela priporočilo o ključnih kompetencah za vseživljenjsko učenje. Kompetence so v tem dokumentu opredeljene kot »...kombinacija znanja, spretnosti in odnosov...«, ki ustrezajo okoliščinam. Ključne kompetence so tiste, »ki jih vsi ljudje potrebujejo za osebno izpopolnitev in razvoj, dejavno državljanstvo, socialno vključenost in zaposljivost.« Referenčni okvir sestavlja osem ključnih kompetenc kot so: 1. sporazumevanje v materinem jeziku, 2. sporazumevanje v tujih jezikih, 3. matematična kompetenca ter osnovne kompetence v znanosti in tehnologiji, 4. digitalna pismenost, 5. učenje učenja, 6. socialne in državljanske kompetence 7. samoiniciativnost in podjetnost ter 8. kulturna zavest in izražanje. Gardner (1995) je razdelil osem inteligentnosti na jezikovno, logično-matematično, prostorsko, telesno-gibalno, glasbeno, medosebno, znotrajosebno in naravoslovno. Pozneje je dodal še okoljsko inteligentnost formalnih znanj.
Pojem neformalno izobraževanje je vpeljal že Philip Coombs že leta 1968. Zanj je bilo to vsako organizirano izobraževalno dejavnost izven formalnega sistema izobraževanja, ki je namenjen zainteresiranim učencem in zadovoljuje določene učne cilje. Zaradi širjenja novih znanstvenih spoznanj v 20. stoletju in povečevanja zahtev delodajalcev za uspešno poklicno delo so odločevalci ugotavljali, da je poleg formalne, šolske izobrazbe, treba razvijati tudi neformalne in informalne oblike. Neformalnim oblikam pridobivanja znanja kot socialnih spretnosti in veščin za poklicno delo in življenje se posvečajo zlasti razne privatne ustanove s tečaji, seminarji in drugimi srečanji, kjer udeleženci poglabljajo spretnosti vodenja sodelavcev in sodelovanje v skupinskem delu. Z večjim naborom neformalnih znanj lažje zagotovijo večjo varnost svoje zaposlitve in se tako vsaj delno zaščitijo pred spreminjajočim in negotovim trgom dela. 
Rezultati neformalnega izobraževanja se lahko (ne) potrjujejo s spričevali oz. diplomami. Bistvena je medsebojna komunikacija o znanju, praksah, veščinah in odnosih udeležencev do določenih učnih vsebin. Temelj neformalnega izobraževanja so odnosi med ljudmi v skupinah. V dvosmerni komunikaciji se udeleženci učijo tudi drug od drugega, ker učni proces soustvarjajo. Skupino vodi določen vodja, moderator ali mentor. V neformalnem izobraževanju le-ta vaje in metode prilagaja skupinam. Proces in rezultat učenja sta odvisni od interesa posameznih udeležencev in skupinske dinamike med njimi. Vodja kot spodbujevalec in usmerjevalec interaktivne komunikacije je obenem olajševalec (ang. facilitator) osvajanja novih učnih vsebin za doseganje individualnih in skupnih ciljev, ki pa se jih ne preverja tako kot v javni šoli. V neformalnem izobraževanju je ključnega pomena povratna informacija udeležencev. Primeri neformalnih skupin so razna športna, rekreacijska društva, ki nudijo učenje določenega športa, mladinske izmenjave, usposabljanja, itd. Posvečajo se temam, ki jih v šolskem načrtu ni ali pa so le bežno obdelane, čeprav so pomembne za našo vlogo v družbi in za individualno osebnostno rast. Prednost ne-formalnih pristopov je v njihovi funkcionalnosti, praktičnih izkušnjah, medosebni komunikaciji in eksperimentalnih metodah učenja, kot so igre vlog, debatiranje, improvizacije, vizualizacije, učenja skozi igre, meditacije, strateškega načrtovanja, neverbalne in nenasilne komunikacije. Neformalno izobraževanje vključuje aktualne teme kot so aktivno državljanstvo, vzdrževanje skupnosti, okoljevarstvene teme, večja zaposljivost mladih s pomočjo treninga ključnih kompetenc, medgeneracijski dialog. Tako mladi učijo starejše digitalne pismenosti, ti pa mlajše življenjske modrosti. Dobro je, da voditelji po končanem seminarju ali kurzu udeležence anketirajo o tem, kaj je bilo dobro, kaj slabo in česa je bilo preveč ali premalo, česa bi si želeli. Glede na pridobljene odgovore in ocene vodje uvedejo izboljšave, da bi pri drugih skupinah dosegli boljšo kakovost. 
Delavci se tem laže prilagajajo novim zahtevam dela, čim bolj splošno in prožno znanje si pridobijo. S tega vidika so se pokazale težnje t. im. usmerjenega izobraževanja (v Jugoslaviji je trajalo od l. 1974 do 1985, v Sloveniji pa v letih 1981-85) kot zgrešen pedagoški eksperiment. Neformalno izobraževanje zajema različne oblike seminarjev, tečajev, predavanj, delavnic. Sem sodijo tudi samoorganizirane skupine za jogo, telovadbo v krajevnih skupnostih. Programi neformalnega izobraževanja so pogosto veliko bolj konkretni in specifični kot pri formalnem izobraževanju. Posameznikom omogočajo več izbirnosti in fleksibilnosti. Sam sem bil večkrat udeleženec neformalnih izobraževalnih oblik npr. pri študiju nevrolingvističnega programiranja (akronim NLP) v letih 2002-2004, raznih tem na 'Glotti novi' na Poljanski cesti v vsakoletnih tednih vseživljenjskega učenja in drugod. Nekaj časa sem sodeloval s Hišo eksperimentov v Ljubljani. Pogosto sem dobil potrdilo o udeležbi. Vse je potekalo na način zabavnosti (ang. edutainment). Vendar pa so nastale pasti ob vprašanju resnega, dolgotrajnega učenja. Če se neformalne metode nekritično prenašajo v šole, nastane zapravljanje časa za nepomembne dejavnosti prav tedaj, ko so možgani mladine najbolj primerni za resno učenje. To so napake t. im. otroku prijazne šole. Laval (2005) je pokazal, kakšne so negativne posledice prilagajanja javnih šol gospodarstvu. Kot je opisal Furedi (2016) na primerih britanskih šol, se raztresajo in zapravljajo kognitivne sposobnosti učenja. Splošno vprašanje je, koliko družbeni podsistemi še ohranjajo svojo prvotno funkcijo mv  
Priložnostno učenje je situacijsko in traja vse življenje, ker obsega vse, česar se naučimo v različnih situacijah, ki se dogajajo spontano. Prostor in čas takšnega učenja nista vnaprej določena. Takšno učenje se dogaja ves čas in povsod. Učimo se v primarni družini, s prijatelji, sošolci in od sodelavcev, znancev in neznancev. Velikokrat se učimo tudi skozi neprijetne situacije, razočaranja in izgube, ki bi se jim najraje izognili, pa nas prav zato vodijo do novih spoznanj. Učimo se lastnih vedenjskih vzorcev, vrednot, reakcij in navad. Včasih se tega zavedamo, včasih pa ne. Učenci ga večinoma ne načrtujejo. Lahko pa se rezultati izkazujejo in priznavajo v okviru že pridobljenega znanja. Pogosto se označuje tudi kot izkušenjsko učenje (ang. experiental learning) oz. naključno učenje. Učimo se neposredno iz socialnega, delovnega in naravnega okolja. Prevladujoča metoda je učenje z izkušnjami in z zgledi. Poteka spontano, ker ga zunanji učitelj ne nadzoruje. Takšno učenje je za šolo stranskega pomena. Je pa vzporedna, dopolnjujoča sestavina različnih dejavnosti, npr.: skupinskega dela, socialnega dela, dela z mladino, domske vzgoje. Znotraj socializacije in inkulturacije v vseživljenjskem procesu vsak oblikuje stališča, vrednote, spretnosti in znanje iz vsakdanjih izkušenj iz razpoložljivih virov v svojem okolju, družini, soseski, pri poklicnem delu in igri, pri nakupovanju, v knjižnici in iz potovanj in javnih medijev. Povsod vznikajo priložnosti za neformalna srečevanja z drugimi. 
Prednost priložnostnega izobraževanja je, da posameznik ne potrebuje uradnega učitelja, posebnega prostora in organizirane ustanove. Ima pa notranjega učitelja. Že v antiki so poznali predstavo in zglede notranjega učitelja (npr. Buda, Konfucij, Sokrat, Kristus), ki jim je pomenil trdno vodstvo in lastni dober zgled drugim. Gre za izobraževanja, ki se dogajajo vsakodnevno, pogosto nezavedno. Slabost informalnega pristopa pa je v tem, da je izoliran posameznik najbolj izpostavljen dezinformacijam. Naša pasivna udeležba v dogodkih še ne pomeni učenja. 
Avstrijski filozof Pfaller je razvil celo pojem interpasivnosti. Za priložnostno učenje je potrebna naša zavestna samoorganiziranost. Če nam priložnosti določajo drugi kot so to trgovski centri s svojimi vsakodnevnimi reklamami na televiziji in na plakatih po mesti, so to zlorabe za odtujene cilje. Med priložnostne učence sodimo pretežno samouki. Med raznimi vrstami učenja je to avtoregulativno učenje. Po Golemanu je treba gojiti razvijanje emocionalne inteligence, po Zoharjevi in Marshallu (Zohar, Marshall, 2006) pa tudi duhovne. 
Zavedanje pomena samopomoči nam omogoča, da k določeni situaciji, dogodku oz. problemu pristopamo kot distancirani opazovalci in se vprašamo, česa nas to uči. Od t. im. notranjega učitelja dobimo odgovor, sugestijo, nasvet ali nalogo. Pogosto se to dogaja v sanjah, meditaciji ali siceršnjem 'odklopu' npr. pri sprehodu. Nekateri so bolj vešči pri reševanju problemov po intuiciji; npr. fiziku Newtonu je padlo jabolko z drevesa, kemik Kekulé je videl simbol kače, ki grize svoj rep za formulo benzena v sanjah, itd. Posamezniki smo toliko bolj sposobni neformalnega pridobivanja znanja, kolikor bolj so sposobni kritičnega samospraševanja in premišljevanja o dosedanjem pretežno togem pridobi vanju formalnega znanja. Ne sprašujemo se, koliko je formalnega, neformalnega in informalnega znanja znotraj vseživljenjskega učenja, ampak po tem, kakšen je skupni učinek vseh treh. Zlasti zaradi nepredvidenih dogodkov, nesreč, epidemij, naravnih katastrof in vojn, ki pomenijo izziv reševanje lokalnih in globalnih problemov, sta neformalna in informalna znanja nuja. 
Kakšne so povezave med temi vrstami učenja? Za t. im. delo na sebi z osebnostjo rastjo so najbolj tipični neformalni in informalni viri. Vsi trije viri pa naj bi nas privedle do pravih življenjskih odločitev za razumevanje namesto nestrpnosti, ljubezen namesto sovraštva, notranji mir namesto sprožanja konfliktov in vojn. Zastopamo stališče, da se formalna, neformalna in informalna znanja znotraj vseživljenjskega učenja (ang. lifelong learning) medsebojno ciklično prepletajo tako, da preidejo sčasoma rezultati neformalnega in informalnega v novo reproduktivno formo v šoli. O tem se prepričamo, če pogledamo, kaj vse se že v osnovni šoli učijo naši vnuki, česar se mi nismo. To pomeni, da je znanje prešlo iz raziskovalnih virov v šolsko reproduktivne. Obenem naj bi postajalo vseživljenjsko učenje z različnimi vrstami učenja bolj kakovostno. V prvem življenjskem obdobju otroštva in tretjem življenjskem obdobju pozne zrelosti prevladujeta dialoška in priložnostna oblika učenja, v mladostniški pa formalna. Vsaka oblika izobraževanja ima svoje prednosti in slabosti v primerjavi z drugima dvema. Pomembno pa je, da vseživljenjska dolžina pomeni tudi življenjsko širino (ang. lifewide learnig) in globino (ang. deep learning). Neformalen in informalen način odpravljata enostranosti in pomanjkljivosti formalnih pristopov. Po eni strani so dobili starši večjo vlogo pri izobraževanju otrok in mladine kot so jo imeli v preteklosti, po drugi se pa v tretjem življenjskem obdobju učimo bolj kot doslej, če le ohranjamo nenehno radovednost. V različnih življenjskih obdobjih se vse tri prepletajo, s tem, da v prvem zgodnjem otroštvu prevladujejo ne-formalne oblike s strani staršev in vrtcev, v drugem mladostniškem obdobju prevladujejo formalne oblike (šole in univerza), v odrasli, karierni dobi prevladujejo ne-formalne oblike in v pozno zrelem obdobju priložnostne oblike. 
Čim bolj smo odprtega duha, tem bolj smo zainteresirani za nova znanja in tem več lahko z njimi prispevamo za družbo znanja. Če bi vsi družbeni dejavniki podpirali te cilje, učiteljski poklic danes najbrž ne bi bil v krizi. Razvoj sodobnega sveta vse bolj poudarja potrebo opolnomočenja (ang. empowerment) posameznikov, da se z dopolnilnimi znanji in veščinami nenehno prilagajamo hitrim (tehnološkim, ekonomskim, političnim, socialnim) družbenim spremembam. Meja med formalnim in neformalnim izobraževanjem je sicer izjemno prožna. Tako je lahko tudi samoizobraževanje del formalnega izobraževanja, če posameznik zaradi takšnih ali drugačnih razlogov v tem procesu sledi predpisanemu izobraževalnemu programu (z domačim inštruktorjem) in opravlja izpite, s katerimi dokazuje, da obvlada predpisano znanje in spretnosti, ter si tako pridobi formalno izobrazbo. Prav tako je mogoče šteti med formalno izobraževanje tudi izobraževanje na daljavo, ki poteka v skladu s sprejetimi izobraževalnimi programi. Z razlikovanjem formalnega, neformalnega in informalnega znanja ne odpravljamo nobene od doslej znanih vrst učenja kot so: empirično in refleksivno, konvergentno, divergentno, površinsko in globinsko, lokalno in globalno. Tako je bila klasična formalna izobrazba preveč racionalna in represivna, pri neformalni in priložnostni izobrazbi pa je problem hitra pozabljivost. 
Ne-formalno in informalno se učimo reševati spore na delovnem mestu, voditi delovno skupino in krepiti motivacijo pri sebi in drugih, kako biti uspešen pri vodenju (lastnega) podjetja, zvišujemo raven svojih kompetenc. V tretjem življenjskem obdobju pa s temi viri učenja bodisi obnavljamo (ang. refreshing) npr. jezikovna znanja, ki smo jih nekoč že imeli bodisi pridobivamo še nova (npr. slikarstvo, glasba). To funkcijo opravljajo Dnevni centri aktivnosti (DCA) za starejše in univerze za tretje življenjsko obdobje (UTŽ) po različnih krajih v Sloveniji. Sam sem bil v vlogi posredovalca učnih vsebin (filozofija za življenje in osebnostna rast) in učenja novih vsebin (npr. klasična glasba, umetnost, latinščina). Vsako izmed treh virov izobraževanja in učenja omogoča izbiro pozitivne življenjsko produktivne usmeritve. Na koncu vas povabim, da poveste, kakšne izkušnje imate s temi tremi oblikami izobraževanja in učenja tudi vi in kako bi ponudbo izobraževanj lahko še izboljšali. 
Danes je pomembna dolgotrajna kakovost delovne kariere. Zato ideja trajnostnega razvoj (sustainable development) predpostavlja vzdrževanje osebne zdrave delovne kondicije čim večjega števila delovne populacije. Najprej smo analizirali družbeni kontekst, v katerem se potreba po čim daljši kakovostni karieri pojavlja. Razlikovali smo med potrebnim in pretiranim potrošništvom, ki vodi v anomalije. Pandemija covida 19 je prinesla še večjo neenakost med bogatimi min revnimi. Družba ostaja nevarna, EU pa skuša uveljavljati koncept prožne varnosti. 
Glavni problem je danes globinsko učenje. Zanj smo pogosto prepovršni. Zato nekdanji boleči vzorci v nas trajajo predolgo. Krščanstvo govori o potrebi po odpuščanju, ki pa terja dolgotrajno ponavljanje.  Nlp govori o sidranju, joga o prvi korenski čakri. Vsak dan naj bi prehodil vse čakre po vertikali in zmolimo rožni venec. Priznam da sem krščanski sprehod po čakrah zanemaril in sem ga po dolgem času obudil.   O njih sem dovolj pisal že v energetskih potencialih za osebnostno rast. Krščanska vera spodbuja upanje v današnjem ogroženem svetu. 
2. Družbeni kontekst preobremenjenosti  posameznikov                                                    29
Sodobno družbo teoretiki (npr. Beck, Giddens, Lash, Bauman) pogosto razumejo kot družbo tveganj (ang. risk society). Zanjo je po eni strani značilno, da so tveganja razpršena in vseobsegajoča in da v večji meri kot ostale obremenjuje stare ljudi. Drugače pa bo mogoče delati kariero v obdobju evropsko zaželene fleksibilne varnosti (ang. flexecurity). Covid kriza (2020-22) je ta vprašanja še zaostrila.  
Lipovetsky preučuje tudi paradokse hipermodernih demokracij s stališča posameznika, regionalizacije vis a vis  globalizacije, kolektiva in družbe, ki je hkrati odprta in zaprta v soodvisnosti. Zanj je globalizacija velikih blagovnih znamk in povezava med modo in luksuzom osnova hiperpotrošništva. Ta vodi v razočaranja, ker po mišljenju Jacquesa Lacana želja ustvarja praznino, ki je nikoli ni mogoče zapolniti. Zato Lipovetsky označuje sodobnost podobno kot Frankl kot dobo praznine enotnega smisla. Ameriška antropologa Charles Taylor in Christopher Lasch opazita v individualizaciji razvoja kulture  predvsem negativne strani narcisizma, pomanjkanja skupinskega čuta in agresivnega uveljavljanja samega sebe.
Lipovetsky je opazil, da se paradoksi banalizacije kulture množijo zaradi kompleksnosti sodobnega življenja, ki teži k poenostavljanju, ker kompleksno kritično mišljenje ni zaželeno.  Ni nenavadno, da je demokracija v krizi. Moda je tako kot politična demokracija nestabilna, efemerna in površna. Trdi, da je v središču sodobnega življenja novo, ki hitro postane staro in išče nekaj drugega. To ga vodi do njegovega pojma 'hiper', saj ta potreba po novem postane hitrejša v dobi interneta in socialnih medijev, ki prav tako rušijo tradicionalne ustanove naroda in družine. Potreba po novem sproži hiperpotrošništvo z nenehnim spreminjanjem mode. Revnejši sloji prebivalstva so frustrirani, ker jim ne morejo slediti. Potrošnja, ki dviga življenjski standard je potrebna zaradi naše produktivne drže in osebnega cilja samorealizacije (Maslow). Pretirano potrošništvo prikriva iluzije dobe dostopa (age of acces) in navidez vsega dovoljenega in dobrega za vse. 
S covid krizo samo padli v dobo gospodarskega nazadovanja. S tem izrazom označujemo nazadovanje oz. upadanje gospodarske dejavnosti in z njo ekonomske rasti. Plovemo iz obdobja obilja v obdobje revščine in pomanjkanja.  Gospodarsko krizo spremljajo še socialna, psihološka, okoljska in duhovna. Manj zaslužimo in denar je zaradi inflacije manj vreden. Države in podjetja najemajo posojila. Imamo manj družabnih stikov, naraščajo pojavi depresije in demence in splošna apatija. Zdi se, da večini ni več za to, da bi izboljševali svet, ki smo ga dosegli. Lažje je  drugim pod prste kot poskrbeti za svojo osebnostno rast. Ker se družbeni sistemi v času krize odmikajo od demokratične politične kulture, postajajo brutalni. Družbene razmere so čedalje bolj negotove, izravnotežene in kaotične. Vsem vrstam strahov se pridružuje še strah pred prihodnostjo s predvidevanji,  da se vse skupaj ne bo dobro končalo. 
Dan Podjed meni, da svetovni eliti, peščici bogatašev ustreza načelo 'deli in vladaj', ker tako  izkoriščajo naše podatke. V njihovem interesu je, da smo zaprti, čim dlje pred ekrani in da imamo čim več medsebojnih nesoglasij. Covid kriza je nadaljevanje  'doktrine šoka'   (izraz Noami Klein) z drugimi sredstvi.  Farmacevtska industrija cveti s proizvodnjo novih cepiv za vsako inačico koronavirusa posebej, orožarska industrija cveti s prodajo  orožja Ukrajini, vladam ustreza, da državljani čim manj mislijo s svojo glavo in so odvisni od interneta.  

Medtem ko je problem poznih srednjih let po 50. letu, kako delo obdržati, pa je problem mladih od 15-30. leta, kako ga dobiti. Razmere na trgu dela se bistveno spreminjajo od dneva, ko se študent vpišete na določen študij, do dneva, ko ta študij zaključi. Tega se je treba zavedati. V začetku devetdesetih je bilo, denimo, za potrebe gospodarstva na voljo preveč strojnikov in premalo ekonomistov, danes je trend prej nasproten – iščejo strojnike, medtem ko je ekonomistov »malo morje«. Če na trgu ne potrebujejo določenega poklicnega profila, je treba premisliti o spremembi kariere in se preusmeriti v tiste dejavnosti, ki se širijo in kjer vedno znova »cvetijo« nova delovna mesta. Za spremembo karierne poti morajo mladi prevzeti temu primerno spremenjeno strategijo vdora na želeno področje dela, delovno mesto in podjetje. Če to zahteva prekvalifikacijo, se morajo dodatno izobraževati. 

V EU je še veliko tudi neustreznega dela, ki vodi k prehitremu trošenju energije. Iz strahu pred zastarelostjo oz. slabo kvalificiranostjo se delavci izpostavljamo izgorelosti (angl. burning out, ameriško: mobbing, jap. karoshi), ki ni le posledica pomanjkanja ognja strasti. Ko delamo nekaj, v čemer ne vidimo smisla in kar ni v skladu z našim ustvarjalnim potencia lom, drsimo v depresijo, apatijo in utrujenost, kar so znaki izgorelosti. Preobremenjenost in stres nam jemljeta življenjski elan (lat, vis vitalis). Marsikdo si je niti ne priznava, ker se mu zdi +normalna utrujenost'. Občutijo jo kot prezasičenost z enoličnostjo dela, enoumje, nesmisel oz. pomanjkanje smisla. Začnemo zaostajati, ker imamo preveč dela, opravkov, zadolžitev in skrbi. Nastopi distres in občutek preobremenjenosti. Obupavanje prizadete izčrpava, ker vzbuja občutek brezperspektivnosti.  Dolgotrajna stopnja preobremenjenosti je izgorelost.
V času pandemije covida 19 lahko govorimo o novem tipu človeka. Kovidni človek (lat. homo covidensis) je po Podjedu (2021) pogosto zasvojen z digitalno tehnologijo. Je  osamljen zaprt med štirimi stenami in vase, boji se neposrednih stikov z drugimi. Postaja agresiven do sebe in drugih. Je utrujen in brez volje. Protestira zaradi zunanjih ukrepov vlade zaradi kratenja človekovih pravic in osebne svobode. Nazaduje v procesu socializacije in inkulturacije. Nagnjen je k različnim boleznim t. im. postkovidnim simptomom. Težje načrtuje in uresničuje karierne cilje.     
3. Kako razumemo delovno kariero učiteljev in oblikujemo karierni načrt?                   31
Cilji 'prožne varnosti' (ang. fexecurity) so predvsem izboljševanje obstoječih razmer na trgu dela EU in omogočanje večje udeležbe na trgu dela za posameznika (zmanjševanje segmentacije), lajšanje prilagodljivosti delavcev in podjetij, zmanjševanje brezposelnosti (tudi in predvsem specifičnih skupin), podpora vstopa na trg dela za vse ter lažji in hitrejši prehodi med različnimi pogodbami (povečevanje varnosti pri nestandardnih zaposlitvah in zaposlitvah za določen čas). Uvajanje prožne varnosti v sedanjih gospodarskih razmerah ni izbira, temveč je pogoj konkurenčnosti in dviga gospodarske rasti in razvoja. To je dinamični mehanizem prilagajanja razmeram, kar prihaja v ospredje še toliko bolj v času svetovne finančne krize.
Poklicna kariera pomeni napredovanje v zaposlitvi in poklicu skozi vso poklicno življenjsko dobo. Nekoč smo za minulo delo na določeno dobo dobivali 'določen procent višje plače'. Vsebinsko pa pomeni uresničevanje in uporabo naših talentov, ki jih razvijamo v skladu z izpolnjevanjem našega poslanstva. Karierizem in deloholizem imata negativni pomen, ker gre pa za pretiravanje in uspeh za vsako ceno – celo na račun škode drugega in vodi v izgorelost (ang. burn out, jap. karoshi). V delovni dobi nismo enako uspešni. Včasih je potrebno spremeniti tudi poklic.  

Individualno človeško bitje se kot osebnost razvija od krsta do krste, od otroka, mladostnika do odraslega in starca. Rojstvo in smrt se dotikata telesnosti, duhovnosti oz. duhovnega učenja (spiritual learning). To je povezano z raznovrstnim znanjem, prepričanji (beliefs) in religijo v določeni kulturi. 
Razvojni psihologi razlikujejo med zgodnjo, srednjo in pozno obdobje. Obdobje po upokojitvi postane gerontogoški problem. V prihodnosti predvidevamo enoten proces vseživljenjskega učenja in dela. Zaradi umikanja socialne države naj bi najsposobnejši in najbolj zdravi odrasli delali čim dlje zaradi demografske krize zahodnega sveta. Potrebno je čim dlje ohranjati prožnost naših možganov s prizadevnostjo pri vseživljenjskem  učenju. 
Ni vseeno, koliko časa ohranjamo prožnost telesa in duha. Za občutek vitalnosti  je najmanj pomemben nepovratni kronološki čas, ker sta pomembnejša duševni čas večne mladosti in duhovni čas božje radosti (gr. kairos). Pomen kariere ni omejen le na naše tukajšnje bivanje. Naša uporniška generacija je bila prepričana, da je odvisna od drugih, zato nismo o njej razmišljali sistemsko, osmišljajoče in dolgoročno. Zlasti tistim, ki so bili odpuščeni kot tehnološki višek, se je kariera samo izgubila.
Kronološko oz. biološko staranje (ageing) je dejstvo, dejavno staranje pa je priložnost za tiste, ki so pripravljeni na tem področju delovati: primerno jesti, se zmerno gibati, biti umsko dejaven, hoditi na zdravniške preglede. Razvoj medicine omogoča podaljševanje življenjske in delovne dobe posameznikov, vendar le pri tistih, ki so pripravljeni njene usluge tudi plačati. 
S pomočjo nevroloških raziskav, ki proučujejo strukturo in delovanje možganov dobivamo natančnejše informacije o zdravem delovanju in pojavih patološkega staranja možganov. Proces staranja se nahaja med upom in strahom, med željo po nadaljnjih uspehih in brezupnim defetizmom. Obstajajo različne razlage kot  odgovori na vprašanje, zakaj se staramo. Vsaka drži po malem. Najbolj si pomagamo sami z zdravim življenjskim slogom, zdravo prehrano, zmernim gibanjem telesa in duha.  
Zahodne družbe razglašajo konec polne zaposlenosti (employment) za nedoločen čas. Narašča projektna zaposlenost za določen čas in za fleksibilni in delni delovni čas. To pomeni, da bodo vsi delovno sposobni menjavali poklice vedno hitreje, ker tudi znanje vedno hitreje zastareva.   
Mladi rabijo danes poleg korenin tudi krila, ker s svojo identiteto spreminjajo tudi socialne vloge. Njihova socializacija in individualizacija ne pomeni že kar emancipacije od avtoritet in socialnih pritiskov. Po eni strani postajajo bolj odvisni od tradicije in bolj odvisni od ustanov, na katere imajo premalo vpliva. Domnevamo, da imamo starejši socializacijske rezerve iz preteklosti, ker razumemo tradicionalne vrednote in jih kombiniramo s spremenljivimi vzorci demokracije, globalnega državljanstva in lokalnih razmer. Mladi  pa preživljajo čas po življenjskem (in ne zgolj političnem) instinktu. Neoliberalni individualizem se kaže mladim na več ravneh: 
1. pravne zakone želijo sooblikovati. 
2. Samorealizacija z delom prav toliko pomembna kot kariera in pravično plačilo za delo. Pričakujejo smiselno delo, ki razvija njihovo ustvarjalnost in domišljijo. 
3. tržne razmere jim ponujajo prednosti samodejavnosti in samoodgovornosti, a so težko uresničljive. 

Vprašanje je, koliko je ta sistem prenosljiv v vzdržni razvoj (ang. sustainable development) po svojem racionalnem jedru in kaj od njegove hiperproduktivnosti in depriviligiranja množic lahko opustimo. Odnos med mladimi in starimi se spreminja, zato je treba na novo iskati priložnosti in smisel za medgeneracijski dialog. Mladi so drugače mladi kot so bili njihovi starši, odrasli pa smo drugače odrasli  kot so bili naši starši. Eno izmed vprašanj je, ali je na trgu dela dovolj prostora za mlade in stare delavce, ali pa starejši, ki so v delovnem razmerju zapirajo pot mladim. Kulta mladosti ni mogoče enostavno obrniti, dokler se starejši želijo počutiti čim dlje mladostni. Revitalizacija je po eni strani pluralen pojem, po drugi strani pa še ni postal splošni trend obstoječe delovne sile.       
Ker je razvoj tehnologije zapleten, terja novo timsko delitev dela. V  poindustrijski  družbi delo predvidoma ni več  usmerjeno  v parcialno  učinkovitost, ampak v celostno kakovost (v 80. letih po modelu CEOKA, danes po modelu nenehnega izboljševanja). Delo je postalo bolj individualno, intelektualno, simbolno, visoko kvalificirano, informacijsko - mrežno,  timsko soodvisno. 
Poklicni razvoj je pogojen s stopnjami profesionalizacije in s sidri kariere. Sidranje je proces vzpostavljanja povezave med našim odzivom in notranjim ali zunanjim sprožilcem oz. spodbujevalcem. Izbrani spodbujevalec nam zaželeni odziv hitro pomaga priklicati. O'Connor, in Seymour (1996, 83-97) opisujeta načine vzpostavljanja in delovanja sider kot tudi rušenje negativnih sider.  Pri NLP smo se med drugimi veščinami učili tudi veščin sidranju na tečajih, ki sem jih obiskoval v letih 2002-2004 v Ljubljani in v Žalcu. Po Cvetku (Cvetko, 2002) razlikujemo več vrst kariernih sider, kot so: 
1. sidro varnosti in stabilnosti, ki vključuje varno in stalno službo; 
2. sidro avtonomije in neodvisnosti, ki vključuje delo v svojem stilu, ritmu in v okviru lastnih standardov;
3. sidro ustvarjalnosti in podjetništva, ki vsebuje potrebo po kvalitetnem izdelku in uspešni blagovni znamki;  
4. sidro tehnično-funkcionalne sposobnosti, ki sloni na identiteti in potrebi po uveljavitvi in izkazovanju sposobnosti. Svetovalci in učitelji sledijo izzivu specializacije in profesionalnosti, čeprav na račun varnosti in avtonomnosti, 
5. sidro vodstvene sposobnosti (managerial competency), ki ga rabijo tisti, ki kot vodje  prevzemajo večjo odgovornost na družbeni hierarhični lestvici. Takšne osebe postanejo ravnatelji, vodje aktivov ali prevzamejo kake druge odgovorne funkcije v šolstvu. 

Razvoj kariere in profesionalnosti v didaktičnih inovacijah terjata od učitelja različne vrste znanja in spretnosti. Rutar (2002) meni, da je učitelj tudi avtopoetični iniciator globalizacijskih tokov. Ta avtor izhaja iz teze, da sta učitelj in učenec samostojno misleča subjekta. Z intelektualnega vidika ni avtonomije brez samostojnega mišljenja tistih subjektov, ki o edukaciji odločajo. S tem, ko šola osredinja edukacijske potrebe družbe, se krog udeležencev, ki jih vprašanje edukacije kakorkoli zadeva, povečuje. V tem smislu gre za avtonomijo vseh udeležencev edukacije, tako neposrednih (učitelj, učenec, vodstvo šole, svetovalne službe) kot posrednih (starši, svetovalci Zavoda RS za šolstvo, inšpektorji, lokalne oblasti, kritična javnost, centralna šolska politika). Možno se je zaposliti tudi po upokojitvi oz. postati volonter v skupinah samopomoči, v Karitasu itd. 
Izkazana krivulja profesionalnosti je sicer pri vsakem delavcu drugačna. S pomočjo 'osebne karierne izkaznice' (akronim OKI) bi vsakdo lahko načrtoval višino in evalviral  nihanja svoje kariere. Na Škofijski klasični gimnaziji so imeli karierno izkaznico vsi učenci, učitelji in ravnatelj. Takšna izkaznica nastane lahko na osnovi osebnega dnevnika in načrtovanja življenjske poti. Oblikovanje takšnega lista je standardizirano. V to izkaznico vpisujejo imetniki svoje dobre in slabe strani z namenom, da se dobre strani izboljšajo in slabe strani popravijo. Udeleženci izkaznico predstavljajo drug drugemu: učenci učiteljem in ti ravnatelju. Ravnatelj pa njim. Tako vsi zorijo ob prijateljski kritiki. OKI je namenjen temu, da si vsak sistematično začrta kariero oz. poklicno pot. Doseči želi visoko stopnjo poklicnega zadovoljstva. V njej si beleži pomembna opažanja, odkritja in ideje. Dijaška inačica je 'moja pot'. Vanjo vlagajo potrdila, certifikate in poročila o opravljenih šolskih in obšolskih dejavnostih, projektih, rezultate s tekmovanj, vtise s taborov, duhovnih srečanj.  Tako se navajajo urejati osebno dokumentacijo. To je pomoč pri razvijanje kakovosti in uspeha šole. (Rugelj, Mlakar, 2007) OKI ni uporaben le za šole, ampak tudi za podjetja. Z njo se da spremljati tudi spremljati potrebe trga delovne sile. 
V času globalizacije je izobrazba odraslih nekakšna vstopnica za iskanje priložnosti na trgu dela. Ni naključje, da se starejši pogosto vpisujejo na Univerzo za tretje življenjsko obdobje, centre dnevnih dejavnosti (akronim DCA), na modro fakulteto, itd. Običajno dopolnilno študirajo zgodovino umetnosti in tuje jezike. To jim pomaga ohranjati povezavo med desno in levo polovico možganov. Logično-racionalno področje delovanja je pomembnejše za delovno dobo. Otrokom in starostnikom najbolj vzbuja domišljijo in doživljanje sanjskega sveta gibanje v naravi in pripovedovanje zgodb. Pri starejših je to zaščita pred demenco.  
Če učenci nimajo vizije učnega uspeha, se ne trudijo več. Izbirni predmet 'učenje učenja' se pojavlja od vrtca do univerze. Pri njem se učijo kakovostnega in uspešnega učenja. Količina učnih ur je le eden izmed pogojev uspeha. Izkušnje prinašajo modrost. Vseživljenjsko učenje je potrebno zaradi novih znanj, spreminjanja delovnih in življenjskih pogojev ter ohranjanja dobrih odnosov oz. dobre psihofizične kondicije. . Obenem spoznavajo različne oblike aktivnega učenja, ki jim prinaša največje učinke. Ob tem si zastavljamo tudi vprašanje, ali lahko postane tisti socialni mehanizem, ki povezuje v sodelovanje od najmlajših do najstarej ših. Pri doseganju ciljev sta potrebni doslednost in vztrajnost. Svoja priča kovanja delovne storilnosti nehote povezujemo z občutkom za biološko uro, lastnih aspiracij in s pričakova njem sodelavcev. Pri (ne)uspešnosti poklicne poti gre za samouresničeno prerokbo glede na to, ali smo bili na pravem mestu, ker smo delali to, kar smo želeli ali ne. Vprašanje je, ali smo se s sodelavci razumeli in je to zgodba o medsebojni podpori in sodelovanju različno in podobno mislečih ali pa ne.     
Za doseganje kakovostne dolgotrajne kariere si lahko vsak sam pomaga, tako da jo sistematično načrtuje. Poznamo model osebnega kariernega načrta (akronim OKI), ki je v duhu vseživljenjskega učenja z nenehnim izboljševanjem oz. popravljanjem kakovosti delovanja posameznikov. Ti kot člani določene skupine črpajo njeno sinergično moč, ki jo krepijo ali slabijo.  S pomočjo osebne karierne izkaznice bi vsakdo lahko načrtoval višino in evalviral  nihanja svoje kariere. Takšna izkaznica nastane lahko na osnovi osebnega dnevnika in načrtovanja življenjske poti (lat. curriculum vitae). Oblikovanje takšnega lista je standardizi rano. V to izkaznico vpisujejo imetniki svoje dobre in slabe strani z namenom, da se dobre strani izboljšajo in slabe strani popravijo. Udeleženci izkaznico lahko predstavljajo drug drugemu: učenci učiteljem in ti ravnatelju, ravnatelj pa njim. Tako vsi zorijo ob prijateljski kritiki. Tako želi doseči želi visoko stopnjo učnega in poklicnega uspeha.
Struktura, funkcije in pomen (poklicnega) dela se spreminjajo. Vsi smo (bili) deležni sprememb v strukturi dela, ki so: fleksibilni delovni čas, razširjeno s sodelo vanje delavcev in managerjev pri odločanju, timsko s preseganjem neotaylorizma (razdrobljenosti na delovne operacije), spremenljivost del in nalog. Konec družbe polne zaposlenosti je privedel do delne zaposlenosti (part time job), do  fleksibilnega delovnega časa, fleksibilnega kurikula in šolskega urnika. 
Tem spremembam sledi karierna orientacija, ki pomeni načrtovanje, razvijanje in evidenco različnih komunikacijskih in delovnih zmožnosti, veščin in spretnosti (Rupar, 2007). Kurikularno se vključuje v učne načrte devetletke, ki sloni na  evropskih usmeritvah vseživljenjskega učenja. Vsak šolski predmet učenci lahko povežejo s svojim bodočim poklicem kot daljnim ciljem po pametni - S.M.A.R.T. metodi. Cilje je treba načrtovati tako, da ne pregorevamo. K temu jih navaja formativno ocenjevanje. Sicer pa vemo, da sicer izgorevajo že učenci. 
Vemo, da družba ni tisti (samo)krmilni (avto)regulativni mehanizem, ki izumlja sproti najbolj uravnotežene in pravične rešitve, tako da obenem odpravlja tiste neskladne zahteve in konflikte, ki preprečujejo socialno izključujočnost. Tako smo na koncu tega prispevka prišli do občutljivega vprašanja, s katerim bi morali začeti, kako naj se posameznik ustrezno odloča, kaj naj v osebni karierni načrt vključi in do kdaj naj ga zaključi. Karierni načrt vsebuje 1. korak: pripravo osebnega   profila, ki vključuje prepoznavanje lastnih interesov in oceno osebnih prednosti in slabosti s pomočjo SWOT analize (SWOT je angleški akronim za Strengths, Weaknesses, Opportunities, Threats - prednosti, pomanjkljivosti, priložnosti in nevarnosti). Uporablja se pri načrtovanju kariernih strategij. Na osebne prednosti in slabosti kot notranje dejavnike lahko vplivamo, na zunanje priložnosti in nevarnosti pa večinoma ne. Na koncu učitelj evalvira oz. analizira stopnjo uspešnosti izvedbe svojega načrta.  

Jasno je, da postanemo dobri učitelji tedaj, ko sledimo vzgojno-izobraževalnim vrednotam. To pa danes ni enostavno, ker naletijo zlasti učenci na veliko stranpoti, malodušja, odporov za trde,  vztrajne učne napore.  Tudi sam učitelj je še učenec, ki se uči reševati učenčeve in svoje probleme. Po samoevalvaciji si odgovarja na vprašanje, kaj, zakaj, kako in kaj če. Sam sem videl večji izziv v raziskovalnem delu. Ni mi bilo žal, da sem vlogo učitelja opustil.      
  
Vsakdanji karierni načrt naših poklicnih uspehov seveda napravimo po nasvetih in predlogah izkušenih avtorjev, ki vodijo tečaje. Načrtujemo lahko tudi ljubezen, zdravje, mirna obdobja, zaposlitve v dobi upokojitve. Zadeva učenje učenca v šoli, spremembo poklica, izboljševanje medsebojnih odnosov itd.    
Pomen vloge učitelja se krepi, zdaj ko Evropa išče odgovore na izzive izobraževalne, socialne in ekonomske politike. Na učiteljski poklic zelo vplivajo vedno večja pričakovanja o dosežkih učencev, pritiski staršev zaradi različnih aspiracij učencev in hiter tehnološki razvoj. Načrto valci nacionalnih in evropskih politik razvijajo rešitve za ublažitev primanjkljaja učiteljev na trgu dela in za ohranjanje standardov kakovosti poučevanja. Poročilo Eurydice (2019)  se osredotoča na učitelje v nižjem srednjem izobraževanju (ISCED 2; v Sloveniji je to tretje vzgojno-izobraževalno obdobje osnovne šole).  Podaja strokovne podlage za oblikovanje politik v državah EU in spodbuja učitelje za izboljšanje njihove kakovosti in strokovnosti glede na mednarodne študije OECD - TALIS. Predstavljeni so najpomembnejši izzivi ponudbe in povpraševanja po učiteljih na posameznih nacionalnih ravneh ter načini soočanja z dolgoročnim načrtovanjem soočajo v  različnih izobraževalnih sistemih. Poročilo proučuje zahteve in pogoje za pridobitev strokovne kvalifikacije, postopke zaposlovanja in možnosti stalnega profesionalnega razvoja in podpore. Predstavlja možnosti kariernega razvoja: hierar hično napredovanje in povečanje raznovrstnosti nalog ter opredelitev in uporabo kompetent nih okvirjev za učitelje. V poročilu je tudi analiza procesa ocenjevanja učiteljev. Poročilo vsebuje podatki o šolah, ki izvajajo primarno in splošno sekundarno izobraževanje v vseh držav EU kot tudi izven nje kot so v VB, Albaniji, Bosni in Hercegovini, Makedoniji, Švici, Islandiji, Lihtenštajnu, Črni Gori, Norveški, Srbiji in Turčiji. 

Delovna kariera lahko traja dlje kot uradna zaposlitev v delovni organizaciji oz. na šoli. Post-zaposlitveno obdobje ima po upokojitvi dva obraza. Nekateri jo razumejo kot obdobje pasivne upokojitve, drugi pa kot obdobje reaktivacije za določeno zaposlitev. Zlasti mladi morajo biti pripravljeni na hitro menjavanje poklicev, kar jih sili k  nadaljnjemu izobraževanju, prekvalifi ciranju in osebni rasti. Novejša nevrološka odkritja kažejo, da so naši možgani prožni za dejavno sprejemanje novosti tudi v pozni zrelosti po 65. letu razvoja osebnosti.  Pri nas je uradna delovna doba moških in žensk 40 let službe ali 65. leto starosti. Poslanstvo učiteljske ga poklica pa je vseživljenjsko. Učenci in učitelji se ga spominjajo tudi po svoji in njihovi obletnici mature tudi na skupnih srečanjih. Posvečeno je lahko vsaj implicitno Sveti Trojici Očeta in Sina in Svetega Duha.    

4. Pomen štirih vzgojnih, učnih in poučevalnih stilov                                            36 
Najprej si poglejmo štiri komunikativne stile. Po ameriški psihologinji Bluesteinovi poznamo naslednje štiri: 1. jaz sem v redu, ti si v redu, 2. jaz sem v redu, ti nisi v redu, 3. jaz nisem v redu, ti si v redu in 4. jaz nisem v redu, ti nisi v redu. Najbolj optimalen je prvi stil, ker vodi do konsenzualnega sodelovanja.  
Koncept štirih vzgojnih stilov je v 60. letih izdelala ameriška razvojna psihologinja Diana Baumrind. Ta je med svojo raziskavo opazovala otroke v vrtcu in njihovo vedenje, ki ga je potem primerjala z odnosom med otroki in njihovimi starši. Svojo pozornost je posvetila predvsem skrbi otrok, vzajemni komunikaciji, pričakovanjem staršev in načinu, s katerim so starši zahtevali disciplino in otrokom dajali možne kazni. Zanjo je bilo pomembno tudi to, na kakšen način so otroci staršem izkazovali ljubezen in naklonjenost in na kakšen način so jim predstavljali različne vrednote.
Diana Baumrind je ugotovila, da so se v družinah pojavljajo štirje vedenjski vzorci – avtoritarni, avtoritativni, permisivni in zanemarjajoči. Med njimi so tudi prehodne oblike. Že Adorno (1950) je ugotavljal značilnosti avtoritarnega tipa osebnosti, ki so še danes pristne v totalitarni drži oblasti.  Baumrind  je  na osnovi njegove diagnoze ugotavljala, da obstajajo avtoritarne družine, v katerih avtoritarni starši vzgajajo avtoritarne otroke po določenih pravilih in zahtevah. Vsako otrokovo neubogljivost strogo kaznujejo s tepežem. To je bilo v povojnem času običajno. Izpostavljanje raznolikim priložnostim je bilo prepovedano in s tem potlačeno. Nadzor je bil pomembnejši kot samonadzor. Beseda staršev in učiteljev je bila pomembnejša kot lastno izkustvo. Otroci smo bili nekdaj pod stalnim stresom staršev in  šole. Otroci, ki so še danes vzgajani avtoritarno, disciplinarno (v ZDA je baje še 45 % takšnih primerov) v družini nimajo skoraj nobene besede, kar v večini primerov vodi k tesnobi, anksioznosti in drugim psihofizičnim motnjam. Zastraševanja in sramotenja so bila in so zlasti pri revnejših slojih še vedno na dnevnem redu. Ko postanejo odrasli, so sicer lahko odlični delavci, vendar pa so brez empatije, domišljije in spontanosti. Imajo odkrita ali prikrita agresivna nagnjenja. 
Permisivni stil je pretirano popustljiv. Znan je pod francoskim izrazom laisser faire. Permisivni starši, vzgojitelji in učitelji se pravzaprav vzgojnih zahtev bojijo, da se ne bi z njimi zamerili. Izjemno občutljivi težko postavljajo meje, da ne bi sprožali konfliktov, ker jih tudi sami težko upoštevajo. 
Starši, vzgojitelji in učitelji, ki otroke vzgajajo zgolj permisivno, opuščajo kaznovanje. Najbolj pomembno jim je, da bi jih imeli  otroci radi in bi jih razumeli kot prijatelje. Ne vedo, da jim s tem škodujejo. Takšni otroci nimajo meja in ne znajo upoštevati pravila. Mnogi današnji odrasli razumejo svojo neodgovorno svobodo kot samovoljo. Njihovo impulzivno vedenje ne vključuje realne neodvisnosti, ki zna postaviti meje ravnanja tudi sebi. Včasih je dobro reči 'ne' in s tem preprečiti kakšno nesrečo. 
Zanemarjajoči stil se nanaša na 'nevključeno starševstvo'. S takšnim stilom starši, vzgojitelji in učitelji zapostavljajo potrebe otrok. Ti morajo svoje težave reševati sami. Večinoma takšen stil nehote prakticirajo preobremenjeni oz. odsotni starši. Nastane pa tudi v nekem internatu, kjer predstavniki nimajo osebnega stika z otroki in jim ne izkazujejo ljubeče pozornosti, ki je neobhodno potrebna za otrokov razvoj. Negativne posledice se kar vrstijo. Otroci z nizko samopodobo pogosteje zbolevajo, dosegajo slabe rezultate v šoli in zapadajo v razne odvisnosti od drog, alkohola, cigaret. 
Optimalen vzgojni stil je pravzaprav kompleksen, ker omogoča uravnoteženost pri zadovoljevanju vseh naravnih otrokovih potreb. Dopušča mu samostojnost in mu  obenem nudi varnost, podporo in pomoč. Optimalen vzgojni stil presega slabosti avtoritarnega, represivnega in permisivnega stila. Takšen stil je zanesljiv, ker  upošteva pravila in izjeme, razumno ravnanje in empatijo, neizogibne napake in njihove potrebne popravke. Optimalno je, da imajo otroci zgled odraslih za prošnje, zahvale in opravičila.  
Doslej nisem razmišljal o tem, ali lahko kot učitelj poučujem tako, kakor se učenci učijo. Razlikujemo naslednje poučevalne stile: 1. poučevanje kot proces prenašanja (transfer, transmisija) znanja, v učencu prilagojeni obliki, 2. poučevanje kot oblikovanje učenčevih sposobnosti in spretnosti, 
3. poučevanje kot potovanje oz. vodenje učenca na poti proti ciljem. Učitelj daje učencu možnost samostojnosti in mu pri tem pomaga, da ne zaide, 
4. poučevanje kot spodbujanje razvoja učenca s tem, da mu učitelj preskrbi različne vire, izkušnje in spodbude. 
Menim, da je ta korelacija tem manjša, na čim večjih bregovih duha sta učenec in učitelj. Zdelo se mi je, da smo večinoma na nasprotnih straneh že zato, ker prav takšna filozofija večine učencev ni zanimala. V času covida gre za hiter preskok na izobraževanje na daljavo. Ko so se zapirale države in šole, je bil neposreden stik učencev in učiteljev izgubljen. Zoomiranje v tem obdobju ni moglo biti dobro nadomestilo. Učitelj mora biti opremljen s kompetencami in veščinami, ki jih večinoma pridobiva na ne-formalnih izobraževanjih oz. strokovnih srečanjih. Vsaka 'pomožna veda' pedagogike utegne postati ključna za praktičen uspeh v šolskih razredih in pri reševanju kriz učiteljskega poklica. Naša pričakovanja naj slonijo na kontemplativnih lastnostih kot so: 1. budnosti oz. čuječnosti, 2. odprtosti duha, 3. poslušanju drugih in sebe, 4. ustvarjanju harmonije odnosov.  
Če je naš mental naravnan egocentrično ali v smeri sledenja alterega – kaj od nas hočejo drugi, bomo sčasoma postali preobremenjeni. V tem je že impliciran odgovor na vprašanje, kako krmariti med tema dvema pošastima Scile in Caribde. Dobra novica je, da obstajajo v veščinah NLP, coachinga in drugih metodah oz. tehnikah osebnostne rasti preproste rešitve, ki predstavljajo pomoč za samopomoč. 
        
V šoli naj bi bilo odslej več inovativnega znanja kot reproduktivnega. Seveda pa je treba tudi inovativno znanje ponotranjiti, sicer se ne zgodi transformacija naše osebnosti od površinskega jaza k sebstvu.      
Vloga šaha v življenju                                                                                                             38
Že v tretji e-knjigi razmišljam o šahu, ker se mi vsakokrat odprejo še novi vidiki zlasti ob razmišljanju Kasparova  (2012). šah se mi vedno zdi privlačen, ker mi pomeni izziv k premišljenosti, natančnosti, doslednosti, intuiciji itd. Čim več šahovskih strategij in taktik določen igralec obvlada, boljši je. Dela šahovskih velemojstrov vključujejo naslednje strategije: center in razvoj, izmenjava, odprte linije, predzadnja in zadnja vrsta, lovski par, vezava, odkriti šah, preobremenjenost figure, končnica, napredovanje kmetov, vezani kmetje, dvojni in zaostali kmetje. To, kar je v poklicu karierni načrt, je v šahu načrt za osvojitev titule. Tipični predstavniki strateških šahovskih igralcev so: Philidor, Steinitz, Tarrasch, Nimzo witsch, Capablanca, Euwe, Pirc, Vidmar, Botvinik, Smislov, Petrosjan, Parma, Karpov, Kramnik, Leko.
Menim, da že vsak današnji velemojster pozna zgodovino tistih dosedanjih velemojstrov, od katerih se uči. Vsaj implicitno pa skozi igro spoznava tudi sebe in po transferu učenja tudi funkcioniranje družbe.  
Strategija zahteva dolgotrajno razmišljanje; taktika zahteva pa opazovanje trenutne situacije in intuicijo. (Euwe). Šahovska taktika je kratkoročen načrt s kombinacijo določenih potez z namenom doseči prednost. Le-ta je lahko zmagovalna, materialna, strateška, napadalna, prostorska, časovna ali pobudna. Šahovsko taktiko povezujemo s kombinacijsko igro in odprtimi šahovskimi otvoritvami. V zgodovini šaha se je najprej razvil taktično kombinato rični način igranja. Takšnega najprej osvojijo tudi današnji začetniki. Stara španska in italijanska šahovska šola sta priporočali tak način igranja. Z gambiti so dosegali dvorezne pozicije, ki so jih kasnejši šahovski mojstri večinoma ovrgli. Taktičen način igranja so zopet obudili šahisti, ki so odpravili napake svojih predhodnikov in taktični igri dodali pozicijsko osnovo in jo tako izboljšali. Tematika šahovske taktike se v glavnem deli na naslednja poglavja: napad, žrtev, pokrivanje, umik, dirigiranje, medpoteza, odklon, eliminacija zaščite, blokiranje, deblokiranje, zaviranje, odpiranje linije, krčenje linije, prekinitev linije. Tipični predstavniki taktičnih šahovskih igralcev so: Greco, Anderssen, Morphy, Čigorin, Bourdonnais, Aljehin, Talj, Fischer, Planinc, Kasparov, Shirov, Morozevich. V primerjavi z vsakdanjim življenjem strategija pomeni splošen načrt načina bivanja, medtem ko taktika zadeva priložnostno učenje glede na trenutno situacijo.  Erwichov (2001) priročnik vaj za izpopolnjevanje različnih strategij in taktik je eden najboljših za napredujoče šahiste.  
Kasparov (2012) spretno prepleta svoje znanje o šahovskih strategijah in taktikah s potrebami poslovnega in političnega sveta. Pokaže življenje nekaterih velemojstrov kot svojih predhodni kov. Botvinik, ki je zastopal šah kot znanost, je bil učitelj Kasparova. Svoje zadnje delo je napisal, ko je že zapustil šahovski svet. Seveda znanstveni, dinamični šah ni lahka igra. Zgodovinsko prehaja od igrivosti k umetnosti in znanosti. Šah ima zanj prihodnost prav zaradi sposobnosti in merjenja človeških duhov. Šah terja celostno mišljenje, pregled celotne pozici je. Nič ne odtehta naše intuicije in analize oz. ocene položaja. Zanimivo je, da se z vlogo umetne inteligence in digitalne vloge računalnikov pri tem ne ukvarja. Je enostavno nenado mestljiv. Priporočljiv je tudi v tretjem življenjskem obdobju, ker nas prisili k racionalni presoji in intutivnim uvidom rešitev. Dlje ko šah proučujemo, bolj sprevidimo, da v njem skoraj ni samoumevnosti v smislu togih pravil.  Moj odnos do šaha je resen, discipliniran, vendar pa se ne pustim zasvojiti z njim. 

Družinski pojmi so tisti, ki jih ne moremo reducirati na eno samo skupno lastnost. Med igrami je šah izjema, ki ima tudi znotraj sebe precej izjem od splošnih pravil. Življenje in šah sta si podobna le po nekaterih lastnostih. Tudi Kasparov analizira v nekaterih situacijah bolj življenje, v drugih pa navaja le primere iz zgodovine igranja šaha.  Če živimo in treniramo  sistematično katerokoli veščino, zmoremo več. volja naj sledi želji in ne obratno, sicer se čutimo prikrajšane, izkoriščane.

Mislim, da se transfera učenja še premalo zavedamo, zato težko identificiramo, v koliki meri šah oponaša življenje oz. obratno in v čem ga ne.  
II. Predlogi osebnostnih izpopolnjevanj                                                                                39
1. O kakovosti osebnostni rasti                                                                                              39                                                                                                             
O tej temi sem že večkrat pisal. Do nedavna se mi je osebnostna rast pretežno pokrivala z ohranjanjem kariere, v upokojeniškem obdobju pa gre za ohranjanje zdravja. Obvladovanje telesa in duha je najpomembnejše, vendar je čedalje bolj krhko. Ker (alternativna) medicina napreduje, vključujeva s Tončko tudi njihove nasvete. 
Kakovost prepoznamo po smiselnosti, celovitosti, urejenosti, zdravstvenem stanju, sposob nosti ljubezni in empatije. Dosegljiva je z različnimi vajami, molitvami.  V delovni dobi smo včasih hodili z Darkom v lokal 'discovery' (pred Vrhniko) med malico na kavo, kar je bilo zabavno. S pomočjo nekaterih avtorjev pa odkrijemo, da ne gre samo za trenutno veselje, ampak tudi za trajno radost, če se znamo premakniti iz površinskega jaza v notranje sebstvo, ki nas po Bhagavad giti vse prežema.  Vse okrog nas harmonično valovi, vibrira na višji frekvenci, se vrtinči,... Energije postanejo melodije.  S spremembo osebne frekvence lahko depresijo spremenimo v notranji mir, jezo v spokojnost in strah v navdušenje. Pogoj za to je, da se naučimo uravnavati svoje energijsko stanje. Ker življenje v nas in okrog nas valovi, v svet oddajamo osebne vibracije, ki natančno sporočajo, kdo smo, hkrati pa sooblikujejo našo realnost. 
Mnogi opažajo, da smo postali preobčutljivi, vendar pa ne bi smeli postati razdraženi, razvajeni ali apatično otopeli. Že Herbart Marcuse je pisal o novi senzibilnosti, kar implicira tudi subtilnost in sublimnost. Osebno vprašanje je, kako občutiti osebne vibracije, jih izboljšati in uporabljati. Nekateri pišejo o stopnjah človekove evolucije. O tem sem poročal lani v e-knjigi Kozmos 1.  Ko najdemo novo ravnotežje, izboljšamo tudi medsebojne odnose.
V svoji   najboljši izvedbi smo odlični.  Duhovni navdihi  v nas sprožajo empatijo z drugimi in navdihujočo ustvarjalnost na vseh področjih. Nekatere frekvence tedaj sozvenijo, druge pa razdirajo. Pri frekvencah se Peircejeva se sklicuje na fiziko, Hawkesova pa na biologijo. Številni avtorji nam predlagajo modele in predlogi za izboljšanje svojega kvantnega neskončnega potenciala oz. zmožnosti, ki ga duhovni mojster Mahariši izenačuje z zavestjo. Z njihovo pomočjo poglobimo znanje o sebi in spoznavamo, kako se dobro vživeti v svet poklicnega dela in kako ravnati v ljubezenski zvezi. Naučila nas bo bolje razumeti sebe in druge, vzljubiti svojo drugačnost in si življenje urediti za srečo. Namesto 'cogito ergo sum' velja danes zavedam se svoje duše in sveta. Po Rigvedi vse izhaja iz blaženosti in vse se vanjo vrača in se z njo staplja. Ustvarjalna blaženost večne svetlobe se s smrtjo  poveča in ne preneha, ker duša (atman) vključuje življenje mnogih preteklih utelešenih osebnosti, tako da izgubimo dosedanjo. Metaforično vzeto kočijaž prevzame drugega konja in kočijo. 
Ko se naučimo čiščenja zavestne čutnosti telesa, lažje urejamo odnose z drugimi, iščemo nove rešitve svojih težav ter uresničujemo življenje, ki bo imelo vse, kar potrebujemo in česar si želimo. Kot  Zoharjeva se tudi Peirceva sklicuje na povezovanje temeljnih idej kvantne fizike in preverjenih tehnik razvoja intuicije. Frekvenca vodi h globljemu razumevanju prepletenosti materialnega in nematerialnega sveta. 
Tehnike, ki jih prinaša Peircina Frekvenca, nam bodo pomagale k uspehu v nastajajoči novi energijski stvarnosti. Ta svetovna uspešnica nas uči novih dinamik energije, časa in intuicije. Uči nas pomena rušenja blokad in odpiranja tokov v telesu. Peirce (2021) nas sprašuje, zakaj smo tako preobčutljivi - hipersenzitivni. Njena vprašanja so tudi načinovna,
- Kako občutiti osebne vibracije, jih izboljšati in uporabljati?
- Kako daleč lahko gremo v devetih stopnjah preobrazbe?
- Kako se vrniti v svojo domačo frekvenco, ko nas nekaj spravi iz ravnotežja?
- Kako izboljšati težavne odnose?
- Kako se izkopati iz negativnih vibracij in si povrniti veselo, sproščeno razpoloženje?
Dušan Doblanovič Jimmy (1996) zanosno piše o osebnostni čudežni duhovni preobrazbi. Te naši predniki niso poznali. Ne gre za to, da si dovolimo tisto, kar so nam oni prepovedali. To morda niti danes ne bi bilo moralno.  Še vedno se zdi nenavadno, da se za največ življenja prikrajšamo sami s svojimi nezavednimi samoomejujočimi prepričanji. Naši predniki  so večinoma delali na poljih in v tovarnah to, kar so morali, da bi preživeli. Za naš odnos do delodajalca velja enak odnos kot za odnos do nas samih. Delajmo tisto, kar nas veseli, ker le v tem primeru ljubimo sami sebe. Seveda pa je takšna osebna individualna izbira verjetna le z dvigom življenjskega standarda in odpiranja raznolikih priložnosti.      
Doblanovič (1996) ve, da bi bilo dobro vedeti, kako se avtosugestivne afirmacije izvaja in kako delujejo. Zaradi prepovedanega življenja nismo znali priti do sebe. Za Walscha je najpomembnejša hvaležnost. Zahvalimo se Bogu za popolnost tega trenutka in izida. Pove, da smo si ga v bistvu sami izbrali, a si tega nismo priznali. Vnovično se umestimo v kontekst radosti. Ne gre za zunanje dogodke, ampak za notranja doživetja višjega jaza. Gre za sočutje, resonanco. Ničesar ne delamo narobe. Mama in Tončka govorili, da naj določene zadeve raje pustim pri miru. Pri očitanju napak se nismo mogli razumeti. Treba pokazati najprej sočutje do sebe brez vnaprejšnjih sodb. To daje jasnost. 
Marjan Ogorevc (2022) po dolgoletnih raziskavah in razreševanjih zahtevnih terapevtskih primerov, odstira vpogled v nove nezemeljske razsežnosti bivanja, v raznovrstna življenja zunaj našega planeta. Nekateri pacienti so že 'tako odštekani' kot da niso s tega planeta. Karmični diagnostik naj jih prizemlji za produktivne odzive na krize. 
Posameznik (ne)hote eksperimentira s samim seboj in z drugimi. Prav zato, ker to izumlja stranpoti, nehote tudi negotovosti. Bloch je takšen stil imenoval eksperimentum mundi. Zdi se, da ga voditelji velikih držav, ki so že imele svoje kolonije pa bi jih po potrebi obnovile neodgovorno izvajajo. Ni jim za 'obdelovanje zgolj svojega vrta' (Voltaire). Očitno Hobsbawmov čas skrajnosti prve in druge svetovne vojne ni minil. Tretja je videti na obzorju. Upam, da jo bomo tako ali drugače še lahko preprečili.  
Nekateri govorijo o razkrivanju tisočletja varovanih skrivnostih, ki šele zdaj prihajajo v splošno zavest vse širše javnosti, saj je pot do njih pripeljala tudi najnaprednejše znanstvenike na planetu, ki raziskujejo kvantno fiziko, epigenetiko, nevroznanost… Starodavna religiozna znanja in novejša znanstvena odkritja govorijo o neskončnih duhovnih – kozmičnih možnostih. Te možnosti izhajajo po krščanski doktrini iz (navidez) nemogočega. Vse zmorem v Bogu, ki mi daje moč. Nova znanja lahko pospešijo pota proaktivnih, srčnih, vizionarskih mislecev. To področje bo v prihodnosti deležno vedno več pozornosti. Sedaj živimo v dobi raziskovanja kapacitet možganov. V Sloveniji imamo vsakoletne tedenske popularizacije rezultate raziskav o možganih. Razvijamo tudi umetno inteligenco, zato je smiselno, da se vsak pouči o najnovejših ugotovitvah na področju zavesti in možganov ter jih najprej sam v organskem smislu implementira za izboljšanje svojega človeškega življenja.
Žal se po mojem blagodejnost blagoslovljenost in blaženost žensk premalo dopolnjuje s temi epitetoni pri moških. Zato je veliko nasilja nad ženskami. Moški pa se pobijajo v vojnah. Poznamo štiri inačice odnosov jaz sem O.K., ti si O.K. v naslednjih 3 inačicah so odnosi slabši. Zato bi se obe strani morali truditi za najboljše odnose. S tem bi bila bolj enotna tudi vzgoja otrok. Blagor tudi slovenskemu narodu. Alenka Rebula (2012) temeljito »obračuna« z našim arhetipskim vzorcem žrtvujoče se žene in matere, polne občutkov krivde, strahu in sramu. S to od Ivana Cankarja podedovano podobo trpeče matere, ki še kar hodijo po zemlji slovenski s križem na upognjenih ramenih in z ubitim srcem v zgaranih prsih. Ženska, ki ponižuje svojo voljo, se je zaobljubila maliku Dolžnosti. Prodala je dušo zato, da ji nihče ne bi mogel ničesar očitati in da bi bila ljubljena. »Če je ženska pokopala svoje želje, je zakopala živega otroka v sebi. Mati, ki z železno voljo izpelje brezhibno življenje na grobovih svojih želja, je svečenica hiranja. Z žrtvovanjem sebe nehote izpije srčno moč svojim najdražjim, če ti ne najdejo moči, da bi se iztrgali njeni uničujoči negi«. Samouresničena, srečna ženska, ki sanja lastne sanje in goji želje, ki si jih upa uresničevati za svoje dobro in v lastno zadovolj stvo, je lahko dobra partnerka in darilo svojim otrokom. Samo srečna ženska lahko osreči svoje bližnje in daljne življenjske sopotnike. Take pa se nismo rodile, temveč smo vse pred možnostjo, da se za radost bivanja – odločimo. Prav to je naša najpomembnejša odločitev v življenju, prav to!

Alenka Rebula pojasnjuje, kako je žensko doživljanje povezano z otroškimi izkušnjami in nas ob tem seznanja z ugotovitvami nevroznanosti zadnjega desetletja. Poglobljeno nakazuje poti do notranjih sprememb preko učenja in stika s seboj. S svojim delom je pomembno obogatila.  izvirno slovensko psihološko literaturo. Alenka pozna žensko dušo do globin in v mnogih odtenkih. Odkriva nas, kot bi lupila čebulo; plast za plastjo, dokler ne pridemo z njeno milo, toplo in poetsko pisavo – kakšen užitek jo je brati, saj je jezikovno bravurozna! – do svojega jedra, do središča, v katerem sveti, tli ali pa molči na pogorišču svojih sanj naše sebstvo. Kdo smo, kaj in kako želimo biti – o tem se sprašuje beroče srce. Četudi so odgovori polni obupa, bralka ne bo obupala. Kajti toliko ljubezni, varnosti in zaupanja vase, kot ji uliva ta knjiga, morda še nikoli ni bila deležna s knjižnih strani. Tržačanka Alenka Rebula je z vsako besedo na naši, na ženski strani! Neizrečena misel je, da bi moški moral poznati žensko dušo prav tako kot svojo že zaradi načela yin in yang. Dogaja pa se, da nas ženske poznajo še bolj kot sebe.
Francoska psihoterapevtka Christel Petitcollin (2022) svetuje 'razmišljaj manj, bolje in uspešno' v treh knjigah tistim, ki jim je razmišljanje poseben šport, ki ga nenehno gojijo. Pri tem niso uspešni, ker je njihovo razmišljanje v bistvu premlevanje. Tudi na področju mišljenja velja spoznanje, manj je bolje. Ker je preveč neproduktivno, ker pomeni nezaupanje in premlevanje. K tej slabi maniri so nagnjene tako ženske kot moški. Po branju uspešnice Kako razmišljati manj gotovo že vemo, da spadamo v skupino ljudi, ki nenehno premlevajo. Prav tako se zavedamo, da je umska presežnost naša prednost, naši prekipevajoči možgani pa so orodje za samoizpopolnjevanje. 

Petitcollinovo bralci sprašujejo, kako nadzorovati svojo preobčutljivost, kako razvijati samo zaupanje, kako se dobro vživeti v svet dela in kako ravnati v ljubezenski zvezi… Veliko avtorjev nam pripoveduje, kako bi lahko iz polja neskončnih možnosti bolje obvladovali svoje možgane. 

Anja Horvat Jeromel (2021) opozarja, da ni vsakdo ustvarjalen po njenih zamislih, ker radikalno prekinja dosedanje vzorce razmišljanja, čustvovanja in delovanja ter prinaša priložnost za naravno nadgradnjo človeka in želeno samouresničitev. Mnogi se zavzemajo za aktivacijo svojega polnega potenciala in pozitivno realizacijo življenja! Pri razvijanju umetne inteligence smo še na začetni stopnji. Zato je smiselno in na mestu, da se vsak pouči o najnovejših ugotovitvah na področju zavesti in možganov ter jih najprej sam vnese v izboljšanje svojega človeškega življenja. Samozavest je nehote vesoljska zavest, kar je vključeno že v zamisel o univerzalnem umu. Horvat Jeromelova (1021) želi pomagati vsem, 1. ki želijo osebnostno rasti v osebnem in/ali poklicnem življenju, 2. prepoznati in ohraniti osredotočenost na rezultate za želene cilje, 3. prevzeti odgovornost za svoje življenje, 4. doseči nove ravni zadovoljstva in izpolnjenosti v življenju. 5. aktivirati moč za usmerjanje svojega življenja in kreiranje nove, lepše realnosti, 6. vzpostaviti zdrave navade, vedenje in stanje duha, 7. omejujoče sisteme osebnih prepričanj transformirati v spodbudne, povečati svojo samozavest, razvijati opolnomočeno stanje duha, 9. postati motivirani in navdihujoči. 
Horvat Jeromelova (2021) nam sestavlja odskočno točko za 'kvantni skok' v novo višjo kakovost. Z njim  bralcu omogoči, mojstrsko ukrivljanje prostora in časa. Kvantni kreator transformira obstoječe vzorce razmišljanja, čustvovanja in delovanja za uspeh. Prinaša priložnost za naravno nadgradnjo sebe in želeno samouresničitev. Treba bi bilo hitro opaziti in upoštevati- signale, ki- opozarjajo na grožnje padcev in možne popravke smeri. Pri  vsakem na kakšnem področju utripa opozorilna lučka, ki nas opozarja, da naj kaj spremenimo, če želimo izboljšati svoje življenje. Kako naj obvladamo svoj um in ga preusmerili iz saboterja v svojega zaveznika, avtoriteto, mentorja, trenerja, motivatorja?  Naš osebni um deluje samo enosmerno. V njem imamo vgrajen sistem za uspeh. Naše življenje bo produktivnejše, če bomo globlje spoznali živo resnico prvih dveh dejstev. Lahko jih štejemo za resnične ne glede na to, ali jih poznamo oz. razumemo ali ne.
'Um je naš najboljši prijatelj, če ga obvladamo, sicer pa je še naprej naš največji sovražnik.' Bhagavad-gita (6.6). Atma z umom obdeluje podatke, ki jih dobiva prek čutov. Oči na primer vidijo rdečo cvetlico. Električni sunki se iz optičnega živca prenašajo v možgane in nam omogočajo videti sliko. Um se odzove na cvetlico in jo prepozna. Vidi, da je rdeča in da je cvetlica in se morda čustveno odzove. Možgani so fizični organ, ki fizično telo povezujejo z neotipljivim umom.
V zgodovini so se misleci ubadali s tem, ali um z odzivom na čutne dražljaje določa, kdo smo. Pred petsto leti je zahodni filozof in matematik Rene Descartes rekel, da zaradi delovanja uma vemo, da obstajamo. Že Bhagavodgita pozna eksistencialistično formulacijo, da 'sem, zato mislim'. 
Šele ko obvladamo sebe, lahko uspešno vplivamo na druge in pozitivno doprinesemo k celotni družbi. Predstavljene  tehnike nam omogočajo, da osebnostno zrastemo in razvijemo svoj najvišji potencial, zaživi izpolnjeno življenje, uresniči svoje srčne cilje. Epigenetika in nevroznanost se bosta še bolj razvijali. Le tisti, ki smo odprtega duha in verjamemo v uspeh vizije, bomo dosegali svoje cilje, ki so se nam zdeli nedosegljivi. Znanost o neskončnih možnostih nam ponuja več priložnosti, kot jih lahko sedaj optimalno izkoristimo. Zaradi nje sem razširil pojem transformativnosti na vseživljenjsko vzgojo in učenje, na vse dogajanje v naravi, družbi in v nas samih. Transformativnost poteka progresivno v smislu zdrave uspešnosti ali regresivno-degenerativno v smeri kroničnih bolezni in smrti.    
Kwik (2019, 154-155) pozna poleg racionalne S.M.A.R.T. metode zastavitve ciljev, ki jo že poznamo, še prej srčno (H.E.A.R.T) s čimer odlično dopolnjuje celostno paradigmo. H – healthy, E – enduring – vzdržljiv, A – alluring – privlačen, R – relevant – pomemben za smisel življenja in T – truth – resnica našega notranjega jaza.  Seveda pa vsak sam ve, kako lahko uredi stičišče čustev in razuma. Večina to opravi za enostavne dejavnosti že intuitivno. Za kompleksne dejavnosti pa je treba to načrtovati. Obe nas navdihujeta na sistematičen način podobno kot 'padec v tok – flow. 
2. Zagovor potrebe po vseživljenjski vzgoji                                                                          43
Vseživljenjska vzgoja kot pojem formalno pedagoško ni priznana, neformalno funkcionalno pa Govorimo o različnih pojmovanjih vseživljenjskega učenja, ne pa tudi o vseživljenjski vzgoji. Zakaj ne? Po eni strani zato, ker pedagogika spremlja vzgojne vplive gojenca le do njegove zgodnje odraslosti, ko konča šolanje, vse druge vplive pa prepušča procesoma  sekundarne socializacije v smislu sprejemanja in sooblikovanja družbenih norm in medsebojne komunikacije. Z njo sooblikujemo sebe in drug drugega.  Že pri primarnem vzgojnem odnosu   staršev do otrok so le ti vzgojni objekt le v najbolj avtoritarni vzgoji, v avtoritativni vzgoji so pa tudi subjekti. To pomeni, da se morajo otroci po eni strani podrejati družbenim normam kot etičnim zahtevam, po drugi strani pa postopno oblikujejo tudi kritičen odnos do njih, kadar so te pretirane. Veliko je bilo že povedanega o deviacijah represivne, avtoritarne vzgoje, ki smo je bili v otroštvu in mladosti deležni. Zato še danes ugotavljamo nezrelost odraslih. Adorno (1972) v kritiki avtoritarne vzgoje izpostavil pojem nezrelosti (nem. Unmündigkeit), ki se pokaže v lastnostih avtoritarnih osebnosti. Najdemo jih pri nadrejenih vodjih podjetij, šol in drugih ustanov, ki manipulirajo s podrejenimi učitelji in delavci, tako kot so prej starši z otroki in učitelji z učenci. Posledice avtoritarne vzgoje so dolgoročne. Še danes jih opažamo pri avtoritarnih družinah, kakor tudi pri avtoritarnih oz. totalitarnih režimih v različnih državah sveta. Vse življenje presegamo svojo nezrelost, četudi so nam starši že dovolili razvijanje avtonomnosti osebnosti in niso zgrešili pri zanemarjeni vzgoji, avtorirarno-represivni vzgoji ali pri t. im. permisivni, vsedopuščajoči vzgoji. Avtonomijo zaradi napačnih odločitev lahko tudi izgubimo.          
Ljudje z zelo strogo izobrazbo, ki so jih vodili kritični in hudi starši, so bolj verjetno razvili avtoritarno osebnost. Adorno je verjel, da je to posledica dejstva, da določeni posamezniki ne morejo izraziti sovražnosti do svojih strogih staršev. Takšne  osebe pozneje premaknejo svojo sovražnost k ciljem, ki naj ne bi bili  kaznovani zaradi njihovega slabega položaja npr. etnične manjšine.
Pri Adornu je bilo merilo avtorske osebnosti t. im. lestvica F (fašistična F). Adorno je menil, d na konfiguracijo teh lastnosti vplivajo izkušnje iz otroštva. Te funkcije vključujejo: Konvencionalnost: spoštovanje konvencionalnih vrednosti.
2.1 Samovzgoja kot sestavina medsebojne komunikacije                                                 44

Vsaka pedagoška doktrina (npr. Karl Marx, Gustav Jung, Marija Montessori) predpostavlja najprej vzgojo vzgojitelja.  To ne pomeni samo vprašanja, kakšne vzgoje je bil bodoči vzgojitelj v otroštvu deležen, ampak še prej, kakšno potrebuje za nove potrebe časa. Po eni strani gre za samovzgojo, po drugi pa neformalno učenje odraslih v izvenšolskih ustanovah, ki ima tudi vzgojne posledice v smislu navajanje na nove delovne navade, drugačne vedenjske vzorce, življenjske stile in veščine.  
  
Kot odrasli vzgajamo v vlogi staršev in starih staršev, vzgojiteljev in učiteljev.  V teh vlogah posredno vzgajamo tudi sebe. Vendar pa je potrebna tudi neposredna samovzgoja kot boj proti svojim grehom, zasvojenostim, togi avtokratski drži, sebičnostim ozkih parcialnih interesov, narcisoidnosti,… za uresničevanje krščanskih vrednot. Samovzgojo razumemo kot samoopredeljevanje oz. samovrednotenje po samopodobi, kot samooblikovanje, ciljno samousmerjanje osebnostno rast in za samozdravljenje. Gre za prehod od jaza k Jezusu.  V antiki so bili Buda, Konfucij Sokrat Kristus najprej realni učitelji, ki pa so s svojimi zgledi postali po svoji smrti notranji učitelji svojih učencev.  Postali so jim vodstvo za dober zgled in pričevanje drugim. Sociologi so imenovali to najglobljo notranjo instanco, ki je globlja kot jaz, sebstvo (nem. Selbst, ang. self). Za meditativne namene se uporabljajo tudi oznake višji jaz, čista zavest, duh, notranje svetišče, srčna čakra. Za kristjane je ta notranja instanca Jezus Kristus, ki je vedno z nami. Nekateri ne vedo, kako se nanj obračati kljub temu, da obstaja veliko navodil, ki jih je dal on sam in drugi svetniki. 

Danes mladim in odraslim to ne sme biti več problem, ker na spletnih straneh lahko najdemo dovolj navodil izvajanja. Človek je v bistvu molivec. V najbolj kritičnih zgodovinskih, civilizacijskih, osebno-kritičnih trenutkih je  vedno molil. Priča o trajni naravnanosti človeka k Bogu in je izraz njegove trajne duhovne naravnanosti k Bogu. Schubertova je po operaciji raka na prsih iz strahu pred smrtjo začela gojiti po eno uro molitve na dan. Bog je uslišal njeno prošnjo, tako da se ji rak ni ponovil. Njena knjižica (2014) je nastala v upanju, da lahko z njeno izkušnjo dobre prakse premagamo marsikatero bolezen ali kako drugo težavo. Meni knjižica Linde Schubert (2014) predstavlja najboljši vodič za intimno, dialoško povezuje z Jezusom. Njen pristop je sistematičen, ker 'prečeše' vsa področja našega delovanja, metodi čen, ker gre 'od lažjega k težjemu, od slavljenja Gospoda do odpuščanja in organizatoričen, ker z njo posvečujemo po eno uro dnevno dialogu z Bogom. Ima očiščevalen in zdravilen pomen. Schubertova nas navaja k molitvam duhovnega boja, izročitve, izlitja Svetega Duha, kesanja, odpuščanja in zahvaljevanja. Bodri me s prošnjo, da me »Gospod Jezus napolni s svojo ljubeznijo, da nadomesti strah.« To ljubezen imenuje »pozitivno nasprotje« (Schubert, 2014, str. 23).  Le s takšno vsakodnevno vseživljenjsko samovzgojo postajamo čedalje bolj podobni Jezusu Kristusu. Vsakodnevno očiščevanje grehov ima v smislu 'pomoči za samopomoč' tudi zdravilne učinke. 
      
Eriksonova (Erikson, 1998) shema razvojnih faz osebnosti je odličen uvod v vseživljenjsko samovzgojo. Posameznik od rojstva do smrti na vsaki stopnji razrešuje konflikte interesov. Če je pri tem uspešen nastane vrlina oz. moč za napredovanje na naslednjo stopnjo. Na starost po 65. letu  doseže integrativno stopnjo z modrostjo. Pater Silvo Šinkovec se je vrsto let zavze mal za uvedbo vzgojnega načrta v osnovne šole zaradi doseganja cilja integrativne osebnosti učencev in usklajevanja interesov med različnimi vzgojnimi subjekti pri doseganju vrednot. O tem je poročal tudi v posebni knjigi (Šinkovec, 2017). Z vzgojnim načrtom šola določi načine doseganja in uresničevanja ciljev in vrednot. Pri tem upošteva potrebe in interese učencev kot tudi posebnosti širšega okolja. Pri pripravi vzgojnega načrta sodelujejo strokovni delavci šole ter učenci in starši. Vzgojni načrt sprejme svet šole na predlog ravnatelja po postopku, kot je določen za letni delovni načrt. Vzgojni načrt vsebuje vzgojne dejavnosti in oblike vzajemnega sodelovanja šole s starši, ki sodelujejo pri njegovi izvedbi. Vzgojne dejavnosti so proaktivne in preventivne dejavnosti, svetovanje, usmerjanje ter druge dejavnosti (npr. pohvale, priznanja, nagrade, vrste vzgojnih ukrepov). Z njimi šola razvija varno in spodbudno okolje za doseganje zastavljenih ciljev.
2.2. Premagovanje strahu pred vzgojo                                                                                45
Prepričan sem, da bi starši, vzgojitelji in učitelji lažje odgovorno vzgajali, če bi bili bolje informirani svojih in otrokovih razvojnih fazah, različnih vzgojnih stilih in pomenu verjetnih posledic procesa vzgoje oz. nevzgoje. Strah pred (samo)vzgojo je mogoče premagovati z brezpogojno in pogojno ljubeznijo do sebe in otrok. Žorž (2002, 2008) ugotavlja, da je razvajanje otrok bolezen, ki vodi v zasvojenosti. Avtor je nazorno, z mnogimi vsakdanjimi primeri, obenem pa strokovno poglobljeno razgrnil pogubno starševsko in vzgojiteljsko razvajanje. Razvajanje ni v tem, da bi starši imeli otroka preveč radi, marveč je v tem, da ga s tem ko delajo domače naloge namesto njega, prikrajšajo za pomembne izkušnje, brez katerih se bo težje znašel v življenju. to ga tudi pogosto vodi v pomanjkanje sočutja za druge.
Sodobno starševstvo je polno dvomov in zahteva veliko truda. Ko ugotavljamo, da se nasilje med mladimi razrašča, je to škodljiva posledica že nekaj desetletij trajajoče t. im. permisivne vzgoje in napačnega razumevanja otrokovih pravic. V bistvu je to značilnost narcisoidnosti staršev in njihovih otrok. V samostojni Sloveniji je za javno šolo prevladala teza, da je izobraževanje pomembnejše kot vzgoja in da v bistvu ni potrebna, ker je za trg dela najpomembnejše kompetentno znanje. Če starši, vzgojitelji in učitelji  otrokom ne začrtajo jasnih meja z navodili, kaj jim je dovoljeno in česa se sme delati, je verjetno, da se da bo takšen otrok razvil ne zgolj narcisoidno osebnostno strukturo z elementi mejne osebnostne strukture, temveč bo lahko kot odrasla nefunkcionalna oseba zapadel v čustvene in duševne motnje in bolezni. 
 Strah pred vzgojo ni samo blokada v osebnostnem razvoju, ampak posledično tudi v družbenem. Občutek imamo, da tonemo v civilizacijski krizi recesije. Postavljanje ustreznih meja je umetnost. Meje si znajo postavljati tisti, ki so jih izkusili. V teku svojega življenja naletimo na različne vzgojne stile, ker se srečujemo z različnimi ljudmi.   Vzgoja brez zapovedi in prepovedi ne obstaja. Vzajemno nezaupanje je nastalo zaradi postavljanja staršev in šolnikov v isti koš.   
2.3. Kakšne so razlike med vseživljenjskim učenjem in vzgojo?                                        45

Pri nas se je že uveljavila upravičenost vseživljenjskega učenja od Strategije vseživljenjskosti učenja (Jelenc, et al. 2007) dalje. Do l. 2022 je ugotovljena njena delna učinkovitost. Za vseživljenjsko vzgojo pa ni nobene posebne strategije. Ugotovljene so le razvojne faze osebnosti. Ni pa jasno, kakšna je razlika med vseživljenjskim učenjem in vseživljenjsko vzgojo. Pri učenju pridobivamo nova znanja in kompetence, pri vzgoji pa gre za preobrazbo osebnih navad iz slabih v dobre. Vpliv vzgoje sega preko odnosa staršev, vzgojiteljev in učiteljev do otrok. S stališča pedagogike vlogo vzgoje sčasoma prevzameta socializacija kot vraščanje določene osebe v svet družbe in kultivacija kot vključevanje v svet kulture. Dokler se določena oseba šola, ima uradni učitelj tudi funkcijo vzgojitelja. Ko pa odrasla oseba vstopi v svet poklicnega dela, se vzgaja predvsem sam. Priložnostna dopolnilna izobraževanja in učenja pa so samo pomoč pri doseganju ciljev, ki si jih je zastavil.       

Vzgajanje je namerno ciljno vplivanje na vedenje drugega z lastnim zgledom. Pri ocenjevanju kaj vzgojnega vplivanja je pomembno, ali prevladuje nadzor drugega ali samonadzor in ali je vzorec dober ali slab. Vse življenje se človek do pozne zrelosti zavzema za prevladovanje dobrega nad slabim in zlim. 

Osnovni problem je, kako na negacijo odgovoriti pozitivno. Po sestri Faustini molimo 'Gospod, ki nas dvigaš iz vsake naše revščine (bolečin, bolezni…), usmili se nas. Kezele meni, da v procesu umiranja vzdržujmo zavest. Umirajoči osebi v bardo stanju berimo izbrane tekste, ki jih že poznamo.  Sanjajmo sanje po določenem scenariju, dokler po več poskusih ne postanejo spontane. Tončka ima določeno lastnost, da drugemu rada vzbuja slabo vest, da bi sama rešila svoj problem nesporazumov z drugimi. Ob njej se učim slišati tudi to, česar ne bi rad slišal in si odpuščati tudi tisto, česar mi po lastnih uvidih ne bi bilo treba, zato da to umre. Res smo bili eden do drugega agresivni z vpitjem. Očetu sem večkrat pisal. Enkrat sem se tudi ruval z njim. Do njegove smrti sem se ob njem slabo počutil. On si je sam organiziral samopomoč na domu proti plačilu.   

Poznamo več vrst navdihov kot so svetopisemski, miselni, ustvarjalno-umetniški. Miselni navdih je oblika božanskega navdiha, pri katerem se razodetje zgodi v umu pisca, v nasprotju z verbalnim navdihom , pri katerem se Božja beseda posreduje neposredno piscu. Teolog George La Piana trdi, da je po napredku filološke in zgodovinske kritike v 19. stoletju svete knjige da so si različne religije podobne po obliki in vsebini, se je »teološki nauk o svetopisemskem navdihu, ki je te knjige uvrstil v razred zase, hitro spremenil, od 'besednega navdiha' do 'miselnega navdiha' in od 'miselnega navdiha' do nejasen 'moralni navdih', kot bi ga lahko pripisali marsikateri knjigi starodavne filozofije ali poezije.  

Ellen White, adventistka 7. dne iz 19. stoletja, razglašena za prerokinjo in avtorico, to izrazila takole: "Biblijo so napisali navdihnjeni ljudje, vendar to ni Božji način razmišljanja in izražanja. Bog kot pisec ni predstavljen. Ljudje bodo pogosto rekli, da tak izraz ni podoben Bogu. Toda Bog se ni postavil v besedah, v logiki, v retoriki, v Svetem pismu na sojenje. Pisci Svetega pisma so bili Božji pisatelji, ne Bog sam. Seveda so tudi takšne karizmatične osebnosti, ki v trenutku osvojijo ves prostor poslušalcev npr. t. im. femme fatal. 
Ljudje, ki so bili navdihnjeni od Boga, so pisali Sveto pismo. Navdih ne deluje na človekove besede ali izraze, temveč na človeka samega, ki je pod vplivom Svetega Duha prežet z mislimi. Toda besede dobijo vtis posameznikovega uma. Božanski um je razpršen. Če je um združen z njim je v redu. Najpomembneje je, da um ne nasprotuje duši v njeni poti do popolnosti. Božanski um in volja sta združena s človeškim umom in voljo; tako so besede človeka Božja beseda.
To stališče je postalo pomembno v cerkvi adventistov sedmega dne po svetopisemski konferenci leta 1919, da bi uskladili Sveto pismo in spise Ellen G. White, za katere so adventisti trdili, da so 'božansko navdihnjeni'. To prizadevanje je bilo potrebno kot obramba preroških trditev Ellen G. White zaradi dejstva, da so bili spisi Ellen G. White v veliki meri plagiati iz drugih virov, kot je implicitno sklepano v uradnem zapisniku srečanja biblične konference leta 1919. Tako je cerkev adventistov sedmega dne ovrgla teorijo Svetega pisma o navdihu misli, ki izhaja iz opazovanja, kako naj bi bili spisi Ellen G. White navdihnjeni.
Kljub temu je bilo to stališče močno kritizirano v evangeličanskih krogih zaradi vira podatkov, ki je bilo opažanje domnevnega navdiha spisov samooklicane prerokinje Ellen G. White, kar ni bilo samo po Svetem pismu in je celo v nasprotju s Svetim pismom.
Že sv. Avguštin je svetoval, da naj se obrnemo vase. Ta obrat je postal izhodišče osebne rasti mnogih v veri. Zeland (2019) pravi fenomenu pojavljanja tega, proti čemur se borimo, ’zrcalna realnost z neskončnim številom pojavnosti’. Da si  dovolimo ustvarili svoj svet, moramo prenehati gledati na zunanji ekran (v zrcalo), ampak na našega notranjega - vase. Zeland (2019) predlaga, da svoje miselne oblike zapišemo, npr. takole: Skrbim za svoj svet, moj svet pa poskrbi zase. Moj svet poskrbi za vse in uredi meni v dobro. Zato mi ni treba biti v skrbeh. Vse teče tako, kot je treba. Postopoma se bo moj planet spremenil v udoben kotiček. Vse mi uspe izpeljati. Odlično sem videti. Sem zelo privlačna oseba, sevam notranjo svetlobo, ljudje to čutijo in sem jim simpatičen. Sem odličnega zdravja, imam močno energijo in visok intelekt. Z lahkoto izpolnim vse naloge. Vodi me življenjska sila (vis vitalis), zato delam vse genialno in bleščeče.«
2.4 Zakaj je življenje vseživljenjsko učenje neminljive ljubezni?                                      47 

Ogovor najdemo že pri  nekdanjem perzijskem pesniku Rumiju, ki v tem neprijaznem in temačnem času svetovne noči, polne nizkih strasti in strahu za golo preživetje, postaja vse ostrejši in jasnejši. Je kot meč, ki je zarezal v globino našega duhovno obubožanega bitja z namenom, da bi nas znova usmeril na pravo pot. Svetuje nam, da je ne bojimo. Rumi je dejal: »Ljubezen je tisto, kar premaga vse stvari; priznam, vsega me je prevzela. Ljubezen grenko spremeni v sladko; ljubezen baker spremeni v zlato; ljubezen spere usedline; ljubezen mrtvo oživi; ljubezen kralja v sužnja spremeni.« Ve, da nas ljubezen spreminja, zato se je bojimo in okrog nje klečeplazimo ali smo brez nje, četudi so nam dana krila! »Kako žalostno,« pravi Rumi, »v resnici bežite pred srečo in zadovoljstvom. Mogočna sila ljubezni pretresa naše temelje sebičnosti, ki nam jemljejo duhovno moč, in krade ključe naših polovičnih ljubezni – tega se na smrt bojimo. Vendar bogastvo nima stalnosti: zjutraj pride, ponoči ga veter odnese proč. Telesna lepota ni pomembna, kajti ljubek obraz skazi že ena sama brazgotina vrtničnega trna. ... Ta svet se zdi trajen, čeprav je v resnici sen. ... Poruši hišo! Pod njo je skrit zaklad.« Tako jasen ni bil niti Jean Jacques Delors s svojo knjigo Učenje skriti zaklad.  

Obstaja več definicij ljubezni, toda najbolj elegantna prihaja z Vzhoda, kjer je ljubezen ptica z dvema kriloma: eno krilo je sočutje, drugo krilo modrost … Če manjka katero od kril, ptica ne more leteti. Zato definicija duhovne inteligence vključuje modrost in sočutje. Modrost je najvišja stopnja razvoja intelekta (glave). Sočutje je najvišja stopnja razvoja čustvene inteligence (srca). Tako visoko razvito vedenje vodi v mojstrstvo medosebnih odnosov. Gre za ohranjanje notranjega in zunanjega miru.
Spomnimo se na več vrst in faz ljubezni: agapično-brezpogojno, zastonjsko, karitativno- radodarnost, pogojno pa prijateljsko (filija), partnersko. Razlikujemo različne vrste in razvojne faze ljubezni. Opredeljevali jo bomo po konceptih Fromma (produktivna ljubezen v smislu biofilije), Chapmana (pet jezikov), Deepaka Chopre (sinhrousoda),  Sternberga (faze ljubezni), Prechta, zakoncev Beck (2003), ki govorita o čisto normalnem kaosu, Kingme, ki svetuje afirmacije oz. superlative in psihoterapevte Zorana Milivojevića, Tomaža Erzarja, Scott Pecka, Gostečnika, Alenke Rebule Tuta,... 
William Blake: »Videti svet v peščenem zrnu in nebo v divji roži, držati neskončnost v dlani in večnost v eni sami uri ... Verjeli naj bi v laž, da vidimo z očesom, ne skoz njega, ki je bilo rojeno in je umrlo v temi, ko je duša spala v žarkih luči.«
Ko smo v stiski, jezni ali vznemirjeni, se aktivira naš limbični sistem, številne funkcije neokorteksa izgubijo dotok krvi in s tem svojo učinkovitost (več o tem se učimo na delavnicah čustvene inteligence). Z drugimi besedami, ko si dovolimo vznemirjenje, ne moremo dostopati do naših višjih možganskih funkcij in tako izgubimo razumsko perspektivo. Močna dejanja so sad mirnega uma.
Od našega rojstva  dalje sledijo letni časi, ki jih je Vivaldi poimenoval v svoji simfoniji Štirje letni časi Pomlad, Poletje, Jesen in Zima. Vsako naše življenjsko obdobje jim sledi z drugačnim ritmom, vibracijo, frekvenco in kvantnimi preskoki. Zimski solsticij je v decembru obenem dan najdaljše noči teme in najkrajše luči dnevne svetlobe. A njem se že dramijo sanje o novi prodornejši svetlobi, tako kot po (svetovni) noči srednjega veka prodira hrepenenje po renesansi, rekonvalescenci in regeneraciji nove dobe, novega življenja (lat. vita nuova), nove pomladi narodov, duhovne svetovne ureditve. 

V bistvu smo vsak dan na izpitu iz izpolnjevanja vrednot ljubezni, pozornosti do drugega, natančnosti-, iskrenosti- oz. poštenosti do sebe, da si lahko odgovorimo na vprašanja, ki si jih je zastavljal Charly Chaplin.  

Doslej menimo, da se je vse začelo v nekem prvotnem stanju npr. pra-jajcu, pramorju, praskupnosti. Jeziki ljubezni so po Chapmannu naslednji: 1. besede potrditve, 2. posvečen čas za pozornost, 3. sprejemanje daril, 4. usluge in 5. dotiki. Čas je darilo. Po Chapmanu drugemu podarjamo svoj čas, pozornost in druga darila. Primeri zahval za posvečen čas so npr. 'Zelo sem hvaležna za ta pogovor.' 'Lepo se mi zdi, da ste si vzeli čas in praznovanje preživeli z mano.' 'Kako dobro dene, da okolico hiše urejava skupaj.' Če ste oseba, ki ji to zelo veliko pomeni, da drugi z vami preživijo del svojega časa, je vaš jezik ljubezni posvečen čas. Veliko nam pomeni, da nas drugi poslušajo, gredo z nami na izlet ali pa nam kako drugače izkazujejo pozornost.
Ne pozabimo, da je bila prvotna poroka Nebes in Zemlje. Ob vsaki zakonski poroki slišijo pari Mendelssohnovo koračnico za vstopanje v zreli svet življenja. Ob vsaki peti obletnici pa jo slišimo tudi tisti, ki smo cerkveno poročeni. Ta veličastni, dostojanstveni dogodek bo še dolgo odzvanjal v najini zavesti. Čim več je teh obletnic, tem bolj veličastne in dragocene so. Dobila sva tudi čestitke in Gribelj in od Tončkine profesorice francoščine. Občestveno eklezijanska raven tega praznovanja je bila res veličastna. Vsak dogodek ima pozitivne in negativne strani. Vprašanje je le, katere pretehtajo oz. prevladujejo na (ne)vidni strani.   

Tisti, ki doživljamo že jesen življenja se radi spominjamo preludijev prejšnjih obdobij od otroštva dalje. Vstop v študijsko poletje spremlja navdih napeva »Veselimo se, dokler smo mladi (lat. gaudeamus igitur)«. Spominjamo se 'visokega poldneva' (Nietzschejev izraz) uspehov odraslosti. Predvidevamo Zimo smrti in vstajenja v brezčasnosti.  Ne bi smeli dopustiti 'puščave, ki raste', ker to vodi do vojnega opustošenja popolnega uničenja. V tem primeru bi se postavili v vlogo 'poslednjega človeka', ki zanika vse vrste ljudi, živali in živega sveta nasploh.      

Marsikdo skuša črpati energijo iz neskončnega kvantnega polja božanskega vesolja. Kristjani vemo, da gre za ljubečo ljubljeno ljubezen Svete trojice in dobroto absolutno pozitivnega Boga. Meditacijo nanjo v dveh posvetnih različicah navaja zdravnik - kiropraktik Dispenza (2018) v vlogi samozdravilca po samouresničeni prerokbi (ang. self profession).   Dispenzijeva ideja placeba, ki smo mi sami, je v bistvu že Choprina ideja pomlajevanja v visoko starost na osnovi nenehne avtosugestije. Z njo reprogramiramo našo zavest na zamišljena mlajša leta. Navsezadnje je ideja zdravja v visoko starost ideja ohranjanja vis vitalis, ki je že Bergsonova. Bruce H. Lipton je celični biolog, ki med prvimi verjame v biologijo prepričanj, kar je izhodišče za Dispenzovo zdravilno meditacijo. 

Odločitev za brezpogojno ljubezen po Pavlovem pismu vključuje za Caddy & Plattsa (1996) še odločitve dovoljenje, zavedanje, občutek varnosti, poštenost in odprtost, sprejemanje, svobodo, delovanje, spremembo. V starodavni indijski razpravi je na učenčevo vprašanje: "Kaj je ljubezen?" - učitelj odgovoril: "Ljubezen je vsota treh privlačnosti. Prva je privlačnost do telesa. Ustvarja željo. Druga je privlačnost do duše. Ustvarja občutek prijateljstva. Tretja je privlačnost do uma. Ta ustvarja občutek spoštovanja. Tri privlačnosti skupaj ustvarjajo ljubezen." Z vidika astrologije vsak človek nosi pozitivno in negativno energijo. Pozitivne energije – aktivne, pozitivne – so desna stran moškega in leva stran ženske. In leva moška stran in desna ženska stran sta negativno nabiti. Ko se moški in ženska objameta, pride do neke vrste združitve aktivnih in pasivnih energij, do njihove izmenjave. Posledično se pojavi nova energijsko-informacijska tvorba. Vendar se morate zavedati, da partner ni le dodatek k osebnemu življenju vseh. S takšno miselno naravnanostjo, ki pogosto obstaja, se ne ustvari občutek celovitosti in enotnosti, imenovan ljubezen. Včasih sem bil premalo odločen pri izvedbi akcije, ker nisem bil pripravljen tvegati. Nisem sprejemal in potem odpuščal strahov, ki jih navajata Caddy & Platts (1996, 30). Sprejemata Assagiollijevo metodo psihosinteze. Naše sence imajo nekaj skupnega s kozmično temno energijo, ki pogojuje beg galaksij, da naj bi sčasoma  vesolje postalo prazno.  Na kozmično temno energijo ne moremo vplivati, na svoje sence pa težko, vendar je postopek po dolgotrajni vaji uspešen. Več o tem nam pove Fordova (2002). božja svetloba je vseodrešujoča.    

Strategija trajnostnega razvoja vključuje globalno odgovornost voditeljev držav, medgene racijsko pravičnost, integracijo gospodarskih, družbenih in okoljskih ciljev, previdnostno načelo in načelo  demokratičnega sodelovanja javnosti pri odločanju. To se sliši nekoliko utopično kot alternativa dosedanji distopiji, ki tega ne upošteva. 
1.Najpomembnejša je velikodušnost dajanja in zahvaljevanja za to kar dobimo. Govorimo jezik vrednot sočutja, poguma, potrpežljivosti, tveganja iz občutka varnosti. Potrebno bo razvijati civilizacijsko kompetenco, ki vključuje več kot so evropske kompetence in trajnostni razvoj.      
Mir je v sklopu vrednot ljubezni, sočutja, empatije,… Mir pomeni harmonijo, sožitje, spravo, sozvenenje-resonanco. V tem razrvanem in vznemirljivem svetu je še toliko bolj pomembno, da si mir zagotavljamo sami. Po navadi pozabljamo, da smo lahko mirni, dokler imamo občutek, da svoje življenje obvladujemo ali vsaj vero, upanje in ljubezen, da ga lahko obvladujemo. Kadar nas je strah, smo pod stresom, nas nenehno nekaj skrbi, nam ta t.im. negativna čustva blokirajo pretok energije, ki je potreben za zdravljenje. Formiramo lahko vezja za srečo, ustvarjalnost, zdravje, tako da prenesemo nalogo iz namerne pozornosti neokorteksa v spontan odziv – sproščeno zbranost od spodaj. Z vztrajnim treningom meditacije se struktura oz. prostornina možganov spremeni. Meditativno stanje postaja samodejno. Blaženost skušajmo občutiti kar se da intenzivno.  Lastnosti kontemplativnega uma lahko povežemo z izkušnjami mistikov ne glede na vrsto religije. Lotite se posla pošteno, naj vam ne bo nerodno česa zavrniti in delajmo to, kar radi delamo. Zaradi zrcalnih nevronov začnemo posnemati okolje.
Kako naj bi se brezpogojne ljubezni za življenje učili v šoli? Odgovor je v medsebojni ljubezni. A nekdo mora začeti. To so odrasli v odnosu so otrok, stari starši v odnosu do vnukov, da imajo ti zgled. V anomični, kaotični družbi smo drug proti drugemu. Potrebna je refleksija na spontano in organizirano solidarnostno pomoč sodržavljanov, ki so jo sprožile letošnje avgustovske poplave v Sloveniji. Treba je ugotoviti da je solidarnost kot vrednoto sistematično gojiti že v šoli, da se bo lahko stalno uveljavljala v družbi. Seveda je najpomembnejše, kakšnih  vrednot je deležen otrok v družini, ki je zanj že prva socializacija. V okviru druge socializacije vrtec in šola sistematično organizirata medsebojno komunikacijo s sovrstniki, vzgojiteljicami/ vzgojite lji in učiteljicami/učitelji.  Ker gre v teh javnih prostorih za širjenje otrokovega mentalnega obzorja v množici različnih interesov je verjetno, da še hitreje prihaja tudi do konfliktov in agresivnega obnašanja nekaterih posameznikov na račun drugih.  Različni vzgojni modeli vključujejo različne načine razreševanja konfliktov. Ker pa to ni mogoče doseči brez doslednega napora, se nekateri vzgoji za vrednote raje odpovedujejo. Z dovoljevanjem otrokom vseh njihovih kapric in preprečevanjem ukrepanja učiteljev, nastane paradoks represivne permisivnosti, ki se ga premalo zavedamo. Včasih se postavljajo v vlogo 'hudičevega advokata' in obsojanja učitelja oz. učiteljice kot 'grešnega kozla' celo ravnatelji.          
Kot Alenka zapiše v uvodu (2012): Mnoge odrasle ženske prej ali slej z bolečino zaslutijo, da ne morejo začutiti ljubezni do sebe. (…) Toda naša ljubezen do sebe je nenadomestljiva. Nalog, ki jih opravlja za nas, ni mogoče zaupati nikomur. Ljubiti sebe s pristno, močno in zvesto ljubeznijo je veliko več kot imeti dobro samopodobo. Pomeni biti sposobne, da predano in goreče skrbimo zase in da se počutimo na varnem v svojih rokah. Alenka (2011) je mojstrica navdihovanja pozitivnih odnosov do življenja z odličnimi čustvi. Zna se osvoboditi trnja trpljenja ali cveteti v njem, in nenehno rasti, da te najde tvoja pesem, zna najti pot iz svoje črne luknje depresij, teme in groze. Šele največja groza, prebudi kot upanje proti upanju našo najvišjo bit. V tem ima Kierkegaard verjetno prav.  Po še tako močnem neurju pride premirje. Vedno znova je treba odkrivati svetlobo v sebi, da jo vidimo podnevi, da se orientiramo ponoči. Ostajati v zeniti kljub spreminjanju letnih časov je mogoče ob letu, če pogledamo na svoje želje z vidika njihovih uresničitev in hvaležnosti, da obiramo sadove na našem drevesu. Z ljubeznijo osvajamo nova obzorja. Najvišje višine so dosegljive v mojem srcu.  Treba je razumeti, da je večna ljubezen v našem srcu in da je pravi zdravilec Bog.  
Jesen ima dvojni navdih tretjega letnega časa in metaforično tudi tretjega pomen. Lahko pomeni letni čas ali pa tudi jesen življenja kot tretjega življenjskega obdobja. Meni pomeni obojni navdih.   Anton Trstenjak je v enem izmed zadnjih predavanj govoril tudi o jeseni življenja. Izhajal je iz primerjave človeškega življenja s štirimi letnimi časi. Njegovo rojstvo začenja pomlad, sledi vroče poletje največje karierne ustvarjalnosti in uspešnosti, ki prehaja v rodovitno jesen in se končuje v zimi. Do nedavna smo poveličevali samo lepoto in cvetje pomladi, častili karierne uspehe poletja, na starost pa smo gledali pomilovalno, ker smo v njej videli predvsem usihanje življenjskih moči (lat. vis vitalis). Zaradi hitrega tempa življenja smo pozabljali na priložnost duhovnega dozorevanja, čeprav so ljudje v bolj statičnih obdobjih antike in srednjega veka spoštovali starostnike zaradi njihove modrosti.                                                                
V znamenitem Pismu svetega Pavla Korinčanom13 piše:  »Ljubezen je potrpežljiva, dobrotljiva je ljubezen, ni nevoščljiva, ljubezen se ne ponaša, se ne napihuje, 5 ni brezobzir na, ne išče svojega, ne da se razdražiti, ne misli hudega. Ne veseli se krivice, veseli pa se resnice. Vse prenaša, vse veruje, vse upa, vse prestane. Ljubezen nikoli ne mine.« 21. novembra 2007 sem v Ajdovščini na Delavski univerzi predaval o ljubezni, vendar pa tega odlomka iz Pavlovega Pisma nisem navedel. Ta moj sedanji dodatek je bil že tedaj osnovni temelj. Slušateljem se je zdel moj prispevek precej teoretičen. Sedanji prispevek je pretežno praktičen. Navezujem se na odločitev za ljubezen po Caddy & Plats (1996).  

Za krščanstvo je značilna vera, upanje in ljubezen, pri čemer je ljubezen največja. Krščanska duhovnost izhaja iz troedine ljubeče ljubljene ljubezni Očeta in Sina in Svetega duha. Zanjo je značilna odprtost, spontanost, razumevanje za bližnjega, povezovanje odnosov med ljudmi, univerzalnost, sočutje in solidarnost, kontemplativnost in tudi to, kar smo navedli že v preglednici.     

2.4 Kako nas duhovedni učitelj Walter Dyer navdihuje?                                                  51 
O učenju inspiracije sem pisal že v e-knjigi Samovzgoja za usklajevanje življenja na straneh 126-151. V njej sem upošteval bolj druge avtorje kot Dyerja. Če že ne prej, je tretje obdobje čas duhovnega dozorevanja. Ameriški psihoterapevt in svetovalec za samopomoč Wayne Walter Dyer (1940 - 2015) zastopa pojem duhovnega, kontemplativne ga človeka, ki ga razlikuje od prevladujočega materialista. 
V naslednji preglednici navajamo materialistične lastnosti na levi strani in duhovne na desni. Po tej shemi preverjamo sami sebe in ugotavljamo, v kolikšni meri smo napredovali.  

Petčutni človek 	
Veččutni človek z intuicijo in inspiracijo	

Osamljen individualizem	
Povezanost vsega v enem	

Osredotočenost na zunanjo moč	
Osredotočenost na vero v notranje moči 	

Osredotočenost na ego-potrebe	
Osredotočenost na pomoč drugim	

Vzročno-posledično mišljenje	
Božja milost in  usmiljenje 	

motivirajo rezultati, učinki in pridobivanje	
Osredotočenost na notranji mir, ljubezen	

Obvladujejo ga sence, zamere, zlo	
Negovanje  kulture življenja, vere v moč dobrega namena in v ljubeče odnose 	

Strah pred življenjem, odpor do sprememb	
Pogum za iskanje drugačnih poti 	

Pogosto se soočamo z dilemo strahu in poguma. Strah za Dyerja izhaja iz priučenih nemoči. Navaja primere: dvomim, ne morem, ni prav, premajhen sem, prevelik, premlad, prestar, ne prihajam iz pravega okolja, nimam ustreznih priporočil, izobrazbe, izkušenj. Iz teh samoomejujočih dvomov se rodi strah pred lastno veličino, strah pred neodobravanjem, spodrsljaji, zaupnostjo in celo uspehom. V družbi nasilja in strahu nas je strah življenja. Morda zavzemanje za pravice do splava in za evtanazijo kot prostovoljno končanje življenje prav to dokazujeta.    
Svetuje, da naj najprej sami napravimo seznam omejitev in načrt, kako jih bomo presegli s pomočjo izkušenj naših sovrstnikov ali junakov preteklosti.  Prizadevajmo si, da se v življenjskih lekcijah česa naučimo s samozaupanjem in po zgledu pogumnih npr. Antigone, Sokrata, Jezusa Kristusa. Brez pogumnih ljudi ne bi imeli zgledov svetnikov in svetnic. Posnemanje  moči drugih imenujemo v nevrolingvističnem programiranju (akronim: NLP) modeliranje. Dyer nam svetuje naj se zgledujemo se po osebnih izkušnjah ljudi, ki jih občudujemo, ker so že osebnostno zrasli.
- Predstavljajmo si, kako smo povezani z vsakim, ki ga srečamo.
- Razmislimo, kaj so nas naučili ljudje, ki jih morda še sovražimo. Nenehno odpuščajmo!
- Pri svojih dejavnostih imejmo pred očmi smisel, ne pa le končne nagrade.
- Premislimo, kakšen odnos imamo do svoje lastnine. Blagor uboštvu!
- Vsak dan preživimo v sočutju z drugimi. Gojimo solidarnostno etiko. Odzivajmo se na svoje notranje občutke, intuicijo in vest. 
- Vse tisto, kar nam ni všeč, prevedimo v spodbudne, pozitivne trditve.
- Vsak dan preživimo čas v spoštovanju sebe in drugih, velikodušnosti, hvaležnosti.
- Vsak dan se zbudimo s sugestijo: »Vem, da imam v sebi moč za ustvarjanje izpolnjenega, radostnega življenja. Sem čudež, zato lahko ustvarjam čudeže.«
- Začutimo sinhronost – istočasnost brezmejne lepote, resnice in dobrote dogajanja (lat. pulchrum, verum, bonum).
- Govorimo iz srca v srce (lat. cor ad cor loquitur).
- Če želimo izboljšati svoje življenje, moramo slediti namenu, da v svoje življenje vnesimo več navdihov. 
- Delujmo tako kot da so podobe, kakršne si želimo, že uresničene.
- Naše srce naj bo naravnano na radodarnost. Kdor več daje, več dobi. Podarjajmo čas, pozornost in darila sebi in drugim.
- Opustimo potrebo po zunanjem nadzoru in jo nadomestimo z brezpogojnim sprejemanjem tistih, ki jih srečujemo kot duhovne tovariše, vse enake pred očmi Boga.
- Smo duhovna bitja s človeško izkušnjo, in ne obratno.
- Kadar čutimo ljubezen do vseh, jo izžarevamo tudi navzven.
- Vlagajmo svoje znanje, misli, srce in delo v izkušnjo, v kateri smo.  
- Zgledujmo se po osebnih izkušnjah ljudi, ki jih občudujemo, ker so že osebnostno zrasli.
- Razmislimo, kaj so nas naučili ljudje, ki jih morda še sovražimo. Odpuščajmo!
- Pri svojih dejavnostih imejmo pred očmi smisel, ne pa le končne nagrade.
- Premislimo, kakšen odnos imamo do svoje lastnine. Blagor uboštvu!
- Vsak dan preživimo s sočutjem. Gojimo solidarnostno etiko. Odzivajmo se na notranje občutke, intuicijo in vest. 
- Vse tisto, kar nam ni všeč, prevedimo v spodbudne, pozitivne trditve.
- Vsak dan preživimo čas v spoštovanju sebe in drugih, velikodušnosti, hvaležnosti.
- Vsak dan s trditvijo: »Vem, da imam v sebi moč za ustvarjanje izpolnjenega, radostnega življenja. Sem čudež, zato lahko ustvarjam čudeže.«
- Skrivnost, kako izboljšati svoje življenje, je v vašem namenu. V svoje življenje vnesimo navdih (Dyer 2006). Kadar zaupamo Bogu, občutimo, da smo vodeni. 
- Tisti, ki so osredotočeni na dajanje kot življenjski smisel, dobiva več kot oni, ki vedno iščejo več. Na kaj je naravnano naše srce?
- Opustimo potrebo po zunanjem nadzoru in jo nadomestimo z brezpogojnim sprejemanjem tistih, ki jih srečujemo kot duhovne tovariše, vse enake pred očmi Boga.
- Kadar čutimo ljubezen do vseh ljudi, jo izžarevamo tudi navzven.
- Čim več damo, več dobimo; čim bolj skušamo iz nečesa izsiliti svoj dobiček, manj uživate v tistem, za čimer si tako obupno prizadevate.
- Ljubeče odnose vzpostavljamo, ker prinašamo ljubezen, namesto da bi jo iskali pri drugih.
- Živimo v sedanjem trenutku. Vlagajmo svoje znanje, misli, srce in delo v svoje izkušnje. 
Pri osebnostnem razvoju ne smemo zanemarjati nobenega področja povezovanja telesa, psihe in duha. ljubezen prežema vse naše celice, organe in odnose z drugimi. Znotraj duhovnosti najdemo tudi skupen poudarek na vrednosti premišljenosti, strpnosti do drugih praks, prepričanj in verovanj ter hvaležnosti za vpogled v druge verske skupnosti, drugih virov oz. avtoritet v družbenih in humanističnih vedah.  
Dyer (2006) nam svetuje nam, da naj pravimo seznam omejitev, da bomo imeli kontrolni pregled nad njimi in jih nato poglejmo v luči lastnosti, ki jih presegajo (npr. Kwik, 2000). Pri tem lahko posnemamo koga, ki je to nalogo  že opravil. V nevrolingvističnem programiranju (akronim: NLP) imenujemo to modeliranje. Prizadevajmo si, da se v življenjskih lekcijah česa naučimo s samozaupanjem in po zgledu pogumnih npr. Antigone, Sokrata, Jezusa Kristusa. Brez pogumnih ljudi ne bi imeli zgledov svetnikov in svetnic. Ustvarjalni  postanemo tako, da prerastemo svoje psihične blokade. Navdihi zanj so opisani v literaturi. Vodijo nas, da  pogumno premagujemo strah in druge t. im. 'priučene nemoči' kot so: dvom vase v smislu ne morem, ni prav, premajhen sem, prevelik sem, premlad ali, prestar sem, ne prihajam iz pravega okolja, nimam ustreznih priporočil, izobrazbe, izkušenj. Vojna stanja porajajo družbo strahu s strahom  pred življenjem.   
Zavestno duhovno dozorevamo, ko si zapisujemo svoje občutke, sanje, doživetja, molitve, vizualizacije, kar je način samokontrole in evidence osebnostne rasti. Znotraj duhovnosti najdemo tudi skupen poudarek na vrednosti premišljenosti, strpnosti do drugih praks, prepričanj in verovanj ter hvaležnosti za vpogled v druge verske skupnosti, drugih virov oz. avtoritet v družbenih in humanističnih vedah.  
V našem notranjem sebstvu (ang. self) oz. višjem jazu najdemo glas navdiha za pravi poklic, poslanstvo. Osvobajajoča resnica zaživi v vsakodnevni praksi. Življenje kot igra nas spodbuja, da oživimo svoje življenjske poti s pristno notranjo močjo in prožnostjo na vseh področjih delovanja. Navduši nas, da prevzamemo pobudo za preseganje ovir in lastnih šibkih točk ter pričnemo zavestno, odgovorno in radostno sobivati s svetom. 	
	
Začeli smo z vprašanjem zakaj učenje neminljive ljubezni, končujemo pa z vprašanjem čemu. Danes manjka izpolnjevanje navodila, da naj se vedno potrudimo na sovraštvo odzivati z ljubeznijo. V vsakem človeku, ki vstopi v naše življenje, poskusimo najti učitelja. To je tisti del nas, ki je pripravljen rasti. Ni naključje, da so trdna razmerja sestavljena iz nasprotij. Pogosto ljubimo človeka, ki predstavlja enega naših nerazvitih delov. Vzljubite navidezna nasprotja v svojem svetu, cenite jih kot darilo. In vedite, da nas tisti, ki nam povzročajo največ tesnobe, opominjajo, da nam tistega, kar čutite, bodisi primanjkuje ali pa si to želite. To je vaša učna situacija.
Ko se zavestno zahvaljujemo za vse, kar smo in imamo - vodo, ki jo pijemo, sončno svetlobo, ki nas greje, zrak, ki ga dihamo, je to božji dar občutka obilje. Obilje ni kopičenje dobrin za kar največ trgovin. Je tisto, s čimer se uglasimo. Ne potrebujemo ničesar drugega, saj se bo pojavilo vse, kar bomo potrebovali, ko se bomo osredotočili na tisto, kar želimo pomnožiti.
Krščanstvo je vera uboštva in duhovnega bogastva. Ustvarja tudi obilje, kajti »na začetku je treba sprejemati vse. Obilje dejansko pomeni razumevanje, da sta naša večnost in naše vesolje neskončna. »Test visoke inteligentnosti je zmožnost, da sprejmemo v svoj um dvoje nasprotujočih si idej, pa smo še vedno sposobni delovati. Na primer: človek bi moral znati videti, da so stvari brezupne, a je kljub temu odločen, da jih izboljša.« (F. Scott Fitzgerald)
Hadjadj (2023) trdi: “Vera v Boga obsega tudi vero v nepričakovano srečo, da smo rojeni v takšnem stoletju in sredi takšnega pogubljenja. Zapoveduje nam upanje, ki presega vsakršno nostalgijo in utopijo. Tukaj smo, ker nas očitno hoče tukaj imeti Stvarnik; v času velike bede, ki je torej blagoslovljen čas za usmiljenje. Ostati moramo vsak na svojem položaju, prepričani, da se ne bi mogli pojaviti ob primernejšem času.” Že Trubarjevo geslo je bilo 'stati in obstati'. Krščanstvo je sposobno vstati ne le od mrtvih, ampak še prej iz agonije (Unamunov izraz) ne glede na določen trenutek obupavanja, ker prebuja pravo upanje celo proti fiktivnemu upanju oz. brezupu. V tem je pomen Kristusove žrtve na križu.
Za kaj takšnega je potreben navdih poklicanosti, ki je več kot motivacija za rešitev dane naloge. Ne gre le za napotilo za konkretno dejavnost, ampak se nanaša na globinsko učenje v skladu s smislom življenja. Je življenje v duhu, kar označuje izraz in-spiracija. Zato v navdihu ni rutinskosti, običajnosti in tipičnosti, ampak je globlja inovacija. Pogosto  se pri njej navaja primere znanstvenih odkritij, umetnosti in vere. Pogosto jo pogojujejo razlike in iskanje nove sinteze nasprotij. Ni nenavadno da sadovi navdiha naletijo na odpor tistih, ki razmišljajo po starem ustaljenem načinu. Odpiranje in širjenje mentalnih obzorij ni lahko delo, ampak je pogosto sad intuicije novih uvidov. Pogoji za nastanek inspiracije so takšni kot za nastanek toka, zanosa oz. flowa. Avtorji, ki izhajajo iz izsledkov nove astrofizike in nevrologije možganov, se opirajo na kvantno polje neskončnih možnosti. Nič ni močnejšega kot ideje, za katero je čas prišel. Prisluhniti notranjemu sebstvu pomeni prisluhniti času, kjer se nahajamo.  

Kako si Dyer predstavlja igrivega človeka (lat. homo ludens)? Življenje kot igra vam želi prikazati potrebne spretnosti, orodja in znanja, s pomočjo katerih boste:
- bolje spoznali sebe in druge,
- spreminjali svoj nižji jaz zaradi višjega oz. globljega pomeni krepili notranje vire moči,
- s tem spreminjamo tudi način mišljenja in delovanja. Kot je nekoč zapisala Shine »življenje je igra, a pomembno je, kako jo igramo.

Dyer črpa svoje znanje in različnih verskih navdihov. Njegovi  predlogi za osebno preobrazbo so:
- naučimo se dobro opazovati svoje vzgibe in vzgibe bližnjega. 
- Pojdimo preko meja svojega dosedanjega območja udobja.
- Začnite gledati nase kot čudežno inovacijo.
- Vsak dan se očiščujte negativnosti in obsojanja, ki najmočneje zavirata osebno preobrazbo. Kadar koga obsojate, ne definirate njega, ampak sebe. Tistega, kar nas pri drugih najbolj moti, pogosto ne maramo prepoznati v sebi ali pa je to celo nekaj, česar nam primanjkuje.
- Privoščimo si tiho meditacijo  v samoti.
- Bodimo blagi in razumevajoči do sebe in do drugih.
Dyer (1969, 2006) nas uči presegati našo ranljivost in blokade v smeri regeneracije naših odnosov z drugimi ljudmi. Dyer zastopa s pojmom inspiracije isto stališče osebnostne rasti kot Penney z osebno vibracijo oz. frekvenco, Kwik (2000) z neskončno motivacijo.  		
Resnično razsvetljene duše vedo, da ne bodo umrle. Vedo, da je smrt samo prehodni stadij telesa in da v razsežnosti astralne misli ni pojavov, kakršna sta začetek in konec. Vse, na kar se nam v življenju zgodi, nas priložnostno tudi v čem uči. Zato ne prekinjajmo težav, ampak raje premislimo, kaj se iz njih lahko naučimo. V njih je naša priložnost.
Gre za navdih večne ljubezni, ki nam pokaže globinsko učenje v skladu s smislom življenja. Je življenje v duhu, kar označuje izraz in-spiracija. Zato v navdihu ni rutine, običajnosti in tipičnosti, ampak je globlja inovacija. Pogosto  se pri njej navaja primere znanstvenih odkritij, umetnosti in vere. Pogosto jo pogojujejo razlike in iskanje nove sinteze nasprotij. Ni nenavadno da sadovi navdiha naletijo na odpor tistih, ki razmišljajo po starem ustaljenem načinu. Odpiranje in širjenje mentalnih obzorij ni lahko delo, ampak je pogosto sad intuicije novih uvidov. Pogoji za nastanek inspiracije so takšni kot za nastanek toka, zanosa, flowa. Navdiha. Avtorji, ki izhajajo iz izsledkov nove astrofizike in nevrologije možganov, se opirajo na kvantno polje neskončnih možnosti.

Potovanje in cilj sta isto, dokler smo na sveti poti. To se sliši nekam anarhistično v smislu Bernsteinovega izreka 'cilj ni nič, gibanje je vse, a ni nujno. Čeprav nikoli ne bomo dosegli končnega cilja, so nam etapni cilji pomembni. Življenje je tranzicija, transpozicija in transformacija in s tem rast. Vsak korak poti, vsak dan vašega življenja je hkrati edinstveno doživetje in del celote, ki se imenuje življenje. 
Če se spoštujemo, spoštujemo tudi svoje bližnje. Če se zaničujete, potem to odseva v vašem ravnanju z najbližjimi. Energija, ki jo izžareva vsakdo izmed nas, je odvisna od naših misli in od tega, kako dojemamo svet. Glejmo ga z očmi, ki vidijo samo pomanjkanje, in pomanjkanje se bo povečevalo. Glejte ga z očmi, ki vidijo neomejeno obilje, in obilja bo vse več. Če imamo potrebo po tem, da bi posedovali predmete, filtriramo svoje vesolje skozi oči pomanjkanja - pa če nam je to všeč ali ne.
Vsak dan delajte z mislimi, namesto da bi se osredotočali na svoje vedenje. Vaše mišljenje je tisto, ki ustvarja vaše občutke in naposled tudi vaša dejanja. Preden zvečer zaspite, si v mislih narišite sliko, ki bo natančno ponazarjala tisto, kar si želite. V mislih si naslikajte samega sebe čisto takšnega, kakršni bi radi bili, in ugotovili boste, da začenjate samodejno ravnati v skladu s to novo podobo. Delajte tako, kakor da ste že tam, kjer bi želeli biti, in dejanja bodo sledila sama od sebe. V tem je tudi bistvo placebo učinka. 
Tudi Howes (2023) je kot športnik utrpel poškodbo in se po njej tako dvignil pokonci k novim uspehom, da lahko za podobne ali drugačne podvige svetuje tudi drugim. Veličina (greatness) tvorijo najboljši rezultati na kateremkoli področju, ki se mu posvečamo. Seveda pa je v vsakem primeru imeti pogum za zastavljanje izzivalnih vprašanj in biti pripravljen tvegati, da nam lahko tudi spodleti. Strah ne sme biti naš gospodar, je pa lahko sredstvo za spodbude, če se bolj posvečamo dosežkom kot izgubam. Smo coachi oz. vodje samih sebe. Pridobiti si je treba dovoljenje in podporo drugih. Sicer nikoli ni prepozno, vendar je malo verjetno, da bomo v četrtem obdobju doživeli uspehe, če jih že dotlej nismo. V njegovem obsežnem svetovalnem delu težko najdem kaj specifičnega. Je veliko avtorjev, ki se zavzema za osebnostno uspešno transformacijo. Sovražnik veličine je pomanjkanje poslanstva. Ta odgovarja na vprašanje, kako na pristen način izboljšujemo svoj svet drugih. Gre za premagovanje strahov pred (ne)uspehom, obsojanjem, dvomov vase.
 
Florence Scovel Shinn (1994) nam na kratko predstavlja model krščanskega življenja. Zanjo življenje ni bitka, ampak je igra. Prejkone je oboje kot pri šahu. Na koncu (str. 71) navaja izreke za različna področja, okoliščine, odvisnosti. Kar vlagamo, to dobimo. Zato ni vseeno, kaj dajemo in sprejemamo. Mislim, da gre v nas tudi za moralne  bitke dobrega proti slabemu, grehom in zlu, sicer Jezus ne bi govoril 'spreobrnite se'.  Kot vsaka pomembna knjiga je tudi ta dobila svojo dvojnico v naslednici s podobnimi načeli. Dyer se prav tako zavzema za spontano igro in za odpravo neplodnega, pomanjkljivega obnašanja,  

2.	Kaj nas motivira za raznovrstna učenja?                                                                 57

Ker so priložnosti različne, so takšna tudi učenja. Posamezniki smo toliko bolj sposobni zanje, kolikor bolj smo sposobni kritičnega samospraševanja in premišljevanja o dosedanjem pretežno togem pridobivanju šolskega znanja.  Naš spomin nam pokaže skupni učinek različnih vrst učenja znotraj vseživljenjskega učenja. K priložnostnemu učenju smo prisiljeni zaradi nepredvidenih dogodkov, nesreč, epidemij, naravnih katastrof in vojn, ki pomenijo izziv reševanje lokalnih in globalnih problemov. 

Za ustvarjalno učenje, mišljenje in delovanje so od antike dalje najbolj motivirani svobodni, ustvarjalni ljudje, ki želijo življenjske probleme in težave obvladovati in na ta način podobno kot starogrški  Prometeji tudi drugim 'prinašati ogenj'. Omogočajo nam prave življenjske odločitve za razumevanje namesto nestrpnosti, za ljubezen namesto sovraštvo in za notranji mir namesto sprožanja konfliktov in vojn, če krizna situacije kot izzive raznolikosti znamo osmisliti. K temu cilju je stremel v molitvi tudi sv. Frančišek. Transformacijska šola je v bistvu demokratično dialoška, kar vodi v novo kvaliteto osebnega razvoja. 
Znotraj vseživljenjskega učenja vse načine pridobivanja izkušenj postopno usklajujemo, ko jih predajamo zanamcem in še posebej vnukom. O tem se prepričamo, če pogledamo, kaj vse se že v osnovni šoli učijo naši vnuki, česar se mi nismo. To pomeni, da je znanje prešlo iz raziskovalnih virov v šolsko reproduktivne. Obenem naj bi postajalo vseživljenjsko učenje z različnimi vrstami učenja vred tudi bolj kakovostno. Vendar pa ni nujno, da je tako. obstaja nenehna nevarnost poenostavljanja, popačenja in brisanja informacij, ki jih v nevrolingvistič nem programiranju (NLP) imenujemo filtri. Proti njim se metakritično zoperstavljajo v t. im. kognitivni šoli. 

Avtorja zakonca Andreas  (2017) sta napisala 21 poglavij, ki vsebujejo NLP pristope za reševanje pomembnih življenjskih problemov in svetovala navodila za izboljšanje ključnih področij v življenju posameznika. V knjigi poleg opisa NLP tehnik lahko spremljate tudi direkten dialog med coachem in klientom. Na delavnicah se spoznamo z uporabo opisanih NLP pristopov. Avtorja navajata tudi zgodbe tistih, ki so jim nlp tehnike spremenile življenje, tako da so uresničili sanje. Če želimo več zase in za družinske člane sta avtorja primerna. Pravita Če iz uma vem, se iz srca zavedam. Če iz uma poznam, iz srca doživljam.
Če me v umu premetava, je v srcu (varen in veren – op NB) pristan.

Nekaterim je uspelo, da ste preživeli otroštvo in življenje do tega trenutka, ne da bi kdaj izgubili sebe – zato veste, kako je čutiti sebe, kako pristno doživljati čustva in jih obvladovati, kako v telesu čutiti stabilnost, spoštovanje, varnost, kako se je nasloniti nazaj nase in tam čutiti svojo samozavest… Drugi smo tekom življenja žal to izgubili in je ena izmed naših življenjskih lekcij morda tudi ta, da se ponovno najdemo. Izgubili smo se v sodbah sebe in drugih, v analizah, v negotovosti, v začaranih krogih besed, ki nam jih narekuje um, kateri nas vedno znova pelje samo še en krog, nikoli pa zares nazaj v srce, v našo globino.

Zakonca Andreas sedaj vesta, kako je biti na obeh polih, saj sem v zadnjih 7-ih letih prehodila pot iz uma do srca tolikokrat, da se je v srcu ustvarilo široko bivališče in od takrat je tudi moje življenje bistveno drugače- bolj umirjeno, kvalitetno, zavedno. Zato, če se izgubljate v masah uma in trošite za to veliko vaše dragocene življenjske energije, vas srčno vabim, da to energijo raje porabite za pot nazaj v globino, namesto samo v širino. Gremo nazaj v doživljanje, v čustva in skozi njih v svoj potencial, ne da bi vedno znova razmišljali in analizirali, saj um energijo le troši, srce (zavest) pa generira. 
 
Delavnica Iz uma v srce je kratka delavnica, ki vas nauči tehnike,  kako priti iz misli in izgubljanja v njih do stika s sabo na nivoju občutkov in še več- kako priti skozi občutke v stik s sabo na nivoju, kjer smo že vsi v redu (s svojim potencialom), le izgubili smo stik s tem delom sebe. 

Na delavnici se učijo:
kako umiriti um, ki šviga sem ter tja
kako se začeti povezovati s sabo na nivoju, kjer mir že je
kako se znati obrniti vase namesto samo navzven in delovati iz svojega ritma (ne tega, ki nam ga narekuje zunanji svet, kateri je za marsikoga prehiter)
kako se povezovati z delom sebe, ki je že potencial sam po sebi.
 
Pomembno je, da vseživljenjska dolžina pomeni tudi življenjsko širino (ang. lifewide learnig) in globino (ang. deep learning). Za vse vire znanja velja latinski pregovor 'repetitio est mater studiorum' – ponavljanje je mati učenosti. Spomin (gr. mneme, lat. memoria, nem. Erinnerung) je torej tisti, ki povezuje vse  vire in načine učenja povezuje v vseživljenjsko tkanino.  
     
Učimo se reševati spore v družini, na delovnem mestu, voditi delovno skupino in krepiti  motivacijo pri sebi in drugih, kako biti uspešen pri vodenju (lastnega) podjetja, zvišujemo raven svojih kompetenc. V tretjem življenjskem obdobju pa s temi viri učenja bodisi obnavljamo (ang. refreshing) npr. jezikovna znanja, ki smo jih nekoč že imeli bodisi pridobivamo še nova (npr. slikarstvo, glasba). To funkcijo opravljajo Dnevni centri aktivnosti (DCA) za starejše in  univerze za tretje življenjsko obdobje (UTŽ) po različnih krajih v Sloveniji. Sam sem bil v vlogi posredovalca učnih vsebin (filozofija za življenje in osebnostna rast) in učenja novih vsebin (npr. klasična glasba, umetnost, latinščina). Vsako izmed treh virov izobraževanja in učenja omogoča izbiro pozitivne življenjsko produktivne usmeritve. 

Zdi se, kot da se je zgodovina pedagogike 20. stoletja iztekla v evforijo raznih forumov novih deklamacij  - proklamacij o ciljih šole, novih Belih knjig (1995, 2011), ki sta postali ostarel 'brezzobi tiger'. Prevladuje zmeda v sicer še kar dobri javni šoli. Gospodarska recesija je obenem tudi psihična depresija z grožnjo novih (postcovidnih) bolezni. To, kar objokujemo ob siceršnjih pošiljkah dežja z neba je naša neodgovornost in nedoraslost za ta svet. Seveda je svet poln starih, še neodpuščenih krivic, grehov, trpljenja (lat. via doloroso), a kaj, ko ni zanje prave občestvene avre. Seveda življenje ni le trpljenje. Ob pogledu na našo čudovito naravo, ob dotiku dveh src, ob čutenju ljubezni, ob popolni uravnovešenosti vsega, kar nas obdaja, ostaja lepota … Težko tudi verjamem ob misli, kako neskončne možnosti ustvarjanja in učenja imamo na vsakem koraku. Kakšna je smrt telesa in osebnosti, ki živi le iz duše? Kezele ne govori o selitvi duš – palingenezi oz. metempsihozi. Duše se spominjajo bivših življenj. 
Pri Freudu imamo dva nagona kot sta eros in thanatos, za življenje in za smrt. Pri Sartru tudi. Ko živimo zase (pour soi) prevladuje nagon življenja, ko pa modus stvari 'po sebi' (en soi), smo samo nepokopani mrtveci. Pri Heideggru pa (ne)avtentično živimo za smrt (nem. Sein zum Tode). Zavedanje smrtnosti je zanj zavedanje končnosti, je za Sartra smrt neavtentična.      

Po padcu Berlinskega zidu smo se postavili ob (jeruzalemski) Zid objokovanja. Doumevamo, da ta dva zidova pomenita očiščevanje od suženjstva kapitalu, novim pretvezam o 'trajnost nem razvoju', iluzijam ega, abotnostim naše narave. … jezus pravi 'blagor žalostnim, kajti potolaženi bodo.' Če parafraziramo Hamleta, je zdaj vprašanje prevlade kulture življenja ali kulture smrti z vsesplošnim uničenjem.  Kdor pozna Pavlov slavospev agapične ljubezni (1 Kor 13,1-13) ve, kako naj dojame smrt kot življenje v imenu brezpogojne, neminljive ljubezni (nem. Unbedingte Liebe, dan: ubetinget kærlighed), ki je potrpežljiva, dobrotljiva, ni nevoščljiva, ljubezen se ne ponaša, se ne napihuje, ni brezobzirna in ne išče svojega, …
Depresija in tesnoba imata danes epidemične razsežnosti. Znanstveniki po vsem svetu so odkrili dokaze za devet različnih vzrokov zanju; nekateri so biološki, večinoma pa izvirajo iz sodobnega načina življenja. Harari nam ponuja njegov pogled na to krizo. Verjame, da je posledica zaprtega načina življenja. Verjame, da bi lahko uresničili njegovih 21 nasvetov, če bi ozaveščeno delovali skupaj. Skuša odgovoriti na vprašanja, kaj se danes dejansko  dogaja,  Kakšni izzivi in odločitve nas čakajo? Na kaj moramo biti pozorni? Kaj pomeni vzpon Donalda Trumpa? Kaj pomeni epidemija lažnih novic? Zakaj je liberalna demokracija v krizi? Se napoveduje tretja svetovna vojna? Kako se upreti grožnjam Velikega Brata? Katera civilizacija obvladuje svet? Zahodna, kitajska, islamska? Lahko nacionalizem reši neenakost in podnebne spremembe? … v bistvu odgovarja na štiri Kantova antropološka vprašanja v smislu osnovnega, kaj lahko storimo kot posamezniki in svet.
Vse življenje je verjel dvema zgodbama o depresiji.  V otroštvu in mladosti je Hari verjel, da je 'vse v glavi'. Depresija naj bi pomenila osebno šibkost in predajo.  V svetu in sodobnem načinu življenja je vsaj devet dokazanih vzrokov depresije in tesnobe in so pogostejši. Hari (2022) nam zgodbe drugih pripoveduje zgodbo o nas samih. Svoje potenciale lahko uresniču jemo le v naslednjih sedmih povezavah kot so pomembno delo, dobra družba oz. prijatelji, zastopanje pravih vrednot, odpravljanje travm iz otroštva, ustrezno (samo)spoštovanje, hoja oz. šport v naravi, pozitivna vizija prihodnosti. Zaradi tega tisti, ki gojijo osebno vero živijo dlje.  Hari sledi novi paradigmi znanosti, čeprav ji sledi. Obratno pa  je Jeromelova (2021) polna znanstvenih dokazov brez zgodb. Očitno sta zdravje in kariera povezana ne glede na to, ali je to implicitno ali eksplicitno povedano. 
Stone (2013) nam razloži metodo očiščevanja zavesti. Opiše nam preproste tehnike z angleškimi akronimi, ki nas osvobodijo iz primeža t. i. negativnih čustev in nepotrebnega  trpljenja in strahov, nam pomagajo izkusiti to, kar resnično smo in nas povežejo z najglobljo naravo, z bistvom vsega, kar je. Biofizikalne metode aplicira na področje osebnega zdravja. Govori o 12 pogojih odzivov kot temeljev naših navad in 8ih tehnikah doseganja čiste zaveti, 
S tehnikami za doseganje stanja čiste zavesti lahko neposredno izkusimo tisto, kar kvantna fizika imenuje enotno polje. Tehnike vam lahko pomagajo ves čas živeti v 'coni' (Csiksent mychalijev izraz). Z njimi se lahko rešite notranjih konfliktov in iluzij. Pomagajo vam lahko na preprost način spremeniti navade, ki ste jih vedno želeli spremeniti. Rešijo vas lahko iz primeža odvisniškega vedênja. Prinesejo vam lahko občutek globoke in trajne izpolnjenosti, ki je bolj dragocen, kot katerikoli drug dosežek, do katerega boste prišli v življenju. In pri vsem tem so preproste, lahko se jih je naučiti in lahko jih je izvajati.
Po Stonu se osvobajamo strahu, jeze, krivde, obžalovanja, zamer, depresije, tesnobe, zaskrbljenosti, razdražljivosti in trpljenja. Doživljamo več veselja, izpolnjenosti, uspeha in sreče v življenju kot prej. Te tehnike so GAP – umestitev med mislimi v tišino, AGAPE – razširjena zavest (ljubezni), SEE – stranski vhod v razširjeno zavest, da se prebijemo skozi energijo disociacij. Wonder – med čustveno reakcijo počakajmo na nevtralno stanje, tako da se prestavimo v prosti tek. Ni čudeža brez sprejemanja faze negotovosti. Sanyama – tiha zavest samodejno zazna samodejne odgovore.  Wait – čakanje na intuitivno resnico. Na te različne načine premagamo našega notranjega ali zunanjega saboterja.    
4. Zoharjeva. Chopra, Jung, Myss o arhetipih vodenja, sencah in kakovosti samopodobe                                                                                                                  60

Zakaj poslovni svet in kapitalizem potrebujeta revolucijo? Ker ta sistem očitno ne deluje pravično. Razdvaja planet in družbo. Kapitalizem ni trajnostno usmerjen sistem, je pošast, ki žre samo sebe. Ne poraja časa šivanja, ampak paranja, čas vojne in ne časa miru, čas sovraštva in ne časa ljubezni (glej Pregovori 23:4-5, Pridigar 3:1-18, Galačanom 6:10). 
 
Danah Zohar uvaja novo abecedo vodenja v poslovni svet. Njeni vodje so 'vitezi nove dobe'. Ti svojo vrhunsko strokovnost prepletajo s sledenjem  duhovnih ciljev. Škoda je da se Ključna sestavina te nove kulture vodenja je način vključevanja sodelavcev, partnerjev, kupcev in uporabnikov v skupni projekt. Vitezi so  tisti vodje, ki na novo oblikujejo načine ustvarjanja finančne in družbene vrednosti, ki temelji na pozitivni motivaciji in medsebojnem dialogu sodelavcev. Ekstremizem je (samo)uničevalen. Kako prav je imel Nietzsche, ko je ugotavljal, da  puščava raste! Ta puščava je več kot le zemljepisni pojem. Lahko pomeni rastočo bedo medsebojnih odnosov, ki 'sprevračajo v strup to, kar srce si sladkega obeta' (Prešeren). Pomeni razraščanje vojnih žarišč po svetu, kar vodi k vojni vseh proti vsem, kadar postanejo mednarodni dogovori neveljavni. Nihilistična volja do zunanje premoči se kaže v današnji hipertekmovalnosti avtokratskih voditeljev, ki so v bistvu glasniki smrti, ne pa sveta življenja. 

Za ta nov svet, ki temelji na medsebojni povezanosti je nujno, da se naučimo nove abecede, ki nam bo pomagala bolje razumeti pomen in priložnosti povezanega sveta. S tem, ko se zavemo in bolje razumemo našo soodvisnost od okolja, zaposlenih, partnerjev in kupcev, namreč spremenimo tudi naš pogled na odgovornost in posledično tudi na načine ustvarjanja  nove vrednosti. Gospodarske in razvojne potenciale medsebojne povezanosti sodobnega časa nam pomaga razumeti ter uresničevati kvantni pristop k vodenju. Avtorji, ki nam svetujejo novo raven zavesti po principih, tudi pokažejo pota k lastni praksi.  
 
Kot sodobna kvantna fizičarka Zoharjeva govori raje o kvantnem voditelju. Lahko pa bi govorila tudi o duhovni aristokraciji  človeka s plemenitimi vrednotami Starih Kitajcev in Grkov, Hindujcev ki jih varujejo in negujejo modri vladarji. Če bi se današnji vladarji zgledovali po najboljših izkušnjah naših starodavnih prednikov, ne bi postala obstoječa zahodna demokracija ogrožena z anarhijo in  totalitarizmom. Tako v družini, šoli, podjetju in državi naletimo na podobne probleme in dileme vodenja. Prisilni načini vodijo v izgube, sodelovalni pa v razvoj. Zakaj izbirati slabše načine, če imamo na voljo boljše?   

Starodavne modrosti kitajske filozofije daoizma nas učijo, da najbolj odlične človeške kakovosti odražajo lastnosti vode. Daoizem nas uči, da je za življenje v skladu s svojim bistvom, soljudmi in naravo potrebno poglobljeno razumevanje dualizma in paradoksal nosti sveta ter naravnega poteka dogodkov. Knjiga Tao Te Ching je vodnik k umetnosti harmoničnega vodenja.
A izkustveno se lahko učimo tudi od Ane Frank, ki je že kot mlada Židinja globoko izkusila življenje. V svoj Dnevnik je zapisala »Kako čudovito je to, da nikomur ni potrebno čakati niti trenutek, da bi svet naredil boljši. »Ne želim živeti zaman, tako kot večina ljudi. Želim biti koristna, prinašati zadovoljstvo vsem ljudem, celo tistim, ki jih nikoli nisem spoznala. Želim živeti naprej tudi po svoji smrti.« seveda pa je to odvisno od pojmovanja časa. Ludwig Wittgenstein pa je dejal: Če nam večnost ne pomeni neskončnega časovnega trajanja, ampak brezčasnost, potem živi večno tisti, ki živi v sedanjosti.«
Deepak Chopra je znan kot pisatelj, predavatelj in zdravnik. Je tudi ustanovitelj Choprovega centra za dobro počutje v Carlsbadu v Kaliforniji. Zanj duhovni vodja lahko postane vsak.  Idealno je, da zna vsak sam sebe najbolje voditi. Kaj pomeni, če se ne zna, sta v svojih dramah pokazala na tragičnih usodah svojih junakov antični Sofoklej renesančni Shakespeare. V 21. stoletju  so slabi voditelji oz. državniki grožnja za obstoj človeštva. Še nikoli doslej vloga skupnosti (gr. koinonia, lat. societas) ni bila tako nujno potrebna in obenem odtujena zaradi samodrštva avtokratske oblasti, ki je značilna za glavne odločevalce v svetu.  Na kocki je usoda človeštva, ki je danes povezano v dobrem in slabem. Samozaupanje mora poseči globlje od zahtev ega, globlje od logike in razuma do mirnega prostora v sebi: do kraljestva duše.
Vsako seme je priložnost, ki raste na polju neskončnih možnosti. Inspiracija izvira iz istega latinskega korena (lat. spiritus – duh, in-spiratio – 1. vdihavam, 2. vplivam, 3. navdihujem) kot izvirata dihanje in duh. Chopra (2013, 29) sklene, »ko navdihujete druge, jih povežete v duha svoje vizije, motivirate jih, da dihajo skupaj v istem ozračju«. Gre za že Aristotelov spiritus agens. Najbolje je vstopati v situacije načrtno pripravljeno. Tako bi bilo treba  vstopati v situacije, da jih obvladamo.  

Chopra nam sistematično razloži model usklajenega vodenja, ki se napaja iz pozitivnih tradicij. Kratico leaders – voditelji razlaga po črkah kot l – look and listen – glejte in poslušajte, e – emotional bounding – čustveno povezovanje z odpravljanjem čustvene odvisnosti, a- awareness – zavedanje tega, kdo sem, kaj želim,   da na ta način navdihujem svoje sledilce, d kot doing pomeni, da izpolnjujem dane obljube in cilje,  empowerment – opolnomočenje za povezovanje vodje s skupino, ki izhaja iz sposobnosti odzivanja na informacije s povratno informacijo. R je responsibility – odgovornost za premišljena tveganja za potovanje k višji zavesti. S kot sinchronicity je skrivnostni tok univerzalne zavesti in pomeni nevidno podporo individualnim težnjam. Zanj je takšen duhovni vodja vsak, ki izhaja iz kateregakoli notranjega učitelja.    
 
To so voditelji duhovnega potovanja, vodje s celostno vizijo boljšega sveta, prinašalci svetlobe v temačen svet. Ni pomembno, kako jih poimenujemo (kvantni, daoistični, konsociativni, sodelovalni oz. sožitveni,…), kakor tudi ne, kako se imenuje njihov notranji učitelj (Buda, Kristus, mati Tereza), pomembno pa je, da prinašajo v svet ogenj z neba, novo frekvenco veselja, vibracijo spravljivega dogajanja, da se zavzemajo za svet življenja, ne pa svet smrti, da se zavzemajo za resnico, vero, upanje in ljubezen, ne pa, da sejejo vihar negativnih revolucij, opustošenj.    

Chopra (2013, 99-121) ugotavlja naslednje slabosti moči pri dosedanjih posvetnih vladarjih: 1. moč se kopiči. Čim več je vladar ima, več jo hoče imeti. 
2. mogočni se povzpnejo le zato, da padejo. Čim višje kdo pride, bolj neizogiben je njegov padec. Pregovor pravi – kdor visoko leta, nizko pade.
3. Moč kvari, ker dobri nameni tlakujejo pot v pepel. 
4. Moč je izjemna, zato večina preda svojo moč peščici. 

Pri ad 1 Chopra svetuje, da naj ne sledimo osebni moči, ampak k nadosebni, k višjemu jazu. To pomeni, da je treba moč deliti, tako da z njo opolnomočimo tudi sodelavce, ki jim zaupamo, da oni zaupajo nam. Duhovni voditelj se mora stalno spraševati, ali prav dela in sicer korigira smer. 
Ad 2. delovati je treba skladno s težnjami situacije, da se nameni ne sprevržejo. Zasidraj mo se v vsemogočnem Bogu. Za Stare Kitajce je bila wu vei nedejavna dejavnost, kar je pomenilo 'manj je več' oz. pravo mero. 
Ad. 3. po Chopri ustvarjalni pristop k svoji moči le te ne pokvari. Sence t. im. negativnih čustev je treba odpuščati. Reagirajmo le tedaj, ko smo mirni. 
Ad. 4. Druge imamo za enakovredne po zlatem pravilu, po katerem 'ljubimo druge, kakor sami sebe. Na ta način se moč enakovredno porazdeli med sodelujoče. Državljani pričaku jemo od dobrega voditelja zaupanje v nas, sočutje pri našem trpljenju, stabilnost ravnanja v spremenljivih okoliščinah in vzbujanje upanja v prihodnost. Obenem pa mora duhovni vodja obvladovati senčne strani svojih arhetipov. V tem se Chopra navezuje na Junga. Sutre so kode za sprožanje energije pozornosti in namena prvinske energije navdušenja in ciljnega delovanja. iz globine sebe postajamo Odrešenik, ki je poln sočutja in odpuščanja; spreminjamo izkušnje v vero. To se pozna v odnosih in pri vzgoji otrok. Ker gre za   prvotno vzgojno silo, božanska mati poklanja ljubečo prijaznost vsem čutečim bitjem. Kot  svetloba smo logos in ne zbirateljska postmoderna eklektika. Sutra je sanskrtska beseda za stik. Sutura pomeni s šivanko nekaj združiti. Na koncu smo vsi enaki, čeprav nase različne želje izvirajo iz različnih karm. Je ljubeča prijaznost  - metta. 
10 Choprih nasvetov za vsak dan je naslednjih: 
1. Ne počni več stvari hkrati - osredotoči se na eno stvar v trenutku. Ko hodiš, hodi. Ko ješ, jej. Vse kar počneš, počni s pozornostjo in zavedanjem.
2. Počni počasi in zbrano. Če počneš v hitenju in stresu, raje ne počni. 
3. Ne puščaj stvari nedokončane. Naredi do konca in zaključi - naj bodo to stvari, opravila ali pogovori oz. odnosi. 
4. Imej svoje redne rituale, ki te pomirjajo.
5. Nameni svoj čas za stvari, ki so ti pomembne. 
6. Smej se veliko - vsak dan. 
7. Naj postanejo opravila, kot so čiščenje doma ali kuhanja, prav tako načini meditacije.
8. Ne zadaj si več, kot zmoreš.
9. Dajaj, bodi prijazen in odpuščaj. 
10. Živi preprosto.  

Debbie Ford (2002) nas seznani s središčem naše razdvojenosti. Sence je treba sprejeti, ne da bi jih podpirali. Fordova navaja nekatere tipične sence. Senca zaščitnika pomeni nevarnost, da vodja postane tiran. Oblast se ohranja z bojem proti namišljenim tekmecem in sovražni kom, svoje strahove projicira v prepričanja, da mu drugi grozijo. Senca uspešneža je za Renato Salecl v javnosti postala tako popularna, da je prekrila celo zdravo težnjo po uspehu. Današnji politični voditelji uveljavljajo zasvojenost zmagoslavja tako, da sploh ne priznavajo poraza in stremijo po nenehnem zmagoslavju. Sprejemajo vedno večja tveganja zase in za svet do dokončnega padca. Namesto komunikacijske formule 'zmagam- izgubiš' bi morali uveljavljati formulo 'zmagam-zmagaš' za dobro obeh strani oz. vseh vpletenih. Zanjo so maske vljudnosti padle, vendar nimamo nič drugega, kar bi nas kohezivno združevalo. Smo v nekakšnem medvladju – nazaj k elitni kulturi ne moremo, pot v nadaljnje barbarstvo pa je prenevarna.  
Razumevanje svojega življenjskega poslanstva nam poda jasno sliko, kaj je tisto, kar moramo na vsakem življenjskem področju pravzaprav izkusiti in ustvariti. Ko ugotovimo lastno arhetipsko notranjo strukturo, lahko živimo življenje veliko bolj zavestno, ustvarjalno in fokusirano.

Na področju odnosov so arhetipi tisti, ki se med seboj privlačijo ali odbijajo. Arhetipi  odigravajo določeno igro in nam v življenju privlačijo ljudi s takšnim arhetipom, ki ga potrebujemo. Določajo čustveno dinamiko in želje, vizije. Privlačimo pa napačne ljudi zato, ker ne maramo sami sebe. Zakonca Hicks (2010) definirata vibracijski vrtinec kot način sodelovalne skladnosti med tistimi, ki izhajajo iz svojega sebstva, notranjega jaza. To omogoča medosebno rast. S tega vidika je tudi jasno, da nismo v vrtincu v vseh naštetih primerih neprivlačnosti na straneh 206-7.   Temelj življenja je zanju svoboda, posledica je rast in cilj je radost (ibidem, 9). Dyer in Esther Hicks sta razpravljala o zakonu privlačnosti, vibracijski energiji in zavedanju Izvora. Dyer deli svoje osebne težave, Abraham pa ponuja odgovore na nekatera najbolj pereča življenjska vprašanja. Vaša jutranja rutina določa vibracijski zagon za ta dan. 
    
Na področju karierne kreativnosti so arhetipi tisti, iz katerih izvirajo naši darovi in talenti, arhetipi pa predstavljajo tudi prostor za. Ker iz njih izvirajo naši naravni darovi, ko jim (arhetipom) sledimo, hodimo po poti uspeha in zadovoljstva.

Na področju fizične vitalnosti arhetipi odražajo energetsko pretočnost. Ko sledimo naravnemu gibanju svojih arhetipskih energij, ko torej plujemo z njimi, se počutimo čudovito tako fizično kot duhovno.
Uporaba arhetipov v določenih delih pisanja je celosten pristop, ki lahko pomaga, da je pisanje splošno sprejeto. To je zato, ker se bralci lahko povežejo in identificirajo z liki in situacijo, tako družbeno kot kulturno. Po arhetipih so naša dejanja podobna. majo arhetipi standardno in ponavljajočo se upodobitev v določeni človeški kulturi ali celotni človeški rasi, ki na koncu postavi konkretne stebre in lahko oblikuje celotno strukturo v literarnem delu. 
Arhetipi zgodb 
Christopher Booker, avtor knjige The Seven Basic Plots: Why We Tell Stories (sedem temeljnih tem), trdi, da so v osnovi vseh zgodb naslednji osnovni arhetipi:  
1.	Premagovanje pošasti
2.	Od revščine do bogastva
3.	Naloga
4.	Potovanje in povratek
5.	Komedija
6.	Tragedija
7.	Ponovno rojstvo (gr. palingeneza, metempsihoza)
Te teme sovpadajo z liki Jungovih arhetipov.  Arhetipska literarna kritika trdi, da arhetipi določajo obliko in funkcijo literarnih del in daje pomen besedilom, s katerimi se  oblikujejo kulturni  in  psihološki miti. Kulturni arhetipi so nespoznavne osnovne oblike, poosebljene ali konkretizi rane s ponavljajočimi se podobami, simboli vzorci (ki lahko vključujejo motive, kot je "iskanje" ali " vzpon v nebo "; prepoznavni tipi znakov, kot so "prevarant", "svetnik" , "mučenik" ali "junak". Simboli, kot so jabolko, kača in druge podobe so imeli pomen še  preden so bili splošno znani. 
Arhetipi razkrivajo skupne vloge, ki so univerzalne v družbah, kot je vloga matere v njenih naravnih odnosih z vsemi člani družine. Ti arhetipi ustvarjajo skupne podobe, ki jih določajo številni stereotipi, ki se niso ločili od tradicionalnega, biološkega, verskega in mitskega okvira.  
Platonove ideje - eidosi so bile čiste mentalne oblike, ki so bile vtisnjene v dušo, preden se je rodila na svet. Zato nekateri filozofi prevajajo arhetip tudi kot 'bistvo'. Platon je postavljal ideje onkraj našega uma. Eidosi so bili kolektivni v smislu, da so utelešali temeljne značilnos ti stvari in ne njenih specifičnih posebnosti. V 17. stoletju sta Thomas Browne in Francis Bacon uporabljata besedo arhetip v njunih spisih; Browne je v Cyrusovem vrtu (1658) poskušal upodobiti arhetipe v svoji uporabi simbolnih lastnih imen. 
Koncept psiholoških arhetipov je razvil švicarski psihiater Carl Jung leta 1919. na njegovo pojmovanje arhetipa vplival Platonov eidos , ki ga je opisal kot 'formuliran pomen prvotne podobe, s katero je bila simbolično predstavljena.' Po Jungu je izraz arhetip razlagalna parafraza platonskega eidosa. Predstavlja besedno obliko . Trdil je, da so platonski arhetipi  metafizične ideje, paradigme ali modeli in da se resnične stvari štejejo le za kopije teh modelnih idej.  
V Jungovem psihološkem okviru so arhetipi prirojene, libidne kolektivne sheme, univerzalni prototipi za idejno -čutne vtisne podobe in se lahko uporabljajo za interpretacijo opazovanj. Spomini in interpretacije arhetipov, so kompleksni. Jung jih je razlagal kot psihološke organe, analogne fizičnim, saj so konstrukta v evoluciji tako kot je evolucija že arhetipski konstrukt.  
Jung v prvem delu knjige Človek in njegovi simboli navaja, da so njegov koncept arhetipov  oz. 'prapodob', nenehno kritizirali tisti, ki nimajo dovolj znanja o psihologiji sanj in mitolo giji. Meni, da 'arhetipi' niso določene mitološke podobe ali motivov. Te so samo zavestne reprezentacije, ki jih ni mogoče podedovati. Arhetip je zanj težnja po oblikovanju takšnih predstavitev motiva. Te predstavitve se lahko v podrobnostih zelo razlikujejo, ne da bi izgubile svoj osnovni vzorec.
Obstajajo različne razvrstitve arhetipov. Jungova je najbolj znana in utemeljuje številne druge modele oz. razvrstitve. Štiri glavne arhetipe Jung šteje za prvobitne podobe, ki vključujejo animo/animus, jaz, senco in persono. Poleg tega se je Jung skliceval na podobe modrega starca, otroka, matere in deklice. Verjel je, da vsak človeški um ohranja ta osnovna nezavedna razumevanja človeške ga stanja in kolektivnega znanja naše vrste v konstruktu kolektivnega nezavednega.
Vsak arhetip ima več pomenov oz. manifestacij. Nanje se že biološko odzivamo. Po letu 1900 je dunajski psiholog Ernest Dichter te psihološke konstrukte uporabil pri trženju. L. 1939 je  Dichter v New Yorku pri vsaki oglaševalski agenciji na aveniji Madison predstavil svoje novo odkritje. Ugotovil je, da uporaba teh univerzalnih tem pri izdelkih spodbuja lažje odkrivanje in večjo zvestobo blagovnim znamkam.  
Caroline Myss (2014) je prevedla Jungovo nezavedno z notranjo mrežo.  Jungove arhetipe je posodobila in dopolnila še z novimi. imajo kozmično-mitični izvor. Predstavljajo prvobitne izvore moči, ki opredeljujejo današnje ženske in moške. Myss razlaga, kako se je določen arhetip razvijal in kakšne lastnosti ima. Vsak nas vodi na življenjsko potovanje, zato ni vseeno, ali živimo v njegovi senci ali pa ga obvladamo. Ko se z njim identificiramo, se lahko izognemo njegovim slabostim in razvijamo prednosti, ki se nam skozi priložnosti ponujajo. Tako postanejo naše odločitve o partnerskih odnosih in karieri smiselne. Z uporabo energije svojega arhetipa ujamemo veter v jadra svojega poleta (Bergsonov elan vital) za samouresniče vanje namena posvečenega dogovora.  Kljub nepredvidljivosti živimo do konca. 
Myss (1014) je opredelila koncept 12-ih arhetipskih energij, ki tvorijo človekovo osebnost oz. njegov načrt. Ko jih spoznamo, začnemo zavestno delovati in udejanjati svoje resnično poslanstvo na osnovi posvečenega dogovora, ki smo ga sklenili že pred rojstvom. Tega dogovora se ne zavedamo, dokler nas vogijo arhetipi, ne pa mi njih. Postavimo vizijo ciljev. Tako nam ne gre več zgolj za preživetje, ampak za samorealizacijo, kot se je izrazil Maslow. 

Prve štiri arhetipe imamo vsi, ker predstavljajo osnovo preživetja. Ti so Otrok, Žrtev, Prostitut ka in Saboter. Še sami se premalo zavedamo, kdaj jih izvajamo. Drugih osem arhetipov je tesno povezanih s potjo vsakega posameznika in se razlikujejo glede na posvečeni dogovor, s katerim smo se rodili. Ti so rešitelj, služabnik, princesa, vitez, kraljica, ranjeni zdravilec, mistik in spreminjevalec oblike. Posvečene dogovore prepoznamo v izrazu vizija, ki nam je bližji, ker smo v polpreteklem obdobju govorili o viziji prihodnosti. Vizija je privlačna predstava in podoba ciljev in vrednot, ki nas motivira za produktivno delovanje. Posvečene dogovore prepoznamo v našem poslanstvu. Uresničujemo jih lahko v stilu igrive ustvarjalnos ti, ki je v sanskrtu  'lila', ki pa ni brez preizkušenj. Kristus je primer produktivne ljubezni, ki pozitivno, odrešilno poveliča pomen žrtve npr. usmiljenega Samarijana.

V različnih fazah življenja se počutimo kot žrtve slabih družbenih in družinskih razmer, včasih pa tudi lastnih predsodkov. Pri prostitutki v najširšem smislu ne gre zgolj za trgovanje s svojim telesom, ampak tudi z duhom ali z osebno identiteto v zameno za varnost ali finančni profit. Gre za zamenjavo naših avtentičnih interesov za vsaj navidezno varnost. Arhetip Otroka ima pod-tipe Sirote, Ranjenega in Nedolžnega otroka.  Saboter ima nizko negativno samopodobo, zato pogosto sprejema odločitve, ki spodkopavajo njegovo moč. Zlahka zaide v avtodestruktivno obnašanje. Prostitutka sklepa kompromise, da bi ostala povezana z določeno osebo. Ozaveščen Saboter sabotiranje napravi za svojega zaveznika, tako da upošteva nasvete in svarila, ki mu jih daje. Sprejema odgovornost za svoje morebitne napačne odločitve. Ranjeni otrok je kot žrtev, dokler notranji otrok ne prepozna strahu in se odloči za smiselno tveganje in pogum za osebnostno rast. Nihče drug ni tako visoko odrešenjsko povzdignil pomen žrtve kot Jezus v evharistiji. 

Ozaveščena žrtev se bo znala postaviti zase in  sprejeti odgovornost za posledice, ko bo začela delati po svojem načrtu. Tedaj ne bo več obtoževala drugih zanjo. Ozaveščena Prostitutka ne bo več pristajala na razvrednotenje same sebe z zamenjavo svoje avtentičnosti za zasvojenosti z raznimi posvetnimi užitki. Moško prostitutko predstavlja npr. doktor Faust, ki ni srečen kljub temu, da pozna vsa znanja tega sveta. Ta drama ima dva konca. Po enem proda svojo dušo hudiču za vse užitke, po drugi pa ga reši ljubezen do Margarete. Zaradi strahov, nezaupa nja vase, nizke samopodobe kaj hitro postanemo žrtve spletnih in drugih potrošniških ponudb.. Ozaveščen Saboter sprejema priložnost in riziko, ki podpirata opolnomočene odločitve. Arhetip učitelja uveljavlja svojo senčno stran, kadar mu ne gre za znanje in lepo vedenje učencev, ampak jih izkorišča za svojo promocijo. Myss spoznava tudi arhetip Uničevalca, ki ne upošteva Graditelja, zato deluje destruktivno. S tem arhetipom se danes v kriznem času kritično soočamo pri avtokratskih voditeljih. Spomnimo se, da je že Erich Fromm pisal o Anatomiji destruktivnosti (1973),  o pogojih zdrave družbe (1955) in o umetnosti produktivne ljubezni (1956). Takšna njegova stališča so bila pred njegovim časom in so pomembna tudi za prihodnost nove dobe. Pri bivši nuni Vidi Žabot lahko poleg sodobne Nune prepoznamo primere arhetipov Upornice proti zastarelim razmeram v Rimokatoliški cerkvi, duhovne iskateljice modrosti, fašionistke lepih oblačil in advokatinje prihajajoče dobe duhovnega razsvetljenja. 

Myss (2014) opredeljuje še arhetipe kot so Alkimist, Boginja-Junakinja, Bojevnik, Dama, Hazarder, Hedonist, Mati, Mediator, Nuna, Odvisnik, Omrežni povezovalec, Otrok, Pravljičar, Prostitutka, Saboter, Sodnik, Suženj, Učitelj, Uničevalec, Zdravilec, Zaljubljenec, Žrtev. Alkimist je v bistvu Duhovni iskalec, ki pa je zaradi njegove senčne strani zasvojen z okultnim znanjem. Opazimo, da se nekateri ponovijo iz zbirke 12ih arhetipov. Značilnosti drugih arhetipov na Myssinih spletnih straneh: www.myss.com/free-resources/ sacred-contracts-and-your-archetypes/ appendix-a-gallery-of-archtypes/. Nekateri arhetipi so značilni bolj za moške, drugi bolj za ženske. Vsi pa imajo pozitivne in negativne lastnosti. V zadnjem času je nastal nov arhetip fašionizem, ki izloča vse, ki mu ne sledijo, pa četudi je to v funkciji grdega in ne več lepega npr. industrijsko strganih oprijetih kavbojk. Ti arhetipi so pomembni za tistega, ki vse svoje vlaga vanje, za druge pa so to le delno aktualne in delno potencialne pod-osebnosti. 
Svoje tipične arhetipe spoznavamo s pomočjo kritičnega samospraševanja in intuicije. Myss nam daje  navodila, kako se spraševati po našem etičnem odnosu do osebnih vrednot, po motivaciji in odnosih z bližnjimi. 
Myss (2006, 128) navaja štiri splošne arhetipe kot energijske spremljevalce, ki nas obvladujejo. Ti so otrok, prostitutka, saboter in žrtev. Arhetip otroka je lahko ubogi, zapuščen, ranjeni, zanemarjeni ali osiroteli, odvisni in nedolžni. V Bernejevi transakcijski analizi otrok prav tako nima samo pozitivne konotacije kot pri Nietzscheju, pri katerem gre le za spontane ga otroka. Zlasti negativno označeni otroci rabijo posebno varstvo. Najtežje je spoznavati in obvladati svoje arhetipe, vendar pa le na način lahko usmerjamo neustavljiva hrepenenja. Myss (2006, 2014) nam pri spoznavanju naših osebnih arhetipov pomaga tako, da jih poimenuje, opredeljuje in pokaže njihove funkcije. Z njimi sklepa posvečene dogovore (sacred contracts), ki jih je pogosto težko prepoznati in razumeti. Vsak arhetip ima svoj pozitivne in negativne strani in če slednje obvladamo, znotraj njih optimalno energetsko delujemo. 
Myss (2006) nam ponuja sheme, s pomočjo katerih lahko ugotovimo, kje smo telesno in čust- veno ranljivi. Vsak arhetip deluje na enem življenjskem področju. Žrtve so sicer pogosto ključ ne v tragedijah, vendar pa imajo tudi pozitivno vlogo zaščite lastnih meja in samospoštovanja.  Prostitutka nas sprašuje, v koliki meri smo pripravljeni prodati svoje zmožnosti za osebno varnost. Dobra stran je, da znamo poskrbeti zase, slabo pa je, če se iz slabih razmerij nismo pripravljeni umakniti. 
Ljudje pogosto ne znamo ugotoviti, kaj je naše življenjsko poslanstvo, kar je pripeljalo do neverjetnih razsežnosti duhovnega malodušja. S svojim spodbudnim stilom razloži, kako lahko določimo svoje osebne duhovne energije ali arhetipe in z njihovo pomočjo ugotovimo, kaj se moramo tu, na Zemlji, naučiti in koga moramo srečati. Res se vse dogovorimo vnaprej, toda kako naj vemo, s kom in kaj smo se dogovorili o svojih življenjskih preizkušnjah? 
Myss (2006) na koncu opredeljuje arhetipe kar po abecedi (ibidem, 377-445). Vsak bralec se z nekaterimi lahko identificira po intuitivnem intervjujih, ki jih opravi z njimi. Personificira  odgovore, ki jih zapiše v obliki pisma v svoj dnevnik. Dogovor ji pomeni, da misliš, kar rečeš in da držiš obljubo. Treba ga je skleniti, ker v vsakem primeru naša avtobiografija postane naša biologija, vendar pa ni vseeno, kdaj in kakšna. Vsak arhetip ima svoje pozitivne in negativne strani. Treba je paziti, z njimi kot energetskimi vodniki optimaliziramo svoje pozitivne sposobnosti in se izogibamo negativnih. 
V galerijo arhetipov Myss uvršča tudi  Zdravilca. Pri nas je Marjan Ogorevc kot vrhunski karmični diagnostik posvečen temu poslanstvu, čeprav ga ni ves čas opravljal. Zaveda se šarlatanstva drugih terapevtov in svojih spodrsljajev ter jih sproti odpravlja. V vsaki svoji knjižni samorefleksiji odkrije še kaj novega, kar je vredno posnemanja. Zdravilec bi rad izkusil arhetip zdravje-bolezen. Vendar pa bi se moral vživeti v bolnika, ki ga zdravi ne pa stremeti po njegovi pripadnosti in k svojemu zaslužku, kar mnogi, ki niso prerasli svojega ega, delajo. Prav tako bi moral učitelj ohraniti v sebi otroško nevednost, da lahko z njo budi v učencih željo po znanju. Na področju duhovnega zdravljenja in učenja pri nas in drugod po svetu se namreč prodaja precej megle. Klienti izgubljajo denar in zaupanje. Ogorevc skuša ohranjati norme duhovnosti.       
Od nekdaj vemo, da je naš pogled v ogledalu ambivalenten. Za bralca oz. gledalca imajo ambivalentno vrednost. Nekatere spravljajo v depresijo in tesnobo in se jih celo bojijo, drugi pa se želijo videti v njih lepši kot so v resnici. Tako je bilo tudi doslej v zgodovini. Avtorica navaja primere slikarjev, ki so eden drugemu njihovo podobo zavidali. Družbena omrežja so ta pojav še zaostrila. V bistvu gre za vrednost samopodobe, ki jo vsak goji o sebi. V Sloveniji so samopodobo sistematično raziskale psihologinja Darja Kobal Grum s soavtoricama (2003).  

Žal ima večina ljudi nizko negativno samopodobo, zato hitro zapade v zavist, ljubosumje, tekmovalnost z drugimi, česar pa se premalo zaveda. Saleclova opisuje primere tesnobe, depresije tudi pri slikarjih. Čeprav nevroznanstveniki opozarjajo na pojave omejujočih prepričanj kot posledice negativnega samo-programiranja, večina vztraja pri obstoječih vedenjskih vzorcih in zato ne doseže sprave z drugimi in s samimi seboj. V današnji vizualni kulturi bi vse radi videli, vendar pa nam mediji posredujejo več slabih kot dobrih informacij. Po samouresničeni prerokbi slišimo to, kar hočemo slišati, vidimo to, za kar smo zainteresirani, kar pa pogosto ne ustreza realnosti.       

Večina ne želi in ne zna izkoristi vsega svojega potenciala, kakor jim ga predlagajo delodajalci in morda prijatelji. Ker si ne predstavlja, kaj bi se zgodilo, če bi ga lahko, zanj tudi ni notranje motivirana. V tem primeru ljudje želijo ohraniti samopodobo, kakršno že imajo. Sami se predstavljajo in se vedejo v skladu s svojim prepričanjem o sebi. Če imamo sami sebe za odprto osebo, radi v družbi o sebi veliko govorimo. In obratno, če smo prepričani, da smo bolj tihi in mirni, bomo v družbi bolj poslušali. Samopodobo sestavljata samozavest in samospoštovanje. Prva predstavlja sposobnost soočanja z življenjskimi izzivi. Je tisti občutek, ki nas preplavi, kadar smo zadovoljni sami s sabo in gotovi v to, kar smo in kar počnemo in ko vemo,  da naloge  zmoremo opraviti. Zaradi samospoštovanja  sami sebe v celoti sprejemamo in smo  vredni tudi spoštovanja drugih.

Posameznikova samopodoba je kompleksna in nenehno se spreminjajoča. Poznamo  več vrst  samopodobe. Razlikujemo med telesno samopodobo, ki se nanaša na naš videz in telesne sposobnosti ter operativno samopodobo, ki se nanaša na naše delovanje na delovnem mestu, v šoli, pri 'konjičkih' in drugih življenjskih nalogah. Družbena samopodoba se nanaša na družino in partnerske odnose. Osebnostna/čustvena samopodoba se nanaša na predstave, kakšni smo, kako se obnašamo ter na našo sposobnost predelave čustev. Nekatere samopodobe imamo visoko razvite, druge so šibke. Tako ima na primer vrhunski športnik, ki dosega odlične rezultate, enkratno operativno samopodobo, medtem ko je v medsebojnih odnosih lahko šibak in se počuti nezmožnega ljubezni in zdravih partnerskih odnosov. Predstavnica podjetja je lahko zelo samozavestna v delovnem okolju. Zaradi  prepričanja o lastni telesni neprivlačnosti pa ima lahko izrazito negativno telesno samopodobo in se počuti nezaželeno.

Glede na to, da kakovostna samopodoba pozitivno vpliva na vse vidike v našem življenju - kako smo uspešni na delovnem mestu, kakšni smo v medsebojnih odnosih, kakšno je naše notranje počutje in duševno zdravje - se mi zdi nenavadno, da so v psihologiji pozno odkrili njen pomen in načine njenega upravljanja. Če bi bil današnji kapitalizem dejansko zainteresi ran za človekovo pozitivno samopodobo, ne bi povečeval socialno-ekonomskih nasprotij in ne bi bil neodziven na razne krize, bolezni, vojne, osebna izgorevanja. Tako je družbeni sistem po meri vsakega človeka še vedno utopija oz. smislu Campanellovega dela Mesto sonca.  To je tudi Platonovo sonce svobode iz njegove 7. knjige Države. Zaradi vedno večjega števila eksistenčno ogroženih bi bila potrebna po Gržanu (2021) eksistencialna revolucija, da bi svet začel delovati ekonomsko pravično in racionalno, ne pa hrematistično s kopičenjem bogastva v rokah peščice bogatih. To bi bila po predstav in občečloveški praksi brezpogojne ljubezni   
Nauk o dvojni naravi dela in vala svetlobe je nastal postopno v korpukularno-valovno teorijo. Thomas Mann  je dejal: velika resnica je tista, katere nasprotje je prav tako resnica. To je blizu Aristotelovemu pluralnemu oz. mnogoteremu izrekanju enega in srednjeveškemu načelu coincidentia oppositorum. V kontekstualnem ogledalu je odsev resnice tudi resnica.  

Za ​​kardinala, matematika in mistika Nikolaja Kuzanskega iz 15. stoletja je coincidentia oppositorum – ali »naključje nasprotij« – »najmanj nepopolno« ime za Boga in je bilo sredstvo s katerim bi človeštvo lahko doseglo versko strpnost in navsezadnje svetovni mir. Kuzanskijev koncept coincidentia oppositorum je vplival na modele številnih zahodnih učenjakov, predvsem Carla Junga, ustanovitelja analitične psihologije, ki je menil, da je psiha vsakega posameznika prav tako naključje nasprotij – mešanica zavestnega in nezavednega. Elementi, ki skupaj tvorijo harmonično in enotno celoto, imenujemo 'Jaz'.
Načelo nasprotja so antične civilizacije, ki so razumele svet ciklično, videle kot možnost ponovne povrnitve ravnotežja in poravnave. To načelo vsebuje tradicionalna kitajska religija in filozofija daoizma. V knjigi I Ching lastnosti moške energije yang postanejo ženska energija yin, ko dosežejo svojo skrajnost in obratno.
Antična najboljša oblika države ni bila demokracija, ampak je bila aristokracija. Zastopa jo modri vladar, ki varuje vrline oz. vrednote državljanov kot so odgovorna svoboda do drugih, zlato  pravilo, iskrenost, pravičnost, zmernost v smislu prave mere. Samovoljno nasprotovanje vodi v anarhijo - nered. V renesansi se pojavi Machiavellijev koncept zvitega vladarja. V razpravi  Vladar se Niccolo  Machiavelli v 16. stoletju sprašuje,  kako lahko vladar pridobi in zadrži moč. Po njegovi smrti se je uveljavil makiavelizem, ki je ekstremna oblika manipulacije. Ljudi s to značilnostjo ne skrbi počutje drugih, ampak uporabijo vsa sredstva za svoje lastne cilje.

Deus ex machina danes ne deluje več kot čaranje iz klobuka. Nasprotja sama po sebi delujejo frustrirajoče, blokadno, konfliktno, sovražno. Opozarjajo, da nenehno živimo v takšnih in drugačnih konfliktih brez dogovarjanja, sporazumevanja, razumevanja. Na nasprotnike svojega stališča reagirajo reaktivno in represivno z verbalnim nasiljem oz. sovražnim govorom, včasih pa tudi s fizičnim  nasiljem. Nasprotniki vsega pomenijo  Hobbesovo vojno vseh proti vsem. Politika je potem samo njihova prikladna tarča, odlagališče  nezadovoljstva, nezaupanja, nestrpnosti. V Sloveniji je to morda še malo bolj očitno, ker se pri večjih narodih nezadovoljstvo vsaj na videz bolje porazdeli oz. porazgubi. Ker smo neprestano bombardirani z dejstvi in interpretacijami, ne pridemo na zeleno vejo notranjega miru. Iz avtorjevega diskurza bi se dalo sklepati, da so 'lepotne kraljice' nemočni pripomoček neuresničenih želja in vrednot kot možnih rešitev za nakopičene probleme. 
Večina ne ve, da se konfliktna nasprotja porajajo s togo držo, vztrajanjem pri lastnem prav, dramatiziranjem situacij in zanikanjem realnosti, ki kot negativizem pomeni nenehno nezadovoljstvo, nezaupanje in nespoštovanje stališč drugih o isti zadevi. S ponavljanjem kritiziranja vse vprek se ohranja in še poglablja slaba družbena klima. Poraja se dihotomen, bipolaren, razklan svet dobrega in zla. Človekovih vrednot ni lahko udejanjati, ker so dolgoročnega pomena in terjajo stalne teoretske in praktične napore. Pozabljamo, da so za takšno urejanje potrebne ponižnost, potrpežljivost in znanje o skupnih zadevah (angl. common sense knowledge), do katerega privede spoštljiv in potrpežljiv demokratičen dialog. 
Lahko pomaga tudi vpogled v zgodovino razreševanja konfliktov brez vojn. V starogrških in latinskih dramah so poznali 'boga iz stroja' (gr. apò mēkhanês theós, lat. deus ex machina) kot mehanizem za razrešitev sporov.  To je bil sprva nek igralec, pozneje pa dogodek preobrata iz nesreče v srečen konec. Že Stari Grki so poznali posebno vedenje o razreševanju nasprotij. To je enantiodromija ( starogrško : ἐναντίος , romanizirano :  enantios – »nasproti« in dromos – tekaška pot). V psihoanalizo jo je uvedel Carl Jung. V spisu Psihološki tipi  jo definira kot 'nastanek nezavednega nasprotja v teku časa.' Podobno kot v naravi tudi v našem nezavednem dva zoperstavljena pola oz. ekstrema vodita do ravnotežja. Ko določena skrajna, enostranska težnja prevladuje, se sčasoma zgradi enako močna nasprotna pozicija, ki najprej zavira zavestno delovanje in nato prebije zavestni nadzor. 
Umetnost ni samo ogledalo realnosti, ampak predstavlja tudi odprta vrata v prihodnost. Nekoč smo rekli, da umetnik odraža družbo v kritičnem odnosu do nje. V podkrepitev tega stališča avtorica navaja svoj intervju z italijanskim filozofom  Fredericom Campagno. V času socializma smo imeli vizijo prihodnosti, ki smo jo izgubili. A na vprašanje, kako živeti zdaj in tukaj za prihodnost,  Campagno navaja primere feministk, ki so že v 19. stoletju živele na način, kot ga poznamo v 21. stoletju. Vprašanje pa je, ali je nova umetnost res tako avantgardna, revolucionarna in uporniška, kot se zdi. Občutek imam, da gre današnjim umetnikom, podobno kot modnim oblikovalcem, najprej za lastno promocijo. 
Antični miti so zaradi moderne racionalnosti precej pozabljeni, zato jih relativno slabo poznamo. To vrzel v kolektivnem spominu skuša odpraviti Svetlana Slapšak (2017), ki tudi razlikuje med mitološkim in miturgičnim nivojem izpovedi. Campagno izraza miturgično ne pozna, v bistvu pa ga uporablja, ko mitičnim zgodbam napoveduje prihodnost. Z miturgijo  Svetlana Slapšak označuje aktiven odnos do antične mitologije. Sama v knjigi Antična miturgija  aktualizira okrog 200 antičnih mitov. To pomeni, da starogrške mitologije še nismo preživeli, zato bi lahko marsikateri današnji konflikt ali vojno razumeli in razreševali po antičnih arhetipskih vzorcih. Miturgija je samo navzven podobna besedi liturgija. To besedo ‘liturgija’ Nova zaveza uporablja, da označuje obhajanje bogočastja (svete obrede) in za oznanjevanje evangelija in dela ljubezni. Tudi v miturgiji gre navsezadnje za to, da zmaga ljubezen npr. ko se Odisej po vseh peripetijah in blodnjah srečno vrne na Itako k Penelopi, ki ga je zvesto čakala.  
V starodavnih mitih - zgodbah in religijah je namreč veliko občečloveško tipičnih situacij, ki nam posredno, prek časovne distance svetujejo, katera odločitev je verjetno prava in katera se bo verjeno pokazala za napačno. Stari Grki so na ta način naši učitelji. Glede na predvidevanje nove renesanse in razsvetljenstva še vedno živimo v mitologiji in miturgiji za tretje tisočletje. Čas pripovedovanja  (Ricoeurjev pojem) ni le za nami, ampak je tudi pred nami. Mite ustvarjamo neprestano. Vprašanje je, koliko se zavedamo njihovih arhetipov in kako jih obvladamo, da nas zaščitijo pred pogubo. Prav zaradi napovedi nove dobe smo še v globokem nezavednem snu 'boja za staro pravdo', oziroma dileme boja ali bega. Nikakor nam ne manjka vznemirljivih zgodb, saj smo vsak dan senzacionalistično bombardirani z njimi, prav tako pa tudi ne njihovih takšnih in drugačnih interpretacij, ker nam takšni in drugačni strokovnjaki vsak s svojega zornega kota dopovedujejo kaj naj si o njih mislimo. Aktualno se nam zdi epohalno tudi zato, ker se ne poglabljamo v kompleksnost zgodovinskega dogajanja. Prehitro osvobajanje iz donedavne domnevne kontinuitete nas potem kot izkoreninjence izroča trenutnim vzgibom odločevalcev. Mislimo kako smo napredni, v Jungovi kleti našega nezavednega pa 'še vedno strašijo miši'. Kaj več kot 'interpasivnosti' (Pfallerjev izraz za pasivno udeležbo v vsakdanjih dogodkih) kapital od nas niti ne pričakuje. Če se umetnik pridružuje vsakokratnim pouličnim provokatorjem, to niso vrata v boljši svet ali v Dantejev Raj, ampak so nebogljeno predrugačevanje istega za vsako ceno. Francoski pregovor pravi, da 'bolj ko se spreminja, bolj si je podobno'.         
Ravnjak (1993) je izdal priročnik spoznavanja ezoterične osebne rasti ravno v dobi širjenja vpliva novodobništva po osamosvojitvi Slovenije, čeprav je RKC znatno pomagala pri nastajanju nove Slovenije. Novodobniki so v bistvu gnostiki. Slednji uvajajo žensko -yin miselnost Kristjani si zaslužimo prevode novodobnih pojmov v naš način verovanja v Jezusa Kristusa. Drevo življenja pozna vsaka religija. Ravnjak piše raje o višjem jazu, ki je v sociologiji sebstvo, v krščanstvu pa sveti Duh. Piše o sebstveni etiki kot odrešujoči. Veliko razmišlja o izvoru zla. Sam utopično verjame v mir na svetu, čeprav se zdi ta skoraj nemogoč. V tem pogledu je podoben Kantovi razpravi o Večnem  miru.  Tudi Ravnjak se naslanja na Danteja. To, kar je zanj pekel, so za Junga sence.          

Načelo nasprotja so antične civilizacije, ki so razumele svet ciklično, videle kot možnost ponovne povrnitve ravnotežja in poravnave. To načelo vsebuje tradicionalna kitajska religija in filozofija daoizma. V knjigi I Ching lastnosti moške energije yang postanejo ženska energija yin, ko dosežejo svojo skrajnost in obratno.
Antična najboljša oblika države ni bila demokracija, ampak je bila aristokracija. Zastopa jo modri vladar, ki varuje vrline oz. vrednote državljanov kot so odgovorna svoboda do drugih, zlato  pravilo, iskrenost, pravičnost, zmernost v smislu prave mere. Samovoljno nasprotovanje vodi v anarhijo - nered. V renesansi se pojavi Machiavellijev koncept zvitega vladarja. V razpravi  Vladar se Niccolo  Machiavelli v 16. stoletju sprašuje,  kako lahko vladar pridobi in zadrži moč. Po njegovi smrti se je uveljavil makiavelizem, ki je ekstremna oblika manipulacije. Ljudi s to značilnostjo ne skrbi počutje drugih, ampak uporabijo vsa sredstva za svoje lastne cilje.

Joseph Murphy (1963)  je bil eden prvih zagovornikov energije kozmosa preko našega nezavednega. Vedel je, da ga je treba ljubeče nagovarjati in mu zaupati,  da bo poiskal pot do rešitve določenega problema. Zavedanje nezavednega zanj ni bilo filozofsko, ampak le versko praktično vprašanje. Zato je za svoje kliente tudi izbiral tudi posebne biblijske  citate, ki so jim omogočali materialno bogastvo. V bistvu se je razšel z uradno katoliško doktrino, ki je slonela na zastraševanju, ne na pozitivnih spodbudah, ki jih je prinesel iz naukov indijskih duhovnih mojstrov.  

Anita Škof (2005) nas s pomočjo Kristusa navdihujoče pelje navznoter s pomočjo evangelijskih sporočil za  današnji čas, tukaj in zdaj. Prisluhnimo jim s srcem. Poistoveteni smo z njim, s Svetim duhom in sveto trojico. To novo stanje zavesti imenuje Zlata doba. Je stanje Duha, posamezni kove prebujene Zavesti, a tudi čas kolektivnega prebujanja človeštva. Tudi Barbarić nas opozarja na heideggerjanski čas poslušajočega mišljenja za prihodnost. Prišel bo čas, da se iz trpljenja na križu prebudimo v lastno Vstajenje. Čas, ko Kristus v najveličastnejši slavi prihaja skozi vse, ki se zavedamo, da smo njegovi udje in telo, Srce, Duša in Sveti Duh. Iz te troedinosti bomo delali še večje čudeže kot jih je On. Poosebljamo apostolska dela. Naj bodo ta sporočila dobrota, luč, življenje. So luč na naši poti. Z močjo lastne Kristusove brezpogojne Ljubezni se bomo prebujali in zagledali Zlato dobo v Notranjosti tako kot zaživeli novo Nebo in novo Zemljo. Anita piše zelo poetično navdihujoče o tem, da bomo obsijani bomo s soncem večne milosti in usmiljenja. 

III. Čudež zdravja                                                                                                                   71
1.Arhetipska spoznanja o nas samih                                                                                     71  
Verske osebe vključujejo določene vzorce o nas samih. Beseda arhetip pomeni 'izvirni vzorec, iz katerega so narejene kopije'. V angleščini  je nastala po letu  1540. Izhaja iz grškega samostalnika archétypon in njegove pridevniške oblike in archétypos), ki pomeni 'prvo oblikovan'. Ta beseda je sestavljenka iz archḗ začetek, in  izvor' in týpos, kar med drugim pomeni 'vzorec', 'model' ali 'tip', če se nanaša na začetek ali izvor vzorca, modela ali vrste.  
Do mojega prvega srečanja z nezavednim prišlo že v otroški dobi. Postopno se je začelo v meni prebujenje, začela sem se zavedati sveta okoli sebe in sebe same. Vem, da je bilo moje otroško obdobje čustveno zelo intenzivno. Moje sanje so bile polne simbolov in šele v odrasli dobi sem se zavedala kako so izražale mojo takratno psihično strukturo in oblikovale mojo usodo. S pomočjo pravljic in pesmic in zgodb sem vstopala v zaraščen, temačen in zelo težko prehoden gozd, lahko bi tudi dejala, da je bil to nek potop v temno vodo, saj je voda simbol nezavednega. 

Arhetipsko duhovno učenje sem začel proučevati šele po upokojitvi l. 2015. Rodimo se kot božji (božanski) otroci. Težave, na katere naletimo, pa nas ponižujejo na raven ranjenega otroka, ki se manifestira v vlogah žrtve, ko nečesa ne zmoremo,  prostitutke, ko prodamo svoje stališče za določeno ugodje in saboterja, ko nečesa potrebnega ne naredimo. Za preživetje potrebujemo določene potlačitve in kompromise.  Strune imajo lahko podlage v buzonih, kvarkih, fotonih, gluonih.    
Razlikujemo med dobrimi in slabimi energijami, njihovimi presežki in pomanjkanji. Po načelih samouravnavanja (npr. karmične diagnostike po Ogorevcu) se učimo, kako jo pridobivamo, če jo izgubljamo.  
Za arhetip 'mama je zelo pomembno, da ima zdrave temelje (arhetip Hčerke in Device) saj le tako lahko celostno izpolnjuje vlogo matere. Če ve, da jih nima, pa je pomembno, da jih ozavešča, celi (integrira) in jih živi.  
Živimo v času, ko je pot zavedanja sebe, ozaveščanja in duhovnega prebujanja najbolj pomembna pot. Ozaveščanje in duhovno prebujanje je vedno ključni fokus. Arhetipi so ključi, ki odpirajo vrata naše zavesti. Obstaja seveda veliko načinov, kako lahko arhetipe uporabljamo in z njimi razširjamo polje svojega dojemanja in razumevanja medosebnih dinamik.
Študij arhetipov in raziskovanje globljih plasti nam seveda razkrije veliko več. A vseeno so takšne preproste arhetipske razdelava, kot jo lahko najdete v nadaljevanju tega članka, lahko v izjemno pomoč pri razumevanju sebe in svojih dinamik.
Seznam arhetipov je skoraj neskončen. A v danem času in prostoru nekateri določeni arhetipi postanejo ključni za nas. Ko se poveča potreba po negovanju in zdravljenju, se aktivirajo tovrstni arhetipi kot so mama, negovalka, zdravnica.
Človek se mora zavestno pokoriti moči nezavednega, če hoče uresničiti individuacijski proces. »Namesto, da razmišlja, kaj bi moral narediti, kaj je v očeh drugih sprejemljivo, kako se običajno ravna, bi se moral preprosto poslušati. Izvedel bi kaj od njega želi njegova notranja totaliteta – sebstvo – tukaj in zdaj, v danih okoliščinah.« (von Franz v Jung; 2003: 165) To pomeni, da vodilni namigi ali vzgibi ne izhajajo iz ega, temveč iz sebstva.

Arhetip bojevnice je izjemno močen princip v ženski, saj ji da moč, energijo in zagon, da stoji za tistim, kar verjame. Bojevnica se zavzema za pravico, resnico in svetlobo. Zagovarja nedolžnost in razkriva manipulacije. V resnici je duhovna bojevnica zelo neugoden arhetip v tem času, ko star okostenel Zevsov sistem počasi razpada.
Jung je dejal, da gre za samospoznavanje, za odkrivanje prikritih plasti zavest- nezavednega, preseganje travm, tako ozaveščamo potlačene vsebine. Jung je za ta proces uporabil termin – proces individuacije.  Poskušam integrirati  nezavedno v zavest, preko arhetipskih form doseči stopnjo sebstva.

Sebstvo ni zgolj Jaz, ampak je njemu nadrejena celota, ki zajema tako zavest kot nezavedno. »Ker pa le-to nima nobenih določljivih meja in je v svojih globljih slojih kolektivne narave, pač pri kakem drugem posamezniku ne more biti drugačno. Zaradi tega tudi vedno in povsod ustvarja prisotnost ‘participation mystique’, tj. enost mnoštva, enega človeka v vseh ljudeh.« 
Smoter procesa individuacije je doseganje višje ravni zavesti. Jung pravi: »Zdaj je vse odvis no od posameznika. Ali se bo zmogel povzpeti na višjo moralno stopnjo, na višjo raven zavedanja, zato da bo dozorel za nadčloveško moč, … Dalje se ne bo mogel razvijati, če se ne bo bolje seznanil s svojo lastno naravo. … Bila mu je podeljena skoraj božanska moč, zato ne more več ostati slep in nezaveden.« (Jung, 1996: 275, 276)

Najpomembnejši arhetip Jungove teorije je sebstvo (self), ki ponazarja dokončno enotnost osebnosti in združitev vseh nasprotij. To je za mistike razsvetljenje. Za Junga so arhetipski dogodki rojstvo, smrt, ločenost od staršev, iniciacija, poroka, enost nasprotij. Arhetipske figure pa so velika mama, oče, otrok, hudič, bog, modrec, modra starka in heroj. Arhetipski motivi pa so apokalipsa, potop, stvaritev. Število arhetipov načelno  ni omejeno. V določenem obdobju prevladujejo eni v drugem pa drugi. Sebstvo je cilj procesa 'individuacije', svete  zdravilne poti in pomeni združitev nasprotij (coniunctio oppositorum) v 'mistični sveti poroki' (gr. hieros gamos). Sebstvo je najvišji arhetip celo(vito)sti in ko ga popotnik, duhovni romar, doseže, najde samega sebe in se prepozna za večnega in božanskega. Okrog sebstva se zberejo vsi drugi arhetipi. Self ali sebstvo pa imenuje celoten spekter psihičnih pojavov v človeku. Predstavlja enotnost celotne osebnosti. Za Junga so bili najpomembnejši arhetipi senca, modrec, otrok, mama, deklica

Obstaja arhetip ženske- anima v moškem in animusa-moškega v ženski. Senca je predstavnica osebnega nezavednega in običajno uteleša nadomestne vrednote za tiste v zavestni osebnosti. Vendar pa senca pogosto predstavlja človekovo temno stran kot tiste aspekte posameznika, ki jih ne zaznavamo ali se z njimi ne identificiramo. Arhetip anime se pojavlja v moških v njegovih prvotnih predstavah ženske. Predstavlja biološka pričakovanja moškega o ženski, ampak je tudi simbol ženskih možnosti.  
 
Jungovi arhetipi so:
- Princeska/Princ − oseba, ki vedno pričakuje, da bo poskrbljeno zanjo.
- Kralj/Kraljica − oseba, ki je v svojem življenju prevzel vodilno in dominantno vlogo. Lahko je ljubeč in pravičen 'kralj', lahko pa je dominanten in tiranski. Podobno velja za kraljico.
- Poslovnež/Poslovna ženska − oseba, ki ogromno energije usmerja v poslovni svet in vse svoje življenje vidi skozi prizmo 'poslovnosti'. Ta svoj dar lahko uporablja v širše dobro in je tako čudovit vodja, ali pa v pridobitniške in sebične namene, ne da bi pomislil na druge.
- Žrtev je osnovni arhetip, ki je skupen vsem. Žrtev nenehno obsoja druge. Žrtev nas uči, kako jih lahko ustvarjalno predelamo.
- Ranjeni otrok nam pokaže, da smo vsi bili v otroštvu v čem ranjeni. V nemočni obliki se bo otrok počutil kot sirota in se bo želel skriti, zbežati stran ali enostavno delovati iz neobvladane  histerije. Če je notranja rana zdravljena, nam prinese izjemna dragocena razumevanja življenja, če pa ni, vedno znova ponavljamo iste napake. Nepozdravljena ranjena oseba drugim  nenehno  zadaja nove rane.   
- Umetnik/Umetnica je oseba, ki izraža ogromno umetniške, kreativne energije. Ta se izraža  na raznolike načine pri posameznikih, ki te energije ne blokirajo z omalovaževanjem priložnosti zaradi slabe samopodobe.
- Avanturist/Avanturistka − oseba, ki je po naravi zelo pustolovska. S tega vidika je lahko zelo zanimiva in dinamična, vendar pa je pomembno, da se občasno nauči tudi umiriti in sprejeti mirnejši odnos do življenja. Avanturisti rabijo veliko adrenalinskega tveganja  in spontanosti. 
- Ljubimec/Ljubimka  je oseba, ki se nenehno zaljublja v ljudi. Prikazuje 'ljubezenski' aspekt človeka. Ljubimci so čudovite osebe, ki  živijo ljubezen, strast in romantiko ne glede na karkoli. Pri moškem je to tip Don Juana oz. Casanove'. Pri poročenih ženah pa sta to madame Bauvary pri Flaubertu in Ana Karenina pri Tolstoju. Obe napravita samomor zaradi neuslišane ljubezni in neobvladane erotične strasti.  Pri skakanju iz odnosa v odnos se znajde v začaranem krogu strasti in bolečine. 

Jung je opisoval nekatere arhetipske dogodke, kot so rojstvo, smrt, ločitev od staršev, iniciacija, poroka, enost nasprotij. Arhetipske figure pa so velika mama, oče, otrok, hudič, bog, modrec, modra starka, heroj, itd. Arhetipski motivi pa so apokalipsa, potop, stvaritev. Čeprav je število arhetipov neomejeno, jih je nekaj še posebej pomembni, kot na primer senca, modrec, otrok, mama in njeno nasprotje deklica, anima v moškem in animus v ženski. Zelo pomembna pa je zmožnost prave interpretacije simbolov, ki jih tvori naše nezavedno. Saj lahko šele z razbiranjem smisla, ki ga prinaša simbol, ozaveščamo vsebine nezavednega dela psihe.

Tečaj 'Arhetipi nove dobe' nam odpira vrata v razumevanje naših lastnih notranjih arhetipskih energij, v njihovo dinamiko, in nam ponuja pot razumevanja harmonizacije teh energij. Ko je naš notranji svet urejen, vse v zunanjem teče po zakonu vesoljne sinhronosti. Ne vemo, kako sta stanja zdravja in bolezni pogojena s tem principom. Vemo pa, da brezpogojna ljubezen odpravlja trpljenje šele posthumno. Na tem svetu smo, da opravimo svoje poslanstvo. S tem se strinja tudi krščanstvo. Ker smo del univerzalne zavesti in tukaj ni nesreč ali naključji. V svojem resničnem bistvu – ne v egu in lažnem delu sebe – smo brezmejni in moramo v tem času doseči nekaj izjemnega. Prisluhnimo svojemu klicu duše. Opazujmo namige. Opazimo sinhronosti in ne glede na to, kako absurdni in bizarni se zdijo namigi in klici vaše duše vsem okoli nas, jih ne ignorirajmo. Ne umrimo z neizpeto glasbo v sebi. Ne umrimo z neizpolnjenim poslanstvom in ne z občutkom, da je bilo kaj narobe. A marsikdo pred smrtjo še kaj obžaluje kot poročajo Warrejeva in druge medicinske sestre. Ne obžaluje pa, da se je premalo racionalno odločal. 

Nevarna neumnost je razglašanje samozadovoljstva za svojo  življenjsko filozofijo. Vsakdo nekaj obžaluje. Ti občutki so temeljni del našega življenja. In če jih uporabimo na izvirne in domiselne načine, lahko svoje obžalovanje unovčimo za pametnejše odločitve, boljše rezultate v službi in šoli ter poglobimo svoj občutek smisla in poslanstva.
Pink izhaja s področja psihologije, nevroznanosti, ekonomije in biologije. Pri tem spodbija splošno sprejete predpostavke o čustvih in vedenju. Njegov vzorec stališč do obžalovanja, ki so jih izrazili anketiranci izrazili v Svetovni anketi o obžalovanju (World Regret Survey) je vključevala več kot 16.000 ljudi v 105 državah. Pink identificira 4 temeljna obžalovanja večine. Ta delujejo kot »fotografski negativ« dobrega življenja. Če razumemo, kaj ljudje najbolj obžalujejo, lahko doumemo, kaj najbolj vrednotijo oz. spoštujejo. V 3 korakih znanstveno utemeljenega procesa smiselno obdela. Tako svoje obžalovanje spremenimo v pozitivno silo za bolj premišljeno delo in kvalitetnejše življenje.    
Pink je napisal privlačen priročnik za dobro življenje, ker kombinira velike zamisli s praktičnimi premisleki, očarljive zgodbe in pronicljiv humor.  Neka bralka ve, da obžalovanje poglablja njeno samorazumevanje. Življenje 'z obžalovanji' pomeni živeti pogumno in premišljeno. Svet to potrebuje. S tem se strinja Brené Brown, avtorica podobne uspešnice Darovi nepopolnosti
»V Moči obžalovanja Daniel Pink uri svoj intelekt in duhovitost na zelo pomembni temi, ki smo jo že vsi izkusili, a jo je le malokdo raziskoval. Zgodbe, ki jih pripoveduje, so fascinantne – prav tako pa tudi spoznanja, ki jih iz njih črpa. Čeprav v življenju lahko obžalujete marsikaj, branja te knjige ne boste.« - Susan Cain, avtorica uspešnice Tihi

Pink (2023) se strinja, da samo obžalovanje ne rešuje ničesar, ampak šele njegovo uspešno preseganje. Je tudi avtor knjige, kdaj se pravilno odločamo. Pink se sprašuje, »zakaj so začetki – ali začnemo dobro ali slabo – tako pomembni? In kako lahko začnemo znova, če se zataknemo že na začetku? Zakaj nas raziskovanje sredine – projekta, igre, celo življenja – včasih potre  in včasih spodbode? Zakaj nas konci napolnijo z energijo, da se posebej potrudimo, da čim prej dosežemo ciljno črto, a nas obenem tudi navdihujejo, da se upočasnimo in iščemo smisel?

Pink (220-224) veliko da na samosočutje, ki ga kot 2. orodje goji tudi Walsch. Pri tem je treba razlikovati med samopomilovanjem, samospoštovanjem samoupravičevanjem  in samoobtože vanjem. Gre za enako prizanesljiv način sprejemanja svojih napak kot ga imamo do drugih. Walsch ne pozna pa odpuščanja, ampak predlaga odpustitev. Navaja Haidtovo delo Pravičniš ki um, ki proučuje, zakaj oblast kvari dobre ljudi. S Tončko imava v poznih letih več obžalovanj kot sva jih imela v zrelih letih, ker je tudi manj novih poklicnih priložnosti oz. jih ni. Starostniki se tudi prej počutimo zapostavljene. Vezani smo na ponudbe v trgovinah. Najprej obžalovanja odkrijemo in jih predelamo. Pink (2023) razočaranja tudi razvrsti na temeljna in površinska. Predvideva nje obžalovanj sodi k predikcijskemu mišljenju. Če to prevladuje zanemarjamo dobre strani možnega dogodka.  
 
Kako se v času usklajujemo z drugimi ljudmi – pa naj gre za oblikovanje programske opreme ali petje v zboru? Zakaj nekateri šolski urniki ovirajo učenje, določene vrste odmorov pa izboljšajo rezultate, ki jih učenci dosegajo na preizkusih znanja? Zakaj nas razmišljanje o preteklosti usmeri k enemu načinu vedenja, razmišljanje o prihodnosti pa nas zapelje v drugo smer? Kako lahko zgradijo organizacije, šole in življenja, ki upoštevajo nevidno moč izbire pravega trenutka, ki priznavajo po Milesu Davisu, da izbira pravega trenutka ni le glavna, temveč edina stvar?« Za nas je pravi trenutek božanski, duševni, sebstveni, kar vemo po Walschu. Po moje je treba razlikovati med kratkoročnimi in dolgoročnimi učinki naših izbir. Walsch gre na edinstveni pomen in ne na učinke. Tudi Kahnemann strinja, da vzročno-posledično mišljenje ni dovolj.  Finley nam pokaže pota svobode. Naši strahovi so rezultat nerazumevanja samega sebe t. j. svojega sebstva in da je naš cilj delovanje v skladu z naravni mi zakoni in s samim seboj. Vedno znova se moramo preusmerjati od sebe k Bogu, če hočemo biti svobodni. Morda nam najhitrejšo pot preusmeritve do tega, kaj hoče Bog, pokaže Walsch. 

Zadeve je treba obžalovati preden je prepozno, ne šele tik pred smrtjo. Proust je še v času svoje vitalnosti našel izgubljeni čas. Tudi Kafka, Nietzsche in Kierkegaard so iskali avtentično izpod naplavin odtujenosti nesmislov - absurdov. Eksistencialistična filozofija je namenjena senzibilizaciji otopelih v potrošništvu, dolgčasu- Moj oče moje mame oz. pred njim preminule žene, moje mame bržkone ni obžaloval. V zadnjem obdobju 1o let si je našel oskrbnico za pogovor. Pravočasno zavedanje obžalovanja nam  omogočajo, da zaživimo drugače, bolj polno, produktivno. Še vedno je veliko ljudi, ki ne pridejo do sebe, ki se ne zavedajo, kdo ali kaj dejansko so in vsaj navidez ne morejo živeti drugače kot 'iz rok v usta'. Ne vedo, da so v peklu ali v vicah in da jih čaka dolgo obdobje posthumnega 'očiščevanja zablod'.  Menim, da gre pri neobžalovanjih za nerazumevanje vloge žrtve sebe in drugih. Pink se sprašuje, zakaj nas obžalovanje dela bolj človeške, ko bi le, katera so temeljna  (moralna) obžalovanja, kako jih je možno predelati.  Mislimo, da nam lahko izkušnje drugih pomagajo pri sistematičnem delu tako kot tudi pri enostranskem izražanju in nepravilnem delovanju čaker. 

Razumevanje arhetipske teorije je ključ, ki odklepa vrata do resnične kreativnosti in uspeha. V tem trenutku se nahajamo v obdobju izjemne transformacije, ko mora prav vsakdo pogleda ti globlje vase, v tiste najbolj zaklenjene kotičke sebe. Tam namreč odkrijemo prepričanja in občutke, ki krojijo naša življenja. Tam najdemo ključe naše polne duhovne moči, prebujene zavesti. Izstopimo iz iluzij na svobodo, ne igramo več iger, smo.
Arhetipska razsežnost je tista nevidna (torej energijska) razsežnost, v kateri ‘prebivajo’ arhe tipi. Gre za najrazličnejše koncepte, ki jih lahko združimo v skupke, t. i. arhetipe. Arhetipska razsežnost je vsem ljudem skupna in sorodna. Vsaka duša si, ko si izbira elemente svoje osebnosti, pravzaprav izbira, katere arhetipske energije bodo prisostvovale pri oblikovanju njene osebnosti (prevoznega sredstva za čas trajanja njene inkarnacije). Duša izbere natančno tiste arhetipske energije, ki ji bodo omogočile take zemeljske lekcije, kakršne potrebuje za svojo rast. Ker velja, da je tudi v mikrokozmosu lahko najti celoten makrokozmos, velja tudi, da so vsi arhetipi prisotni v vsakem človeku. Gre za nekakšen ‘načrt zavesti’, ki človeštvo postavlja v skupno resničnost. Kljub temu da imamo v sebi vse arhetipske energije (oz. potenciale), pa se ljudje med seboj razlikujemo po tem, kako močno imamo izražen določen potencial oz. arhetip. Prav v tej točki se rodi barvitost človeških karakterjev in osebnosti, kjer si niti dve osebi nista enaki.

Poznamo različne prakse arhetipskega samouresničevanja. Različne šole nas učijo spoznavati arhetipe. Lažje jih spoznavamo v vodeni skupini kot pa sami, zato je priporočljivo, da se katere udeležimo. Med njimi je šola arhetipov TM nastala z namenom sistematičnega predajanja znanja s področja arhetipov. Znanje in razumevanje arhetipskih struktur je ključno za vse ljudi, ki želijo osebnostno duhovno rasti. S pomočjo hipnoze nas vodi od nižjega k višjemu jazu in nas postopno osvobaja strahov nižjih vibracij. 
Myss pri vsakem arhetipu želi krepiti njegove pozitivne strani, ne da bi zanikala negativne. Upiranje še bolj povezuje kot motiv, zaradi katerega se upiramo. Upornica postane podobno kot Žabotova advokatinja novega sveta.  Negativne strani arhetipov svojih staršev lahko presegamo z delom na sebi. Na naš vrednotni svet ne vpliva toliko to, kar površno sprejema mo, kakor fragmentarne predelave in inovativne preureditve tega, kar zavračamo. Temu, kar se dogaja v naših različnih starostnih obdobjih, bi v NLP prepoznali kot premika nje vrednot. Vizionar in plemeniti prometejski upornik delujeta skupaj. Myssin (2022) obsežni vodnik po energijskem zdravljenju temelji na modrosti hindujske, krščanske in kabalistične tradicije. Pri tem razkriva prikriti stres, prepričanja in stališča, ki povzročajo bolezni. Myss (2006, 377- 440) nam podrobno razloži galerijo arhetipov po abecedi po njihovih vlogah v nekaterih filmih, leposlovju in v religiji oz. mitologiji. S tem bralcem olajša identifikacijo z nekaterimi izmed njih. 
Bojevnica zahteva ponovno vzpostavitev ravnovesja, čeprav ‘bojevitost’ često ni razumljena kot ženska kvaliteta. To razumevanje so nam predale religije in podobni sistemi verovanj, ki nimajo dosti veze z resnico oz. so nagnjeni k temu, da resnico popačijo v svoj prid. Bojevnica je aspekt vsake ženske, ki jo vodi k svoji pravi, divji naravi. Ne dovoli ji, da izgubi sebe v neštetih vlogah in naših dokazovanja. Zahteva, da je sama sebi dovolj, da se ima rada, ter da hodi po poti resnice. Senčni aspekt bojevnice je, da lahko postane preveč jezna in agresivna. Zato je njen ključ negovanje in sočutje, ter seveda delovanje iz srca. 
Zdravilka je izjemen princip v ženski, ki izraža njene zdravilne kvalitete. Zdravilka lahko zdravi skozi pogovor, dotik, nasvet … Lahko je zdravnica, terapevtka ali le prijateljica. To je aspekt, ki neguje. Njen namen je, da skozi nežnost, sočutje in zdravilno energijo vse popelje nazaj k svojemu ravnovesju.
Zdravilka je prehodila dolgo pot, da danes lahko zdravi in deluje. Naučila se je ozdraviti sebe, sprejela je sebe in razume bolečino. Je izjemno empatična in sočutna. Njena naloga je, da se nauči postaviti meje in reci tudi ‘ne’. 'Kdaj reči da in kdaj ne' je tudi problem odraslih. Senčen aspekt zdravilke je, da lahko veliko stvari prevzame nase. Razlikovati mora svoje od tujega. Njena naloga ni prevzemati tuje stvari, temveč dovoliti drugim svojo pot zdravljenja. Ne  ozdravi nikogar, ampak ustvarja okoliščine, ki omogočijo ozdravljenje. Prepoznajmo to luč, ki sveti.  
Večna deklica je arhetip, ki prinaša največje izzive ženski (v moškem?), ki ni odrasel in kot tak nenehno pričakuje, da bo nekdo poskrbel zanjo. To je lahko tudi princeska ali pa kritizerka, ki ne želi odrasti in prevzeti odgovornosti odraslega sveta. Želi živeti v svetu, ki je nedolžen, igriv, nerealen. Fizično lahko večna deklica izgleda večno mlado. V grški mitologiji jo poznamo kot Perzefono. A tako kot Perzefona, večna deklica obljublja izjemen potencial prebujenja. Če se nauči razviti svojo osebnost in neha živeti v senci drugih in seveda delovati samo po njihovih pričakovanjih, potem jo čaka čudovita pot. Njena čistost je direkten most do intuicije. Naučiti se mora prevzeti odgovornost, odrasti in potem lahko postane čudovit vodnik drugim po poti njihove osebnostne rasti.
Večne deklice, ki nikoli niso odrasle, velikokrat iščejo nadomestne starše, ki bodo poskrbeli za njih. Pripravljene so predati svojo neodvisnost in identiteto, in sebe predati drugemu v ‘last’. Največji izziv večne deklice je, da najde sebe in svojo pravo pot. Da odkrije, kdo je 'ona'  in da ne tolerira več ničesar, kar bi utegnilo biti nespoštljivo do nje. Razviti mora lastno vrednost ter za obstoječo realnost, kar pa Andersenovi Mali morski deklici ne uspe. 
1.1 Analize nekaterih biblijskih junakov                                                                           77
Kolikor vem sta nekatere analize opravila že Stanko Gerjolj in Anselm Grun smislu podobnosti z našim načinom življenja. Vsaj osnovne arhetipe je treba spoznavati in obvladovati, da nas ne pogubijo, ampak so zgled vrlin. Učimo se lahko že na njihovih napakah, kar je lažje kot na svojih. To ne velja samo za posameznike, ampak tudi za človeštvo. Novoveško razsvetljenstvo je s svojo racionalno znanostjo potisnilo antične mitične arhetipe v pozabo. S tem pa je spodrezalo korenine drevesa življenja, ki nas zgodovinsko pogojuje.  
Mojzes je bil v otroštvu vzgojno zanemarjen brez staršev, a je kljub temu prevzel vlogo vodje ljudstva, ko je prepeljal Izraelce iz egiptovskega suženjstva.   
Učiti se je treba brezpogojnega sprejemanja in ljubezni sebe in drugega, kakor tudi pozitivnih in negativnih strani svojih arhetipov. Dokler sebe in druge neuspešno pogojujemo, se vrtimo v začaranem krogu životarjenja, ki se mu pridružijo razne bolezni.  
Prvi korak k ozdravitvi je identificiranje lastnih arhetipov, drugi pa je spoznavanje njihovih pozitivnih in negativnih strani in tretji korak je njihova integracija v lastno osebnost. Se pa tudi po posameznih arhetipih opazi, da skrajnosti niso dobre, ker se z njihovo senčno, negativno stranjo preveč izpostavljamo. Če želimo arhetipe voditi, ne da bi se pustili od njih manipulirati, jih je treba povezovati s sebstvom oz. dušo. Jaz igra le njihovo sebično vlogo. Od ega do duše vodijo po Griffithsu tri poti : opazi, občuti in bodi.  1. Za opazovanje gre, kadar opazimo dve strani: objekt zaznave in tistega, ki zaznava. 2. Pri naslednjem koraku začutimo kakovost pozornosti, ko se usmerimo na vmesno  točko med vdihom in izdihom. 3. Nato vdihnemo na strani subjekta. Če vdihnemo na strani objekta, kar je običajno, ego še okrepimo. Rekli bi lahko, da se napotimo v svet odprtih možnosti. Večina ne razlikuje med jazom in sebstvom, zato na duhovni poti pada nazaj v prejšnje stanje, ko dela napake. To vajo je treba redno ponavljati, da si z njo razvijamo duhovno inteligenco, ki je med drugim potrebna tudi za obvladovanje arhetipov. Drug način za spoznavanje lastnih arhetipov je branje zgodb drugih ljudi in poslušanje in zapisovanje dialoga s samim seboj. Navsezadnje nam tudi Myss (2006) pripoveduje zgodbe prerokov, ki so sklenili posvečene dogovore kot so Buda, Jezus, Mohamed. Arhetipi se nam pojavljajo tudi v sanjah ali po intuiciji na osnovi samospraševanja. Poti samospoznanja je tedaj veliko. Vprašanje je le, katera nam najbolj odgovarja in jo pogosto uporabljamo. 
Gerjolj (2006) nam s svojimi analizami prikazuje življenjske orientacije, ki jih lahko najde vsak, ki jih išče. Priporočljiva je zakonskim skupinam in skupinam, ki se pripravljajo na zakon. Osnovni problem je medgeneracijski odnos. Svetopisemske zgodbe so paradigma vseh naših odnosov. Človek s stvarmi in z drugimi preveč eksperimentira in s tem izpostavlja nevarnosti uničenja odnose, ki so v bistvu že definirani. Božja pedagogika je v bistvu preprosta, če bi se je dosledno držali. Včasih nas avtor presenetljivo sooča z njimi in z nami samimi. Takšnega Abrahama, Sare, Izaka, ... nismo vajeni. Gerjolj nas vabi, naj omenjene like odkrijemo v sebi in jih sprejmemo, saj živijo v nas. Z njimi se poistovetimo v dobrem in slabem, da se potem lahko spreminjamo. 
V treh poglavjih nam predstavlja like iz Prve in Druge Mojzesove knjige ter Tobitove knjige. Gerjolj (2006) nam pri vsakem biblijskem liku pokaže, kaj naj bi storil na sebi, da bi rešil svoj življenjski problem oz. zadrego. V vsakem poglavju posebej razkriva neverjetno, železno logika ponavljanja iste grešnosti, ki se prenaša iz roda v rod in ki je hkrati tako globoka in naravna, da se samo čudimo, zakaj so jo psihološke teorije začele odkrivati že prej. Glede na to, kar sta nam povedala o arhetipih Jung in Myssova nam ni težko določene arhetipe glede na osebnih likov, njihove naloge oz. etične zadolžitve prepoznati pri njih in pri sebi. Pravila reševanja so najprej etična v smislu 10ih božjih zapovedi in šele potem umetno inteligentna. Videli smo, da je pri arhetipih najtežje ohranjati avtentično držo. Materialno stanje ni tako pomembno kot duhovno. Najpomembnejša je brezpogojna ljubezen do sebe in bližnjih.        
Grün (2008) nam na primerih 18-ih svetopisemskih moških likih kaže, kako lahko moški najdejo lastno identiteto, v kateri sta pomembna oba pola: boj in ljubezen. Rarosch Linda in Anselm Grün  (2009) nam v zgodbah Kraljica ali divja ženska razlagata, ali se ženske res počutijo kot kraljice? In le koliko bi se jih označilo za divje ženske? Številne so sicer očarane nad tema podobama, žal pa si le redke dovolijo živeti ta odbleska svoje ženskosti. Anselm Grün in njegova sestra Linda Jarosch na 14ih svetopisemskih ženskih likih prikažeta lastnosti, ki jih ima sleherna ženska, ter bralke spodbujata, naj jih dopustijo, cenijo in živijo. Avtorja ob Evi, Sari, Mariji Magdaleni in drugih svetopisemskih ženskah pokažeta, kakšne so strastnost in ljubezen, divjost in kraljevskost, materinskost in modrost, pravičnost in milina ter bojevitost lahko videti danes. Pokažeta, kako ti liki lahko zlasti ženskam prinašajo novo veselje do življenja.

Poglavja 40 do 55 iz knjige preroka Izaija predstavljajo krajšo zbirko besedil, ki sestavljajo jasno literarno enoto, katere avtor je skrit za svojim sporočilom. Ne poznamo ne njegovega imena ne kraja, iz katerega govori. Vse, kar vemo, je, da njegovo sporočilo zadeva dogodke, ki so se zgodili okoli leta 538 pred Kristusom, ko je perzijski kralj Kir dovolil Judom, ki so bili v babilonskem izgnanstvu, da se vrnejo v svojo domovino. Ime »Drugi Izaija« je avtor te zbirke dobil, ker je njegovo razmišljanje navdihnila tradicija, ki seže nazaj vse do velikega preroka Izaije iz 8. stoletja pr. Kr.
Ta Drugi Izaija mora oznaniti popolnoma neverjetni dogodek: majhno ljudstvo, »ostanek«, ki ni mogel šteti več kot 15.000 ljudi, bo prečkalo puščavo v nekakšnem novem eksodusu (43,16-21) in se vrnilo v Jeruzalem. Ni presenetljivo, da so tisti, ki so ga slišali, ostali neprepričani. Izgnan narod je bil dostikrat obsojen, da izgine – sedemdeset let izgnanstva je gotovo povzročilo globoko neodobravanje: ljudje so domnevali, da se je pretrgala zaveza, ki jo je Bog želel skleniti s svojim ljudstvom, mislili so, da jih je imel Bog preprosto dovolj.
Kakšni argumenti bi lahko presegli to neodobravanje? Če je Bog večen, mora tudi njegova razumnost imeti sredstva onstran vsega, kar si lahko predstavljamo, in njegova moč mora biti dobesedno neizčrpna (40,27-31). Prerok je našel še močnejše podobe: ali lahko mati pozabi svojega otroka (49,14-15), ali lahko mož zapusti ženo, ki je bila njegova velika ljubezen v mladosti (54,6-7)?
Prve besede te zbirke se vztrajno ponavljajo: »Tolažite, tolažite moje ljudstvo, govori vaš Bog« (40,1). Po obdobju skrajnega obupa mora ljudstvo biti 'potolaženo'. To pomeni omogočiti, da se končajo njihove tožbe, da se pokončno dvignejo in pridobijo nov pogum. Čeprav je to ljudstvo morda v brezupnem položaju, pa mora ta tolažba pokazati, da njihova prihodnost izvira iz Božjega srca. 
Podoba Boga, ki so jo imeli verniki, se je prečistila skozi težko preizkušnjo izgnanstva, kar je vidno tudi pri branju Jobove knjige. Ko Drugi Izaija govori o Bogu, ni nobenih izbruhov jeze, groženj ali samovoljnih trditev. Bog ljubi in za to nima nobenega drugega razloga kot svojo ljubezen samo (43,4.25). Bog ne more biti drugega kot ljubiti (54,7-10). Če pripelje svoje ljudstvo nazaj v njihovo deželo in v njihovo mesto, bo ta obnova imela posledice za vse narode (45,22; 52,10), saj je Bog univerzalen Bog (51,4). V popolnoma svobodni izbiri naro da, v odpuščanju, ki ga pokaže z vrnitvijo iz izgnanstva (morda celo nezasluženo), gre Bog preko svoje lastne zaveze s tem ljudstvom. Perzijski kralj zato lahko dobi naziv 'maziljenec'  Mesija (45,1). Prvotna služba posredovanja med Bogom in človeškimi bitji bo zaupana ponižnemu Služabniku, ki bo odseval lastnosti svojega Boga. Ne bo mu vsiljeval svojega mišljenja (42,1-5), ampak bo sam ranljiv za kritiko (49,4-6). Ne bo odgovarjal tistim, ki ga zasramujejo (50,5-6). Poslušal bo Boga kot najponižnejši med verniki (50,4) in bo prevzel nase vso nevero okoli sebe (53,12). Sledil bo zgledu Boga, ki je 'nosil' svoje ljudstvo skozi vso njegovo zgodovino (46,3-4).
Za Boga Abraham tvega vse v zvezi z žrtvovanjem sina Izaka. Ko postane ljudstvo žejno pri blodenju skozi puščavo, Bog svetuje Mojzesu, da naj udari s palico po skali, da bo iz nje pritekla voda. Podobno Jezus reče ribičem, da naj vržejo mreže na drugo stran. Nauk obeh zgodb je, da če ne moremo rešiti določene naloge na en način, se jo je treba lotiti na drug način.
Frančišek, Nietzsche, mati Tereza zastopajo stališče, da je bolj pomembno ljubiti kot pa biti ljubljen.  Transformacijska multikultura se dogaja v koncentričnih krogih od singularne pluralne, prek družinske-družbene do civilizacijsko-planetarne in kozmično-božje ravni. König (2020) je napisal roman v stripu o biblijskem arhetipskem junaku Noetu. V obliki zabavne zgodbe je skušal to znano zgodbo približati sodobnemu okusu bralcev. V času različnih pretenj svetovne katastrofe potopa oz. zatona sveta je njegovo podjetje več kot aktualno.  V obliki stripa namerava prikazati tudi delovanje svetega Pavla. Zoche (2019) v zgodovinskem romanu, ki ga je napisal raziskovalec življenja apostola Pavla, predstavlja  bralcu neverjetno živ in slikovit način prikazano zgodbo tega svetnika, ki je iz preganjalca kristjanov po srečanju s Kristusom na poti v Damask, nenadoma postal njegov veliki zagovornik in apostol poganov. V romanu spremljamo življenjsko pot izdelovalca šotorov in farizeja, ki se po spreobrnjenju, srečuje z velikimi nasprotovanji in preganjanji njegovih dotakratnih somišljenikov – Judov. Njegovi zgodbi lahko delno sledimo tudi prek njegovih pisem v Svetem pismu. Sledimo njegovim potovanjem, bežanju pred preganjalci, srečanjem z nastajajočimi krščanskimi skupnostmi, srečevanja s sobrati, Lukom, Timotejem, Silo in mnogimi drugimi ter končnega potovanja v Rim, kjer se njegova življenjska pot »jetnika Jezusa Kristusa« konča z usmrtitvijo z mečem. To je zgodba, ki navdihuje k razmisleku o nekdanjih in sedanjih časih o človeku, popolnoma predanem svojemu poslanstvu. 

Kajn zavida Abelu, ki bolje kmetuje, ker ga Bog ljubi in ga v nekem trenutku ubije. Odtlej dalje je Abel v njem duhovno živ in ga začne posnemati. Blodi okrog in postaja čedalje bolj podoben Abelu. Prilika o izgubljenem sinu nam vzbuja duhovni optimizem. Marsikdo ima lahko zelo zavoženo življenje, vendar pa je deležen usmiljenja Očeta, če prizna svoje grehe, ko se vrne domov. Podobno je zgodbi Cestninarja. Sveti gral je tisto, kar uresničujemo v svojem življenju.

Z novo nalogo Bog, zakoncema spremeni imeni. Abraham naj gre od doma, ne da bi vedel kam. Za božjo voljo je pripravljen tvegati. Abram postane Abraham, Saraja pa Sara. Oba se učita ljubeče in sproščene medsebojne komunikacije, ki je pogoj njune rodovitnosti.      
Anita Škof (2005, 32) nam pokaže, kako lahko na osnovi napačnih odločitev Marije Magdale ne, Petra, Lazarja, nevernega Tomaža, Juda Iškarijota prepoznamo, poimenujemo in odpravimo svoje napačne vzorce vedenja. Njihove lastno sti so jez-a, omalovaževanje samega sebe, oholost, kritiziranje, strahovi, dvomi, nezaupanje, ljubosumje, bolečina,…
1.2 Spoznaj samega sebe po arhetipskih vzorcih                                                              80
V 19. stoletju je prek Freuda in Junga prevladalo prepričanje, da je nezavedno naša prava narava. kot drevesa. Okolju kažemo svojo zunanjo podobo, korenine pa skrivamo v globinah. Vprašanje je, koliko se zavedamo sebe, vlog, ki jih igramo, in mask, ki jih nosimo. Človek se namreč že v otroštvu nauči poistovetiti se s prepričanji in vlogami, ki jih igra, da bi bil sprejet in ljubljen. Žal to pomeni, da prepogosto zanika sebe, kar ga pahne v otopelost, zbeganost in nezadovoljstvo. Tako že v otroštvu naberemo veliko zatrtih čustev in spominov na neprijetne  dogodke, ki jih potlačimo. Represija je eden najpogostejših psiholoških obrambnih mehaniz mov. To so nezavedne blokade, ki določajo naše reakcije v neštetih podobnih primerih. Še vedno velja Freudova metafora, po kateri je zavedni del naših ravnanj samo vrh ledene gore tega, česar bi se lahko zavedali. Že Jung še bolj pa zdravilka Myss nam svetujeta, kako se jih lahko zavedamo, da na ta način okrepimo zavedni del kontrole nad njimi. 
Arhetipi so vnaprej dane strukturne energije nagonskih temeljev zavesti, ki pogojujejo našo zavest  in izsiljujejo določene vedenjske impulze z vzorci obnašanja. Čeprav smo tehnološko napredovali, pa se zaradi teh vzorcev vedemo precej stereotipno. Še vedno  med nami najdemo angele varuhe, dobrodelneže negovalke, manipulatorje, čustvene vampirje in takšne znance, ki imajo vedno prav. Vsakdo se je že kdaj počutil kot žrtev, ko so preizkušnje pritiskale nanj, ali pa je predal moč zunanji avtoriteti kot arhetip prostitutke. V drugih prepoznamo skopuhe, reševalke, kritike (sodnike), raziskovalce, vizionarje, upornike, prilagodljivce. Skušajmo ugotoviti, katere arhetipske energije vplivajo na naš način odzivanja.
Arhetipi povezujejo telo in dušo posameznika. Ker so energetsko zelo močni, se jim nima smisla upirati, ampak jih je bolje integrirati. Vsak arhetip ima pozitivno in negativno stran. Sprejeti je potrebno obe strani, da lahko negativno integriramo s pozitivno. Arhetipi so kolektivni in individualni.  

Arhetipi, ki se  pojavljajo kot duhovne potrebe, so kozmičnega izvora. Najpomembnejši arhetip Jungove teorije je sebstvo (ang. self, nem. Selbst), ki pomeni enost osebnosti v smislu duhovne združitve vseh nasprotij. Mistiki temu stanju pravijo tudi razsvetljenje. Arhetipi so splošni simboli, ki so dostopni vsem ljudem skozi nezavedno, umetnost, mitologijo, religijo, sanje in domišljijsko dejavnost. Za Junga je podzavest najbolj avtentičen del človekove osebnosti. Njeno bistveno vsebino pa lahko razumemo samo intuitivno in s simboli. Arhetipi v sodobnem svetu živijo v pravljicah, filmih, zgodbah različnih narodov in kultur in imajo podobne univerzalne elemente v vseh kulturah. 

Vsak posameznik ima več kolektivnih in individualnih arhetipov. Tako tudi arhetipi vodijo in kontrolirajo naše življenje, dokler z njimi ne upravljamo sami, ko jih zavestno  vključimo v nov način življenja. Šele tedaj obvladujemo njihove negativne strani in uresničujemo pozitivne.  Arhetipi predstavljajo naše različne izzive, strahove in ranljivosti, s katerimi se moramo soočiti in jih presegati, če želimo uresničiti naše  posvečene dogovore. Myss (2006) veže spoznanja arhetipov na posvečene dogovore, ki smo jih sklenili že pred rojstvom in predstavljajo naše poslanstvo in smisel življenja v samouresničevanju. Kot primere posvečenih pogovorov navaja življenjepise Bude, Jezusa in Mohameda. Življenje z njimi po teh vzorih ni brez trpljenja, ki pa je na koncu poplačano. Arhetipi postanejo hkrati naši zavezniki pri doseganju ciljev in nam onemogočajo, da bi sklepali navidezne kompromise zaradi preživetja. Že otroci imajo za svoje vzornike mitične junake. Ko odrasli odkrijemo svoje potlačene travme oz. rane in načine njihovega zdravljenja, stopimo na pot preobrazbe. Šele tedaj postaja naše življenje srečnejše  in ljubeče. 

Arhetipi so naši stalni vzorci delovanja, razmišljanja in obnašanja. Vsak arhetip je samo individualni izraz univerzalne energetske forme povezave s kozmičnim, božanskim. Je pot, ki nas najde, mesto kjer se zavemo, da imamo boljšo izbiro le tedaj, ko postanejo naši zavezniki v integraciji z višjo močjo našega duha. 
Arhetipi so osnovni jezik nezavednega dela naše duše. So naši sopotniki na poti samospozna vanja, ki nas vodijo k našemu najvišjemu potencialu. So lahko hkrati izvor naših izzivov in darov. Veliko avtorjev nam daje navodila za osebnostno rast, ne da bi jih izpeljevali iz arhetipov. Vendar pa z znanjem arhetipske psihologije dobimo osnovne okvire in cilje svoje rasti.  Kdor se želi v svoj arhetipski svet še bolj poglobiti, lahko s stališča arhetipov pogleda še svojo mater in očeta in se vpraša, katere vzorce je potegnil od njiju in kateri so ga tako motili, da se je zatekel v njihovo nasprotje.

Nekatere arhetipe lažje spoznamo kot druge. Za vse pa je najbolj pomembno, da uravnotežimo njihovo senčno stran s svetlo. Tako lažje živimo, manj se zapletamo z drugimi ljudmi, postanemo manj reaktivni in bolj proaktivni, ko drugi zadenejo našo šibko točko, ker opazimo naše zrcalne projekcije. V tej točki pomaga meditacija sočutja do njih in do sebe. Vedemo se sproščeno zbrano in ljubeče predano. Smo bolj tolerantni, ker znamo odpuščati, biti hvaležni. Veliko bolj stojimo v svoji moči in definiramo svoje zunanje meje. Ne zahajajmo v situacije, ki bi nas izčrpavale. Tako vedno bolj zaznavamo skozi srce in sočutje in postajamo bolj intuitivni kot razumski.
Obstajajo različne 'arhetipske knjižnice', ki združujejo določene arhetipe glede na namen. Ko pri sebi pogledamo, kako se v nas izražajo arhetipi izbrane knjižnice, pridobimo o sebi veliko spoznanj. Nase pogledamo celostno, saj takšna knjižnica pokriva različne možne načine človeškega vedenja in delovanja. 
Ko proučujemo svoje arhetipe razumsko, se ti pojavljajo tudi intuitivno. Takšni vpogledi v naš notranji svet so zelo dragoceni, saj pridejo neposredno iz našega nezavednega. Ti vpogledi nas začudijo, zato vemo, da so pristni. Intuitivne vpoglede dobimo skozi arhetipske meditacije, pisanje ali z intervjujih z njimi. Sčasoma nas določen arhetip pri vsakodnevnih dejavnostih privede do številnih uvidov. Ko te uvide dopolnimo z delovanjem, lahko dosežemo veliko ciljev.
Nekateri se spominjajo, da so v svojem otroštvu morali mirili svoja starša, ki sta se pogosto prepirala. Te izkušnje so ostale zapisane v našem telesu in tudi pozneje v službi, delujemo kot mirovniki (ang. levelers). Iz svoje službe se spominjam, da mi je 'politika nevmešavanja v tuje spore' prihranila veliko energije. Še vedno se rad identificiram z arhetipi duhovnega raziskovalca, intelektualca, ustvarjalca, notranjega otroka.   
V partnerju/-ici največkrat izberemo arhetipe, ki so nam znani iz lastne družine. Na žalost se velikokrat zgodi, da pritegnejo tisti, ki izhajamo iz konfliktne družine podobne partnerje tudi  v svoje partnerstvo. Vsi si želimo ljubeč partnerski odnos, vendar pa jih težko ustvarjamo, če jih že od prej ne poznamo. Ko skozi proces transformacije odpuščamo konfliktne in travmatične energije svojega otroštva, naredimo prostor za bolj osrečujoče energije. Pri svojih otrocih se vprašajmo, katere energije so oni prevzeli od nas ali celo od naših staršev? Pri sebi se vprašajmo, katere arhetipe smo prevzeli od partnerja, moža, žene.. 
Zakaj je delo z arhetipi na arhetipskih delavnicah pomembno in potrebno? Odvisnosti so v bistvu neobvladani arhetipi. Šele obvladani arhetipi  s svojimi lastnostmi prinesejo red v zmedo življenja. Ko pri sebi prepoznamo, ozavestimo in utelesimo arhetipe, jim damo možnost in moč, da celostno zaživijo. Obenem postanemo gospodar njihovih senčnih vidikov, ki ogrožajo uresničevanje našega poslanstva. Na ta način se soočamo z iluzijami o samem sebi, ljudeh in svetu okoli nas. Razvijamo sposobnost za prepoznavanje neustreznih identifikacij. V zadnjem času se razvijajo modeli jungovskega treninga.  Dober zdravnik spodbudi proces notranjega zdravljenja. 
Svoje štiri arhetipe preživetja, njihove vzorce in senčne plati lahko spoznavamo tudi skupinsko v tečajih, ki so temu namenjeni. Na njih se učimo transformirati osnovne vedenjske vzorce. V določenih meditacijah se  srečamo z vsakim od njih. Zavedamo se njihovih svetlih strani in potencialov za nas. Ponekod se povežemo z osnovnimi štirimi elementi kot so voda, zemlja, ogenj in zrak tremi aspekti naše notranjosti, višjim jazom, devo in angelom. Na delavnicah nas učijo poslušati svojega notranjega učitelja. Naš notranji učitelj deluje arhetipsko. Te so najpomembnejše za uresničitev. 
Kapitalistični sistem promovira arhetip hazarderja. Rozmanova (2007) primerja hazarderja z deloholikom. V fazi zadrževanja, ko zasvojeni poskusa omejiti hazardiranje, ker ga v to prisilijo upniki, zelo velikopotezno kuje načrte, kako se bo izmazal iz dolgov. Načrtuje, kako bo delal po 20 ur dnevno, da ne bo nikoli bolan in nikoli utrujen v naslednjih desetih letih. Ti načrti so seveda enako tvegani kot 'kockarske teorije o zadetku', ker vodijo v pregorelost (ang. burning out). 
Arhetipi nove dobe so najnovejše energije, ki se sidrajo na naš planet in s tem v kolektivno zavest. So naši vodniki, saj prinašajo vizijo nove resničnosti. Na temelju osnovnih arhetipov, s katerimi smo z roko v roki živeli dolga stoletja, sedaj lahko izvedemo resničen kvantni preskok v zavesti. To pa seveda pomeni tudi povsem novo skupino arhetipskih energij. Tako se prebujajo v človeški zavesti arhetipi zdravilcev, vizionarjev, motivatorjev, mistikov ipd. Povsem nove energije, ki se prebujajo znotraj nas, da bi nas vodile v ustvarjanje drugačne realnosti. Tako je to tečaj, ki vam bo pomagal ozavestiti, kaj se dogaja na najglobljih ravneh vaše biti v teh časih velikega planetarnega prehoda na novo raven zavesti.  
1.3 Nekateri  primeri mojih izkušenj osebnostne rasti                                                           83                                                                                   
Moja zgodba se je začela že v otroštvu, ko so bili starši zasuti z vsemi mogočimi skrbmi in opravili, da so se otrokom posvečali le pri zadovoljevanju osnovnih, elementarnih potreb.  Občutek sem dobil, da si je bilo potrebno njihovo socialno pozornost z uboganjem njihovih zahtev in pričakovanj in pozneje s šolskimi uspehi šele prislužiti. Pridnost je tedaj veljala kot solidna vstopnica za prihodnost. Govorili so nam npr. »Če ne boš priden, boš postal smetar«. Zelo jih je skrbelo, da iz nas ne bi nič družbeno pomembnega nastalo in da ne bi dobili službe. Danes te skrbi še bolj m pristne stike med starši in otroki, ker so šele odlične ocene učencev solidna podlaga za univerzo.  Zato je tudi pritisk staršev nanje, na učitelje in ravnatelje večji. Povečujejo se glasovi staršev, učiteljev in ravnateljev, da naj bi šola vendarle sprejemala tudi vzgojne, disciplinske ukrepe. Pri vnukih opažam, da si sami po lastnih željah izposlujejo pri nas odraslih pogovore in igre. Na srečo nisem bil vzgojno zanemarjeni otrok. Kadar je bilo potrebno, so starši zame poskrbeli. Privzgajali so mi storilnostni odnos do časa. 
Upokojenci radi pozabljamo,  da je čas pozne zrelosti čas modrosti, izgubljajo v tisočerih  opravkih. To se najbolje vidi v medsebojni komunikaciji. S sedaj že pokojnim gospodom Kajetanom, profesorjem latinske literature tudi v svojih poznih letih, sem se neuspešno dogovarjal za skupni sestanek o njej. Indikativni so bili njegovi alibični argumenti. Najprej sem mu predlagal, da bi se dobila v ponedeljek. Odpisal mi je, da ravno tedaj praznuje rojstni dan svoje žene. Čez čas sem mu predlagal, da bi se dobila v sredo. Vendar sem trčil na novo oviro. Tedaj je bil zadolžen za pogrebni govor neke slavne osebnosti. Čez kak mesec dni sem mu predlagal, da bi se dobila v četrtek. A glej čudo, ravno tedaj je imel napovedan obisk na neki mariborski osnovni šoli, ki ima na urniku še latinščino. Ko sem ga čez čas videl hiteti po ljubljanski ulici, mi je postalo jasno, da zame simbolizira mimobežnico, ker skoraj z ničemer  nimamo več dobrega stika. V NLP smo se učili veščine vzpostavljanja dobrega stika (raport). Mimobežnost šteje prof. Ahačič za osnovno značilnost našega časa, ker skoraj z ničemer ni. Že nemški antropolog Gunther Anders je postavil hipotezo o zastarevanju človeka zaradi tehničnih naprav. Ta bo še kar nekaj časa na preizkušnji.    
Bivši službeni kolega Darko Štrajn je opustil željo, da bi se še kdaj srečala.  Včasih sva se v službenem času srečala po naključju, ko je imel čas. Pokojni gospod Kajetan in bivši službeni kolega Darko v podobni trajektoriji literarnih prevodov in filmskih interpretacij uživata božji blagoslov. 
Letošnje leto 2023 je bilo za naju s Tončko in nekatere druge poplavljence v svetu annus horibilis – grozljivo leto. Poleti sem doživel močan prehlad. V začetku novembra sva oba zbolela za covidom. Ponekod so bili še močni potresi.  Za takšno dogajanje je latinski izraz tempestuous – turbulentno, nevihtno, nemirno.  

Do nedavna si nisem predstavljal, kaj bi pridobil, če bi pristne pogovore z očetom, g. Kajetanom, Darkom, … dejansko imel. Po t. im. tehnikah NLP pa si lahko. Z različnimi viri sem spremenil osebno zgodovino, tako da prvotni negativni vtisi niso več moteči.  Pričujoče razmišljanje s pomočjo drugih avtorjev je pomenilo nadomestilo in uteho za prvotne primanjkljaje in pobege od doma. Pridobil sem razlikovanje med ničejansko preveč človeškim in digitalno premalo človeškim, med včerajšnjim svetom skoraj pozabljene latinščine in jutrišnjim svetom fantazmagorije in filmozofije. G. Kajetan nas je oskrbel s številnimi prevodi starogrške in latinske literature, g. Darko pa s številnimi filmskimi interpretacijami odpira nov jutrišnji svet. Oboje pa predstavlja po Delorsu, ki je v začetku 90. let vodil evropsko komisijo za reformo šolstva, učenje 'kot skriti zaklad'.            
Z mojo sestro Darinko imamo vsakoletna redna jubilejna srečanja po dogovoru. Vsa druga srečanja so naključna na ulici, ker so premalo zasidrana v spominu. Pri g. Kajetanu sem ostal naključni slušatelj njegovih predavanj. G. Darko je sam določal kraj in čas srečanj, dokler ni postal nedostopen.    
Nekaterim upokojencem je pomembnejši doživljajski čas, drugim pa še vedno storilnostni. Upokojenci zaradi ustaljenih navad težje preklapljamo iz kraja v kraj, iz enega časa v drugega in sklepamo posvečene dogovore novih odnosov. Mlajši nas imajo že za nepokopane mrtvece (Sartrov izraz), čeprav se tudi oni iz začasne  inertnosti rešujejo s hiperaktivnostjo. 
Med storilnostjo in letargijo je še dejavnosti, ki nas popolnoma prevzamejo. Tedaj smo v toku, zanosu oz. zoni (ang. flow), organsko povezani s samim seboj. Ker smo tedaj tudi najbolj učinkoviti, bi bilo najbolje čim pogosteje  prihajati v takšno stanje 'dela, ki nas veseli. Teorijo toka je sistematično razvil madžarski psiholog, ki je emigriral v ZDA Michali Csikszentmihalyi. Zanos je definiral kot vmesno stanje med neproduktivnim, pretiranim naporom in nedejavnostjo. To stanje občutimo kot srečo.     
Tudi za svoje temne strani je treba biti hvaležen zaradi temnih strani iskalcev svetlobe. Vsi iščemo svetlobo, a se vsem ne pojavlja na enak način. Na letošnja poslana članka junija in avgusta nisem prejel nobenega odgovora. Če je nastal kak nesporazum z moje strani, se zanj opravičujem. Vendar pa »ničesar ne obžalujem» kot poje nesmrtna francoska pevka Edith Piaff (fr. je ne regrette rien), čeprav sem pričakoval pojasnilo, zakaj ne bosta objavljena.  

Obstajajo t. im. tihe zavrnitve zaradi 'tihe vednosti' (Polanyijev izraz) o tem, kaj je primerno, ustrezno, kakovostno. Ker se pisci v reviji ne poznamo, se dogaja, da na novo odkrivamo 'toplo vodo'. Pristajam na formulo 'pišem, torej sem'. Po Besedi je vse nastalo, kar pove že Sveto pismo. »V začetku je bila Beseda in Beseda je bila pri Bogu in Beseda je bila Bog.« (Jn 1,1). Razdvojenosti, ki smo jim še danes priča, so nastale pozneje. Vsi iščemo pot v prihodnost.  Moja dilema tedaj ni 'pisati ali ne-pisati, ampak pisati o tem, ali o nečem drugem, na kratki ali na dolgi rok, za vašo ali katero drugo revijo ali za osebni dnevnik. 
Vaša revija se mi zdi za moje duhovedne članke najprimernejša. »Nisem pa odvisen od vašega odobravanja« svetuje že preminuli ameriški duhovni učitelj, svetovalec za samopomoč in motivacijski govornik Wayn Walter Dyer (1940-2015). In še več: zahvaljuje se tistim, ki so ga zavrnili. Kajti zavrnitve razumem po ponovnih poskusih kot vrnitve in nagovore kot pogovore s samim seboj in (implicitno)) tudi z drugimi bralci oz. poslušalci. Tudi ga. Angela Surca je v Sensi 2022, št. 72  pisala o arhetipih.       
Pisanje je oblika solidarnosti s tistimi, ki podobno mislijo. Pričujočo eks-komunikacijo razumem zase kot pouk iz ponižnosti. O njej govori že naslednja zgodba evangelista, ki  nam jo pripoveduje o stotniku. Ta je pokazal tako močno vero, da je njegov stavek sprejet kot besedilo, ki ga ponavljamo vsak dan pri maši. Duhovnik dvigne hostijo in reče: »Glejte, Jagnje Božje, ki odjemlje grehe sveta.« Navzoči pa odgovorijo: »Gospod, nisem vreden, da prideš k meni, ampak reci le besedo in ozdravljena bo moja duša!« Ta stavek je izrekel že rimski stotnik, ki se ni čutil vrednega, da bi sam prišel k Jezusu in ga prosil, naj mu ozdravi na smrt bolnega služabnika. Jezus je opazil to njegovo vero in zaupanje v Boga, ga uslišal in nam ga je postavil za zgled v veri. Tudi Thomas Dyer je dejal: 'verjemite in videli boste'. Zdi se mi, da je na ta način mogoče razumeti tudi Camusovo izjavo, da si je starogrškega junaka Sizifa treba zamisliti srečnega kljub temu, da se mu po fizikalnih zakonitostih na vrh potisnjena skala vedno znova zvali v dolino.   
Konec julija 2023 se nama je nastal konflikt na počitnicah pri hčerki Matejki na najetem vikendu v Novem gradu. Ta nama je s Tončko dal misliti še dobra dva meseca do rojstnega dneva obeh vnukov in pošiljke daril zanje. Zaradi Matejkinega preprečevanja Tončkine pomoči vnuku Martinu pri prehranjevanju sva morala jadrno odpotovati domov. Hude besede so v prepiru ustvarili blokadne ločnice, diskrepance v razumevanju otrok in vnukov, pa tudi vloge partnerjev. Do razumevanja različnih stališč ni moglo priti, ker je po Einsteinu najbolj žalostno v našem času to, laže razbiti atom kot pa osebne predsodke. Ko sva se hčeri opraviči la, je pristala na morebitne nove potrebe ob poplavah v Sloveniji. Ne morem si zamisliti, da bi se kultura bojkota zgodila v samem srcu potrebe nudenja pomoči vnuku Martinu ob njegovi zadregi pri obedu zrezka. V začetku oktobra se je Matejka oglasila po telefonu. Sem se opravičil za tedanje vpitje. S tem je spor poravnan. Sedaj že bolje razumem Tončkine zahteve reda po protokolih in svoje potrebe po skladnosti duše in telesa. Tako le redkokdaj prihaja do sporov.    

Iz zapiskov prejšnjih let (dom1,2, 3, 4, 5, 6) razberem, da sem bil preveč kritičen do sebe in do drugih in zato tudi premalo sprejemljiv za dogodke, kakršni so bili. Morda je bila moja napaka tudi v tem, da nisem hotel napraviti dobrega vtisa na druge, kaj šele da bi bil maneken ali dober učitelj. Pravzaprav so ti zapiski že dnevniki obžalovanj, da nismo popolni. Tako da je tisto, kar jim v strokovnih monografijah sledi, že prava pot izpopolnjevanj. V svojih 70. letih sem še predaval na Dnevnih centrih aktivnosti za starejše kot so Zalog, Vič, Ljubljana center filozofijo za življenje in osnove osebnostne rasti. V zadnjem času po covidu imajo le še praktične dejavnosti in jezike.   

2.Zdravilne metode                                                                                                                 86
V tem bolnem svetu je 'biti zdrav' pravi čudež. Imam že posebno e-knjigo Kako obvladujemo dejavnike zdravja in bolezni. Ker se spoznanja o naših pogojih zdravja dopolnjujejo, bi k obstoječi knjigi še tu in tam še kaj dodal. Tudi za zdravljenje potrebujemo navdih. Zlasti na starost je zdravje čudež, ker ni pogosto. Navdih je po čudežu motivacije so spodbujali Peale, George Shinn (1999). Dyer, itd. s potrebnimi nasveti in vajami. Gre za nenehen dotok obnavljajoče se energije za visoko samopodobo in ciljno uspeti na vsak način. Domišljija poveča fizično, mentalno in čustveno energijo.
Kwik (2020) je podobno kot Karol (2022) postal svetovno znan strokovnjak za urjenje spomina brez visoke akademske izobrazbe. Izhaja iz novejših spoznanj nevroznanosti. Do uspeha je pomagal številnim priznanim športnikom in podjetnikom. Oba pristopata k izboljšavam osebnih kognitivnih sposobnosti sistematično, metodično in organizatorično s spremenjenim  načinom mišljenja in življenja z vsakodnevnimi vajami. Oba izhajata iz načela neskončnih zmožnosti. V krščanstvu je to usmeritev 'vse zmorem v njem, ki mi daje moč' (Flp 4,13). Seveda gre za moč pozitivnega mišljenja in delovanja. Jim Karol svetuje  tudi, kako se izognemo stranskim učinkom staranja in kako lahko zbranost, pozornost in sposobnost koncentracije celo okrepimo. Njegov program pomaga izostriti um in izboljšati miselne sposobnosti, izboljšati duševno in telesno zdravje, odpraviti črnogledost in stres in okrepiti ustvarjalnost in domišljijo. Rast možganov in povezave nevronov tudi v zrelih lahko spodbudimo. Aktivirajmo nevrone za razsvetljenje in ne tistih za stresno stanje. S ponavlja njem vaj novonastalo vedenje utrjujemo. Gre za štiri digitalne krivice kot so: 1. preveč informacij, 2. preveč odvajanja od našega avtentičnega namena, itd. (Kwik, 2020 str. 9-11).                
Pred leti sem že napisal e-knjigo o Energetskih potencialih za osebnostno rast na podlagi vaj za uravnoteženo pretočnost sedmih čaker. Blokirane čakre namreč pogojujejo različne bolečine, bolezni pa tudi strahove. Učinkovit pretok dosegamo postopno z discipliniranim vsakodnevnim ponavljanjem vaj.  
Tudi v Sloveniji deluje organizacija Planet zdravja. Po mojem bi se lahko imenovali tudi kozmos zdravja. Ukvarjamo se s skrbjo za zdravo življenje, kar dosegamo v okviru dveh lastnih blagovnih znamk naravnih olj ter terapijami.
Terapevti Planet Zdravja uporabljajo metodo imenovano Termoregulacija™. Termoregulacija ™ je način naravnega popravljanja telesnih funkcij. Metoda Termoregulacije™  pri nas ni uradno priznana zdravstvena dejavnost. V svetu delujejo že 22 let. Tončko sem poslal na njihov tretma. Dobila je posebna olja in vegetarijansko dieto, Učinki so ugodni. Po domnevni prehodni možganski kapi vem, da sodim med rizične skupine. Kot vemo je planet Zemlja onesnažen in z njim smo onesnaženi tudi mi. Vemo, da smo tudi 'iz ravnotežja'. Ravnotežje je že od antike dalje priznan osnovni pogoj zdravja. K njemu sodijo tudi molitve in meditacije. 
Alfred Vogel je že pred 100 leti zastopal naravne metode zdravljenja, ki so še danes aktualne.    Že v njegovem času si je kapital želel prisvojiti njegove patente za dobičke. Še danes  preparat Echinaforce okrepi imunsko sposobnost telesa in zmanjša pogostost zapletov pri pljučnici, bronhitisi itd. 
Nasproti današnji razglašenosti in razdvojenosti nam Whieteley Hawkes (2012) predstavlja pretočno komunikacijo med znanostjo in duhom z namenom ohranjanja zdravja in dobrega počutja. Podrobno opisuje svoje izkušnje z  navdihujočega popotovanja od vkopanosti izključno v znanost do njenega novega življenja zdravilke - vključno z vsemi nenavadnimi  dogodki, od obsmrtne izkušnje do hoje po žerjavici in učenja pri balijskih zdravilcih in šamanih - vam bo omogočila raziskati lastno zmožnost zdravljenja na vseh ravneh naše osebnosti. Na koncu vsakega poglavja navaja posebne vaje. Terapevtsko delovanje Hawkesove je osredotočeno na ustvarjanje ravnovesja med našimi snovnimi in duhovnimi svetovi. Navdihovala se je pri balijskih zdravilcih. Če si želimo optimalnega zdravja, morajo energije naših svetov sozveneti. Ponuja dragocena orodja za pridobivanje zdravja na celični ravni, za krepitev duha in za večje zavedanje bolj skrivnostnih plati življenja. Devet kombinacij v 9ih poglavjih je v medsebojnem součinkovanju. Vsaka kombinacija pomeni dve sorodni ideji, ki skupaj ponujata preprosto, prizemljeno začetno točko za našo osebno vadbo zdravja in vitalnosti. Odkriva raziskave in navdihujoče ugotovitve o jeziku in medsebojni komunikaciji naših celic. Zastopa celovite podobe uma in telesa, uvide in zdravilne tehnike pridobivanja moči za nepozabno notranje popotovanje. Sozvenenje ponuja dragocena orodja za pridobivanje zdravja na celični ravni, za krepitev duha in za večje zavedanje bolj skrivnostnih plati življenja. Vaje za resonanco so na straneh 32, hvaležnost in zavedanje, 55-57 intuicija in delovanje, 76 navzočnost in sporazumevanje, povezanost in zaščita 97, ravnovesje in harmonija 117, sočutje in jasnost 135, pozornost in osredotočenost 154, občutljivost in veselje 173, sozvenenje in preobrazba 191. na straneh 194-202 so navedene afirmacije za vsako od teh 9ih kombinacij. 

Človek kot celovito bitje tudi moli s telesom, dušo in duhom. Za takšno celovito molitev obstaja priročnik (Platovnjak, Roblek, 2011).  le takšna ima zdravilne učinke. Peircine višje vibracije oz. frekvence osvetljujejo tiste potence, zaradi katerih nastane kvantni skok v zdravju in razpolaganju z 'več energije'. Dispenza (2018) navaja posebno meditacijo na temo samozdravljenja. Tudi meditacija na sistem čaker ima takšen namen. V svet oddajamo osebne vibracije, ki natančno sporočajo, kdo smo, hkrati pa sooblikujejo našo resničnost. Peirceina (2009) Frekvenca nam pripoveduje, kako začutiti svojo osebno vibracijo oz. domačo frekvenco, kako jo izboljšati in uravnotežiti na veliko višji ravni od trenutne. Po Stonu (2013) se lahko učimo uporabe frekvenčnih načel – metod osebne rasti, ki temeljijo na načelih dejanskega delovanja energije, da vzdržujemo visoko in ustvarjalno raven osebne energije; iz okolja s pomočjo empatičnega sozvočja z drugimi prejemamo dragocene informacije in se osvobodimo negativnih in slabotnih vibracij.
Ker teče življenje hitreje, hitro postanemo akutno razdraženi. Ves čas smo pod komaj zaznavnim pritiskom različnih energij – nakopičenih čustev, stisk in prikritih misli drugih ljudi, valov nenehnega dogajanja, osebnih in družbenih sprememb – kar nas pogosto spravi na kolena. Razumevanje načel frekvence pomaga osmišljati nove energijske informacije, da bi staro, utirjeno življenje spet postalo nekaj izjemnega.
Ameriški onkolog in imunolog Siddhartha Mukherjee (2023) analizira ključne vidike človekovega življenja. Predstavi nam zgodovino raziskovanja celic, osnovnih gradnikov žive materije. Laiki ne vemo, katera so najsodobnejša spoznanja in osebne izkušnje na tem področju. Pesem celice, Gen in Kralj vseh bolezni so trije deli načrtovane tetralogije o ključnih vidikih razvoja (človeškega) življenja, zdravja, bolezni in smrti. Mukherjee jo ima namen v bližnji prihodnosti skleniti še s knjigo o (ne)umrljivosti in (ne)smrtnosti.
Pri izrazu 'novi človek' ne misli na znanstvenofantastične opise prihodnosti z dodatnimi zmogljivostmi umetne inteligence, robotike, vida v infrardečem delu spektra in podobnimi nadnaravnimi značilnostmi. Ne misli na 'transčloveka', obdarjenega s sposobnostmi, ki presegajo naše sedanje stanje. Misli na nekoga s prirejenimi celicami, ki pa bi bil videti (bolj ali manj) enako kot vi in jaz in bi tudi enako čutil. Misli na žensko s hromečo, trdovratno depresijo, ki bi ji živčne celice (nevrone) dražili z elektrodami, na mladega fanta, ki bi ga zdravili s poskusno terapijo presajenega kostnega mozga in gensko prirejenimi celicami za zdravljenje srpastocelične bolezni, na osemdesetletnika, ki bi mu po več srčnih napadih vbrizgali virus, ta pa bi v njegovih jetrih trajno znižal koncentracijo holesterola, odgovornega za zamašitev arterij, in tako zmanjšal nevarnost ponovitve težav s srcem. 
Verjetno je bil eden najpomembnejših medicinskih dosežkov s konca 20. stoletja vzgoja človeških matičnih (izvornih) celic v laboratoriju ter njihov uspešni in učinkoviti vnos v človeški organizem. Še nedavno  smo stavili zlasti na matične celice, danes smo stavo razširili tudi na druge tipe celic. Celice imunskega sistema so uspešne pri zdravljenju cele vrste obolenj, ki so veljala za neozdravljiva.  
V čem so celična zdravljenja napredna? »Osnova celičnih terapij so bolnikove lastne celice ali celice zdravega darovalca,« razlaga mag. Marko Cukjati, dr. med., spec. transfuzijske medicine, z Oddelka za terapevtske storitve pri Zavodu RS za transfuzijsko medicino. »Najprej jih bolniku ali darovalcu odvzamemo in jih pred vnosom obdelamo – očistimo, pomnožimo, aktiviramo … Po vnosu pa se celice odzivajo na razmere v tkivu in izločajo zdravilne učinkovine.« Pri obnovi poškodova nega tkiva ali organa računajo na sposobnost matičnih celic, da se preobrazijo v različne celične tipe in nadomestijo poškodovane celice, pospešijo njihovo regeneracijo in preprečijo dodatno odmiranje celic.
Pri imunoterapiji, ki postaja vse pomembnejši način celičnega zdravljenja, pa z vnosom »obdelanih« celic imunskega sistema zavirajo škodljive procese, denimo prekomeren odziv pri avtoimunskih boleznih in kroničnih vnetnih stanjih ter zavrnitvenih reakcijah po transplantacijah. Lahko pa tudi okrepimo imunski odgovor na tarče, ki jih lasten imunski sistem več ne obvladuje, denimo na rakaste celice.
Celična terapija ima izjemne učinke. »Uporaba celične terapije je zanimiva na številnih področjih in je pomemben prihodnji steber zdravljenja,« je prepričan prof. dr. Roman Jerala, vodja Odseka za sintezno biologijo in imunologijo na Kemijskem inštitutu. Z ekipo mu je pred dvema letoma uspelo človeške celice spremeniti tako, da vnetne procese v telesu prepoznajo samostojno. Protivnetne proteine začnejo tako proizvajati in izločati, še preden se pokažejo učinki vnetja.
Dr. Jerala pravi: »Odkritje te imunoterapije smo uspešno preizkusili na celičnih kulturah in na živalskem modelu vnetne črevesne bolezni. Do njene morebitne klinične uporabe pa bo verjetno moralo miniti vsaj pet do deset let«.
 
Poznamo že različne vrste celičnih terapij. Z njimi zdravijo in lajšajo veliko bolezni, ki so včasih veljale za neozdravljive. »Z matičnimi celicami že uspešno zdravimo srčno popuščanje, nakazuje pa se tudi napredek pri zdravljenju ishemične možganske kapi,« (Cukjati z Zavoda RS za transfuzijsko medicino).
 
»Že od leta 2012 s celično imunoterapijo uspešno nadzorujemo imunske zaplete po transplantaciji krvotvornih matičnih celic darovalca, obetamo pa si napredek pri zdravljenju nekaterih imunsko oslabljenih bolnikov in zdravljenju nekaterih vrst raka s pomočjo celic CAR-T.« Ta postopek bo verjetno vpeljan že v 1-2 letih.
 
Celična terapija je povsem prilagojena bolniku in zato še bolj 'butična'. Prav zato je pogosto učinkovitejša. Učinki so tudi dolgotrajnejši. Stroški takšnega zdravljenja pa so v primerjavi s klasičnim sprva višji, saj celice z zahtevnimi tehnološkimi postopki pripravljajo za vsakega bolnika posebej. »Toda ta pristop lahko pomeni prihranek tudi za zdravstveno blagajno, saj ni potrebna standardna terapija, ki je zaradi dolgotrajnosti prav tako draga,« ugotavlja  Cukjati.
 
K sreči so spoznanja slovenskih in tujih znanstvenikov našla pot tudi v zdravljenje resničnih ljudi z resničnimi težavami. Čeprav celična terapija ni primerna za vse bolezni in za vse bolnike, se lahko o tem pozanimate pri svojem lečečem zdravniku. Možnosti so, le izkoristiti jih je treba.
 
Razvoj celične terapije je perspektiven za maligne bolezni (levkemije, limfomi, plazmocitom, kožni rak, rak prostate), bolezni srca in ožilja (srčno popuščanje, miokardni infarkt, možganska kap, periferna arterijska bolezen), nevrodegenerativne bolezni (Parkin sonova in Alzheimerjeva bolezen), kronične vnetne in avtoimunske bolezni (revmatoidni artritis, Crohnova bolezen, multipla skleroza, diabetes tipa 1), zavrnitev po presaditvi čvrstih organov in bolezen presadka proti gostitelju po presaditvi krvotvornih matičnih celic darovalca, prirojene presnovne bolezni, mišično-skeletne bolezni (poškodbe kosti, hrustanca, mišična distrofija), kronične rane in opekline in očesne bolezni oziroma poškodbe.

Kunčeva nas vodi do življenjskih spoznanj, ki so resnično revolucionarna, obenem pa tako logična in razumljiva, da se samo po sebi postavlja vprašanje, zakaj nam tega že prej niso povedali. Knjiga ponuja tudi povsem drugačen pogled na aktualne teme, kot so izgorelost, stres, depresija, anksioznost, podzavest, vzorci in travme iz otroštva, nasilje.
Zlata knjiga življenja količina
V Zlati knjigi življenja nas avtorica vodi do življenjskih spoznanj, ki so resnično revolucionar na, obenem pa tako logična in razumljiva, da se vprašamo, zakaj nam tega že prej niso povedali. Knjiga ponuja tudi povsem drugačen pogled na aktualne teme, kot so izgorelost, stres, depresija, anksioznost, podzavest, vzorci in travme iz otroštva, nasilje.
Oddahnemo si ob spoznanju, da imamo vse vzvode moči za svoje počutje v svojih rokah in da ni nobene potrebe po obupovanju zaradi občutkov negotovosti in nemoči. Njena sestra je prezgodaj umrla. Kunčeva se zato sprašuje po zakonitostih življenja, kako sta povezana telo in um oz. zavest, misli in čustva, um in vibracije. Že Descartes se je spraševal po tem, kako doseči varnost, vpeljeval je pojme potnik sveta - viator mundi, recta via oz. recta ratio. 
Frekvenco oddajnika slišimo, kadar je uglašena s frekvenco sprejemnika. Vsaka radijska postaja deluje na svoji specifični frekvenci. Frekvenci obeh živih bitij se lahko razumeta, kadar sta usklajeni. Res pa je, da se navadita usklajevati. Če to poskušata vedno znova. Nekaterim ljudem uspe preseči njihove nesporazume iz otroštva ali pozneje, drugim pa ne, zato ti ne dosežejo osebnostne transformacije.  Ti si jo prejkone tudi ne želijo, ker določeno okolje deluje nanje potlačitveno zaviralno. Sami se bržkone ne zavedamo, česa imamo preveč ali premalo, čeprav že dolgo vemo, da to generira neravnotežje, ki vodi v razne bolezni. V zapisu Samovzgoje za usklajenost sem moral pustiti to vprašanje odprto. Vprašanje osebnostne transformacije je širše in globlje kot sem ga načel pri reformi javne šole v transformacijsko.  Starodavni nauk o čakrah dobi danes dopolnitev v integrativni in energeski medicini. Pri čakrah govorimo o blokadi določenih komunikacijskih kanalov. Včasih zna te probleme reševati zdravnik po določenih preiskavah ali alternativec po računalniškem programu, ki mu pove, katerih podpornih vsebin imamo premalo. Običajno gre za prečiščevanje telesa z vegetarijansko hrano kot na Planetu zdravja. Današnja kvantna mehanika odpira nov pogled na delovanje možganov in morda tudi na teologijo.    
Beseda čakra izvira iz starodavnega hindujskega jezika (1500 leta pr. n. š.) sanskrta in pomeni kolo pa tudi vrtinec. Čakre so energijski centri, ki skrbijo za izmenjavo življenjske energije, omogočajo pretok energije med različnimi plastmi naše avre, obenem pa v fizičnem telesu poskrbijo za pretvorbo te energije v organske sestavine, ki hranijo in oskrbujejo naše fizično telo. Skozi čakre vstopa življenjska energija v eterično in preko nadijev (meridianov – energijskih kanalov) v fizično telo, kjer stimulirajo možgane in avtonomno živčevje, ki stimulira posamezne endokrilne žleze k izločanju hormonov. Ti hormoni preko krvi potujejo v določene organe in telesne celice. Povratna informacija o delovanju hormonov na fizično telo pa gre preko krvnega obtoka nazaj do žlez in skozi živčni sistem do subtilnejših teles nazaj v okolje – gre za izmenjavo energije z univerzalnim energijskim poljem.

Izstopa energija, ki je kvalitativno pogojena z dogajanji v naših telesih, tako fizičnem, kot tudi dogajanju na ostalih subtilnejših nivojih. Temu primerna je tudi količina energije, oziroma pretočnost skozi čakre, kot tudi skozi ostale avrične plasti. Vsako energijsko telo je primarno povezano z eno čakro, vendar je obenem tudi v povezavi z vsemi ostalimi. Tako lahko govorimo o medseboj odvisnem delovanju čaker, kot tudi o povezanosti posameznih energijskih plasti naše avre med seboj. Dr. Hiroshi Motoyama je dejal:
»Čakre so posrednik prenosa in transmutacije energije med dvema sosednjima dimenzijama bitja, obenem pa tudi centri, ki olajšajo pretvorbo energije med fizičnim telesom in njemu odgovarjajočo zavestjo«.
Poleg funkcije napajanja fizičnega telesa, pa je naslednja funkcija predvsem v spodbujanju različnih vidikov samozavedanja, naše osebnostne evolucije, saj je vsaka čakra povezana s posamezno psihološko funkcijo. Skozi naš fizični razvoj, skozi odraščanje, se vzporedno razvija tudi naše duševno dojemanje sveta in življenja nasploh.
Tako se novorojenčku najprej razvije prva ali tudi korenska čakra, ostale so nerazvite in tudi dokaj nezaščitene. Tudi njegovo avro v tem obdobju sestavlja le eterično telo, ki se oklepa fizičnega in večino zaščite išče v objemu staršev. Z odraščanjem, skozi otroštvo in mladost, v adolescentnem obdobju in fizičnem razvoju, se krepijo in zaščitijo postopoma tudi druge čakre in tudi avrični sloj se širi na več teles.

V bistvu traja razvoj človeške avre in vzporedno tudi psihološke kvalitete v čakrah vse življenje. Vsaka čakra vsebuje psihološke komponente – tako kvalitetne, kot tudi negativne aspekte čustev, misli … Ta razvoj pri vseh ljudeh ne gre po isti poti, nekateri dvignejo svojo zavedanje višje kot drugi, preraščajo negativizme, ki se porajajo v življenju, drugi spet ostajajo na določeni evolucijski stopnji. Nekateri delujemo vse življenje skozi nižja čustva, drugi spet visoko razvijejo svoj intelekt. Praviloma bi moralo vse nekako iti po poti evolucije, vendar ni tako. Ovire, preizkušnje, ki jih srečujemo v življenju, odločanje in različno sprejemanje ter izkoriščanje posameznih izkustev, nam tlakujejo pot skozi naš razvoj v tem življenju.
Čakre so torej tudi nosilci psiholoških komponent v človekovem bitju in v veliki meri odločajo o fizičnem stanju in razvoju človeka. Poleg predispozicij seveda, ki jih človek prinese v obliki informacij s seboj na ta svet ob rojstvu. Se pa že ob spočetju začnejo vplivi bližnje okolice na kasnejši razvoj otroka in človeka skozi življenje nasploh. :
1. čakra – volja do življenja, zavedanje samega sebe, pripadnost, povezanost z zemljo…
2. čakra – sprejemanje in dajanje fizičnega, čustvenega, miselnega in duhovnega zadovoljstva drugim, spoštovanje samega sebe…
3. čakra – osebno zadovoljstvo, zavest o univerzalnem življenju, vrednotenje samega sebe…
4. čakra – ljubezen do soljudi, sprejemanje življenja, odprtost, ljubezen do samega sebe…
5. čakra – sprejemanje, prilagajanje, izražanje kreativnosti, moč volje, izražanje samega sebe…
6. čakra – razumevanje mentalnih konceptov, vse skupne resnice, odgovornost do samega sebe…
7. čakra – združevanje osebnosti z življenjem in duhovnim vidikom, spoznanje samega sebe…
Omejili smo se na glavnih sedem in omenili še nekatere sekundarne, ki se nahajajo na dlaneh, na stopalih, na zadnji strani kolen, na pregibu komolca, za ušesi, v očeh, na prsnih bradavicah ter na blazinicah prstov rok.
Glavne čakre imajo dva aspekta – vrtinca: na hrbtni strani telesa ter spredaj na sprednji strani telesa. Tukaj sta izjemi prva korenska čakra ter sedma temenska čakra, ki imata le en aspekt.
Po zahodnem razumevanju pomena čaker so prednji aspekti povezani z občutenji: čustvi in realizacijo, zadnji aspekti na hrbtenici pa z našo voljo, sposobnostjo realizacije potencialov naše moči glede na psihološko funkcijo posamezne čakre.
Bolezni so manifestacija disharmonije našega energijskega stanja, katerega vzroki niso v fizičnem telesu, temveč se skrivajo v ostalih: eteričnem, astralnem, mentalnem in duhovnih telesih. Reflektirajo pa se skozi naše psihično in dalje skozi fizično stanje, kar nam dajejo vedeti z različnimi oblikami oziroma simptomi. Kadar govorimo o energijski harmoniji, o pojmu skladnosti nasprotij, o pomenu polarizacije, nam lahko takoj pride na misel povezava disharmonije – neskladnosti v energijskem ustroju naše avre, posledice so duševne in fizične motnje. Bolezen sama se najprej pokaže na energijskem nivoju in če ne prepoznamo svojega napačnega delovanja, se kasneje manifestira kot končno opozorilo z organsko disfunkcijo ali kakšno drugo obliko na fizičnem telesu človeka.

Mnogo vzrokov izhaja iz čustvenih in miselnih vzorcev, ki so zakopani globoko v naši podzavesti in na podlagi njih prihaja do reakcij v zavestnem delovanju, s čimer mnogokrat delamo v škodo drugih in tudi sebi. Vse to povzroča in potencira neskladje v našem energijskem ustroju, vsi nerešeni vsakodnevni problemi, konflikti, težave, od katerih bežimo. Daljnoročno delujemo povsem destruktivno na način, da vse te težave potlačimo globoko vase, s čimer delujemo globalno gledano povsem proti sebi. Vse take zadeve nazadnje priplavajo na površje v obliki odzivov na psihični in fizični ravni kot odgovor skozi negativne čustvene in miselne vzorce. Navadno takrat, ko smo (zavestno) vso stvar pozabili in je ne pričakujemo. Te negativnosti sprejemamo skozi svoj razvoj od rojstva naprej, v bistvu od spočetja, ko dobivamo informacije na eterični ravni skozi materino občutenje.
Bolezen sama je le znak, simptom resničnega vzroka naše disharmonije, ki nam lahko ob pravilnem razumevanju pokaže pot k boljšemu, predvsem pa drugačnemu življenju. Pravzaprav je vsaka bolezen pokazatelj globljih nepravilnosti v delovanju našega energijskega ustroja. Bolezen pomeni lahko tudi spremembo, napredek, če se iz nje kaj naučimo in jo sprejmemo kot tako – pokazatelj nepravilnosti, ki jih moramo odpraviti. Je izkušnja, ki jo moramo uporabiti pri nadaljnjem delu na sebi, v svojem osebnostnem razvoju. Lahko se seveda zadovoljimo s tem, da jo le preprečujemo in umirjamo simptome z raznimi zdravili, ki delujejo le na fizično telo, vendar s tem v resnici nismo storili nič zase. Ker se bo znova in znova vračala, vse dokler ne ugotovimo resničnega vzroka zanjo, ki se skriva v vsakodnevnem delovanju in načinu sprejemanja različnih okoliških dejavnikov. In potem se sebe lotimo celovito, kot eno samo harmonično celoto, ki se sestoji iz različnih komponent, vendar le skupaj tvorijo našo osebo (tako fizično kot duševno).
Bolezen moramo sprejeti, odkriti vzrok zanjo, problem ozavestiti in se potruditi spremeniti ga, odpraviti negativno komponento, ker se z njim vred rešimo tudi konkretnih fizičnih in duševnih težav. Človek tako in tako navadno stremi k popolni sreči (beseda popolnost je v naših mislih tudi preveč prisotna), torej k skladnosti pravilnega delovanja vseh naših avričnih teles.
Čakre bi glede na njihovo vsebino lahko razdelili na dve skupini: tri nižje čakre, ki so poveza ne z našimi temeljnimi čustvi in potrebami, v njih vibrira energija na najnižjih frekvencah ter so zaradi tega tudi bolj grobe energijske narave. Te čakre so temeljne in so nekakšna nuja v človekovem astralno-mentalnem razvoju. V njih se skriva tudi vzrok večine psihosomatskih bolezni, kadar ne delujejo pravilno. Tu se nahajajo tiste psiho energijske konfiguracije, ki so neposreden odsev vsega, kar se dogaja, se je zgodilo in se tudi bo zgodilo z našim fizičnim telesom So torej v tesni povezavi z našim fizičnim preživetjem.

Med prvo in drugo skupino je še srčna čakra, ki nosi informacije o ljubezni do samega sebe, samospoštovanju … Lahko bi dejali, da je nekakšen most, povezava harmonije med telesom in dušo. Obenem pa je tudi energijsko transformacijsko vozlišče, ki je odgovorno za prehod energije v višje centre in tudi križišče meridianov – nadijev, skozi katerih se preusmerja energija po energijskih poteh do dlani – nepomembnih sekundarnih čaker. Tri višje ležeče čakre (k tem bi lahko priključili tudi srčno čakro) pa so energijsko finejše, subtilnejše, kar odgovarja višjim mentalnim in duhovnim sposobnostim in spoznanjem. Predstavljajo duhovno komunikacijo povezano s pogovorom, videnjem in vedenjem ter razumevanjem harmonije na višjih frekvencah zavesti. So pot razumevanja duhovnosti in celovitega usmerjanja k resnici enosti.

Najbolj problematični so  tisti aspekti čaker (predvsem čustva), ker so bolj izpostavljeni vsakdanjim stresom. Nepravilno delovanje je navadno posledica strahov, miselnih in čustvenih vzorcev. Zadnji aspekt čaker pa odraža našo voljo in potencial. Iz vsega tega lahko potegnemo zaključek, da so čakre zelo pomemben dejavnik v našem energijskemu in tudi fizičnemu ustroju in obenem tudi pokazatelj, kje naj iščemo vzrok težav, tako na psihičnemu, kot tudi fizičnemu nivoju.
Več virov poroča o tem, da pozitivne misli zvišujejo frekvence naših vibracij. Zato sem že v 90. letih poslušal nasvet, da naj mislimo samo pozitivno. Pozneje sem se zavzemal za navdih, ljubezen, srečo, vedrino, razvijanjem energijskih potencialov. Na varni strani smo, kadar smo s čim več stvarmi zadovoljni. Dispenza poudarja pomen odločitve, močnejših doživetij, izkustva, nove realnosti. Verjamem v osebnega Boga Jezusa. Biblijske dogodke in besede si lahko na različne načine razlagamo, vendar se je treba držati naše enosti s temi tremi osebami, sv. Marijo, Tadejem in angeli. 

Kunčeva razlaga tri zakone življenja 1. nastaja to, na kar smo pozorni, 2. najbolj podobne stvari so najbolj uglašene in na isti valovni dolžini, 3. zaradi zakona dvojnosti pogosto prihaja do nasprotij, ki jih razrešujemo z molitvami za pozitivnim nasprotjem – kjer je sovraštvo prinašam mir, kjer je nasilje prinašam ljubezen itd.   v vedski filozofiji sta to puruša – duh in prakriti – materija, v kitajski filozofiji govorimo o ženskem principu yin in moškem , yang.  Emerson je ugotovil, da so pomembnejša načela kot metode. Skratka – ko na problem pogledamo drugače npr. z optimalne strani, najdemo tudi metode. Rešitev je v vibracijski uglašenosti. Ne smemo misliti, da smo v kaj prisiljeni. 

Jezus je najboljši primer za dejstvo, kako prostovoljna izbira vloge žrtve, vodi k odrešitvi. Mislim, da zaidemo v težave, kadar nanj pogosto pozabljamo. zato so pogosto prvi štirje Jungovi arhetipi, ki smo jih opredelili, neproduktivni. Nasilna ravnanja so v bistvu defetistična iz obupa. Ne bi smeli živeti le za zadoščenje oz. popravo krivic. Nenavezanost nam pomaga, da se ne zaciklamo v maščevalni vzorec. Strah pogojuje naše obrambne reakcije.   nenavadno  se mi zdi, da Kunčeva ne uvidi, da o vprašanju vojne in miru odločajo politiki in ne ljudje sami, sicer bi imeli večjo demokracijo kot jo imamo.  Ve, da sama zakonodaja ni dovolj, pa tudi to, da nasilje vodi k še več nasilja. Ne razlikuje Pa med jazom in sebstvom, ki je globlje v našem srcu tako kot Bog. Vse stavi na samozavest. Razlikuje med požrtvovalnostjo in žrtvovanjem. Slednja ni izvor solidarnosti. Ne misli pa, da lahko duhovnost razvijamo s prakso molitev, meditacij in dobrih del. Govori tudi o celičnem spominu, kar vsaj delno demantira stališče, da je vseh 9 življenjskih korakov v naših rokah. Zato o tem raje prepustimo besedo Mukherjevu (2023). še prej pa poglejmo, katerih je 9 življenjskih korakov v njenem življenjeslovju. Ti so svoboda, navdih, ustvarjalnost, usposobljenost, spoštovanje, varnost s pomočjo džjotiša, neodvisnost.  
      riti . materija, a mesec v vašem e-nabiralniku.
Pogovor z dne 23. 11. z zdravnico Tino Modrej, mojo bivšo učenko pri T.O.K.ju je bil čudovit. Interpretira la je predvsem moje pozitivne parametre. Zavzemala se je jemanje cupeta, ki sicer vključuje statine, a bo trajno zniževal holesterol. 

Po Wirchovu (Mukherjee, 2023, 477-478) so nastali naslednji principi celične fiziologije: 
1. celice porajajo  celice
2. Celice dobimo iz prvotne, matične celice
3. Celice se po funkcijah razlikujejo, njihove temeljne lastnosti pa so enake
4. Specifične lastnosti pomenijo njihove specifične dejavnosti.
5. Imunske celice pobirajo mikrobe, glialna pa odstranjuje sinapse v možganih.
Specializirane celice se med seboj sporazumevajo in sodelujejo, tako funkcionira naše telo. Zato je celična fiziologija fiziologija našega zdravega ali bolnega telesa.
Postopki popravljanja, zdravljenja in pomlajevanja oz. iskanju ravnotežja so pri vsakem organizmu drugačni. 
Z napredovanjem razumevanja sodelovanja med celicami se bo razvijala nova vrsta celične medicine
Že sedanja je sposobna zgraditi novega človeka s spreminjanjem celic, da omilimo njihove patološke učinke.
Izpostaviti ili se bodo tudi novi problemi, kdo smo in do katere stopnje se moremo in želimo spremeniti.
V romanu Ishigura Ne zapusti me nikdar  je kloniranje človeka pravno dopustno. Določeni šolarji nehote postanejo darovalci celice za starejše, sami pa umrejo. postopno izgina meja med zdravljenjem in izboljševanjem celic.   
Eagleman (2023) je objavil svoja nevrološka odkritja o funkcioniranju možganov zadnjih desetih let. Tako izvemo, kakšna je zveza med sanjami in vrtenjem Zemlje in da sovražnik spominov ni čas, ampak drugi spomini. Tako me vedno znova preseneča, da moji spomini niso spontano zaporedni, ampak radi 'preskakujejo'. Če nam določeno čutilo npr.  v nesreči odpove, se lahko naučimo podobne zaznave z drugim čutilom.   Ali lahko samo z mislimi vodimo robota?    
Preveč mesne in premalo rastlinske hrane pogojuje debelost, možgansko kap, srčne bolezni, visok krvni tlak, sladkorno bolezen, razne vrste raka, visok  holesterol. Dobro življenje je predvsem zdravo, srečno in uspešno.  
Letos sem se fokusiral na celovito transformacijo svoje osebnosti po regeneraciji telesa, duše in duha. Finley (2009) nas po platonsko osvobaja suženjstva zasvojenosti s slabimi navadami, ponuja konkretne rešitve za vsak dan - stres, nezadovoljstvo in brezvoljnost. Finley nas nauči popolnoma reorganizirati življenje in se vedno znova vzpenjati višje. Z vsako višjo stopnico dosežemo nov pogled na svet, ki je popolnoma neodvisen od preteklih težav. Uživajmo v spoznavanju samega sebe. 

Finley je napisal spodbuden, navdihujoč in preprost priročnik. Uči nas na potovanjih samih vase, in nas uči živeti v harmoniji z zakoni narave, ki se vedno izkažejo za uspešne. Spoznavamo, da naši strahovi izhajajo iz nerazumevanja samega sebe; da je vsaka težka preizkušnja dar in novo sporočilo; da težave zbledijo, ko svoje želje uskladimo z željami svojega življenja; da se lahko prenehamo boriti z življenjem in se čutiti poražene.
Dandanes se svet spopada z vse več težavami, ki kličejo po novih pristopih in rešitvah. 

Finley pravi: »Če bi pred 10 leti ljudem reke, da trpijo za omenjenim sindromom, bi me začudeno gledali in dvomili o postavljeni diagnozi. Danes, v času neverjetnih medicinskih tehnik, postopkov in opreme, pa zdravniki, znanstveniki in terapevti ugotavljajo, da gre dejansko za zelo pogost pojav. Povezava med našimi mislimi in srcem ne deluje tako kot bi morala. Motnje pa povzročajo prav stres in druga neprijetna stanja duha oziroma telesa.«
Guy Finley na preprost način predstavi pristop k spreminjanju miselnih vzorcev, iz katerih stres, jeza, strah in negativa nastrojenost pravzaprav izvirajo. »Ko se naučimo tehnike osvoboditve od negativnih čustev in občutij, se sprosti energija, ki ponovno vzpostavi prekinjeno povezavo in nam omogoča bolj kreativno, plodnejše življenje polno sreče in ljubezni. 

1. Samopoznavanje - Kdo sem in kdo smo? Kaj sem in kaj smo? Se poznam? Poznam svoje prednosti, slabosti? Se zavedam svojega mišljenja, govorjenja, delovanja in načina življenja?
2. Odločna in iskrena želja
Si res želim na vrh, stopati proti vrhu in priti na vrh? 
Želim biti najboljši? Si želim dosežkov?
3. - Sem motiviran in ljubim izzive? Želim rasti in se razvijati?
4. Odločitev -Sem pripravljen sprejemati izzivalne odločitve? Sem odločen, da bom po sprejemu odločitve šel na vse ali nič?
5. Delam z ljubeznijo do samega sebe in vsega, kar me obdaja? Ljubim to, kar delam? Me moje delo izpolnjuje ter napolnjuje z veseljem, zadovoljstvom in srečo? 
6. Delujem s poštenim namenom? Spoštujem dogovore in držim besedo?
7. Ali sem v nenehni akciji, delam na meji zmožnosti in izkoriščam vse svoje potenciale?
8. Sem popolnoma predan svojemu delu in poln navdušenja?
9. Sem drugačen od tekmecev? Imam svoj slog in grem po svoji – drugačni poti? Sam nadziram svojo usodo, delujem samozavestno ter se odločam samostojno in neodvisno?
10. Sem se zmožen in pripravljeni prepustiti intuiciji? Kaj mi govori intuicija?
11. Znam uporabiti svojo bistroumnost? Kako jo uporabljam? Znam razmišljati tudi s srcem – čustvi? Morda mislim, da sem najboljši in nepremagljiv?
12. Znam najti sozvočje med poslovnimi izzivi in zasebnim življenjem? Upoštevam dejstvo, da potrebujejo podobno harmonijo tudi drugi ljudje?
13. Se odločam hitro in učinkovito, brez nepotrebnega odlašanja? Sem pripravljeni poseči po novem, drugačnem in neznanem?
14. Imam tekmovalni duh in željo po tekmovanju? Znam delovati tako mehko kot tudi silovito?
15. Ali nenehno iščem nova znanja, se učim in si prizadevam za svoj razvoj ter razvoj vseh, ki me obdajajo?
16. Sem odprt in dovzeten za novo in drugačno? Omogočam, spodbujam in izrabljam pretok kapitala, znanja, idej …? Nisem ljubosumen na ideje drugih ter ne skrivam svojih? Delim informacije z drugimi?

Katz razlikuje štiri drže: 1. korist (da ga drugi ne bi omalovaževali), 2. samoobramba (zaradi negotovosti igraš samozavestneža), 3. vloga znanja – kaj se dogaja, 4. vrednostno izrazna vloga pri skladnosti med namenom in ravnanjem.  Napetost je antropološka lastnost, ki je neizogibna. Npr. napetost med neskončnim preseganjem samega sebe k Bogu in svojimi mejami v procesu vrednotenja in delovanja.
Sam imam več latentnih vnetij v telesu kot mi jih lahko diagnosticirajo. Najprej in na koncu moral vendarle zaupati naravi-Bogu., čeprav to ni najbolj zanesljiva metoda, je pa realna in spontana. Zdravilne metode so lahko neinvazivne in operativno invazivne. Dokler se da, se raje odločim za neinvazivne. Spomladi bi si šel izmeriti parametre na Planet zdravja. Po Tončki vidim, da to ne odpravlja vseh zdravstvenih problemov, nekatere pa morda vendarle.    
Minka Gantar (2019) v knjigi za ženske razpravlja o jedilnikih za hujšanje, vajah za vrelec mladosti (podobno Tibetancem), nasvetih za osebno rast, seznamih živil za hujšanje, o tem, kako izdelati rastni hormon, spodbuditi hormon sreče, kako telo sporoča pomanjkanje določe nih hranil, daje pozitivne afirmacije podobno kot Hayeva, kako jih rastni hormon pomladi medtem ko spijo, kako vzpostavijo ravnovesje vseh energijskih centrov, kako se lahko na naraven način uravna delovanje ščitnice (ta problem imata Tončka in Tatjana), katera hranila pospešijo obnovo in pomagajo pomladiti telo, kako s pomočjo zdravilne kode odpraviti distres in negativna prepričanja, kako izdelati hormon DHEA, ki je odgovoren za topljenje maščobe na trebuhu, kako vnesejo harmonijo na svoj krožnik, v svoja čustva, v svoje misli, ki se bo izražala tudi na stanju hormonov v telesu.
Zdravnik Zupančič (2023) priporoča vsakemu iskanje miru v hektičnem vsakdanjiku. Izhaja iz osebnih izkušenj in izzivov in obenem navaja preko 70 strokovnih raziskav. Že zgodaj je gojil čuječnost, ki je učinkovita metoda za obvladovanje stresa in doseganja stanja polne prisotnosti v danem trenutku. Spodbuja bralca k samorefleksiji in občutku, da obvladujemo svoje življenje.

Trstenjak (1987) je prepričan, da je najpomembnejše svoje življenje uravnoteženo obvladova ti, tako da smo na pravem mestu (lat. recta ratio). To je najbolj zdravo. Seveda je treba znati reševati medosebne in družbene konflikte. Marko Iršič je napisal o tem poseben priročnik, na Novi akropoli pa prirejajo o tem občasne tečaje.  Kortizol in holesterol sta dolgoročno škodljiva za telo. Kdor dela napake, trpi prej ko slej fiziološke posledice.  Možna je integra cija sestopanja in povečevanja. Dveh rezil ni mogoče integrirati. Naravoslovno mišljenje temelji na načelu izključevanja. Holistično pa skuša integrirati vse, kar se da. Martha Beck (2023) nas vodi k pristni sreči. Pojasni nam, zakaj je 'integriteta' – usklajenost s samim seboj – ključ do smiselnega in radostnega življenja. 

Je možno samo veselje brez duševnega in telesnega trpljenja? Beckova predstavi 4 stopenjski proces integritete, z njo pa občutek smisla, čustveno ozdravitev. Marsikaj od tega, kar nas muči – ugajanje ljudem, vztrajanje v zadušljivih odnosih, slabe navade – nam kaže, kaj se zgodi, če izgubimo stik s tem, kar nam resnično daje občutek celostnosti. 
Po navdihu Dantejeve Božanske komedije je Martha Beck uporabila potovanje njegovega junaka kot okvir za razčlenitev procesa vzpostavljanja osebne integritete na majhne, izvedljive korake. Pokaže nam, kako razumeti svoje notranje signale, ki nas vodijo na pravo pot in kako prepoznati, po čem resnično hrepenimo – v nasprotju s tistim, kar nam prodajajo v trgovinah. Beckova se zavzema za uskladitev empiričnega jaza z globljim sebstvom resnice in nas tako rešiti zunanjih pritiskov družbenih pričakovanj, družinskih prepričanj, bolečih spominov, travmatičnih doživetij,…
Naše negativne misli in čustva so simptom za tisto, kjer smo zgrešili pot. To je pot v raj, iz katerega smo prišli prek pekla in vic. Vsakemu stadiju je posvečeno posebno poglavje z vajami. Pogosto nam šele drugi povedo, da smo na pravi poti.   

Chopra je res pretiraval s stališčem o ustavitvi staranja na določeni točki npr. 60 let, lahko pa govorimo o vitalnem, upočasnjenem staranju in škodljivih učinkih  staranja na telo in duha si  lahko zagotovimo prehrano, bogato s hranili, redno telesno vadbo, prilagojeno vaši starosti, kvalitetnim in zadostnim spancem, vsakodnevno kognitivno aktivnostjo in ohranjanjem duševnega zdravja.
II. Je razsvetljenstva konec ob koncu časov?                                                                       96
Na to vprašanje zaradi različnih interpretacij ne moremo natančno odgovoriti. Današnji človek je dedič neandertalca in homo sapiensa. Ni linearne evolucijske linije, ki bi vodila do današnje stopnje. Tako biologi kot astrofiziki dopuščajo različne smeri. Oboji se nagibajo k indeterminizmu s tezo o kompleksni naključnosti in nujnosti razvoja.     
Morda danes ni niti konec razsvetljenjstva niti konca časov. Delo Adorna in Horkheimerja Dialektika razsvetljenstva je postalo veliko klasično delo svetovne humanistike. Že leta 1970 ga je G. E. Rusconi označil za 'manifest kritične teorije družbe'. Martin Jay je ugotovil, da je bila tu 'celotna tradicija razsvetljenstva', ta proces osvobajajoče demistifikacije, ki jo je Max Weber poimenoval 'die Entzauberung der Welt' – odčaranja sveta, podvržena kritiki. Klasičnost dela je torej v tem, da je mnogokrat prevedeno in navajano še danes, in to zato, ker se kritika loti svojih lastnih korenin.  
Razsvetljenstvo je v Evropi v 18. stoletju nastalo s francoskimi enciklopedisti. Ocenjujemo, da cilji tega gibanja s pravičnostjo in svobodo za vse in cilji francoske revolucije z gesli svobode, enakosti in bratstva še danes niso doseženi. Kot vera v moč človeškega spoznanja ni bila to le kritika mračnjaštva srednjega veka, ampak tudi teokratizma kot vladavine boga, religije in vse tradicije. Kant je leta 1784 v znamenitem eseju »Kaj je razsvetljenstvo« zapisal, da je to človekov izhod iz nedoletnosti (nem. Unmündigkeit), za katero je odgovoren on sam. Michel Foucault se leta 1984 še vedno sprašuje, kaj je razsvetljenstvo, kljub temu, da že vsa moderna filozofija odgovarja na to vprašanje. Max Horkheimer in Theodor Adorno sta že leta 1944 v »Dialektiki razsvetljenstva« (Dialectic of Enlightenment) kritizirala 'samouničenje razsvetljen stva'. Hannah Arendt je leta 1948 v »Izvorih totalitarizma« pokazala, da se je antropocentrično razsvetljenstvo izjalovilo v totalitarizmu. Od razsvetljenih absolutnih vladarjev v 18. stoletju so ostali le še diktatorji sredi 20. stoletja (Hitler, Mussolini, Franko, Salazar,…).   Thomas Kuhn je že leta 1962 razlikoval med 'normalno in revolucionarno znanstveno paradigmo'. Vedel je, da se znotraj znanstvene skupnosti bojujeta dve skupini znanstvenikov za prevlado. Nova paradigma znanosti prevlada šele z novo generacijo. Zanimivo je, da ta osnovna Kuhnova intenca za novo razsvetljenstvo, ki že tedaj ni bila sprejeta z navdušenjem, tudi danes nima odločilnega odziva, kot da 'kvantni skok mišljenja' ni impliciran že pri njem.    
Na nezrelost kot značilnost avtoritarne osebnosti je opozoril tudi Adorno leta 1972 v »Vzgoji za zrelost«. Avtonomije osebnosti in družbenih podsistemov ni mogoče doseči brez preseganja avtoritarnosti oz. totalitarnosti voditeljev. S tega vidika je jasno, zakaj dosedanje razsvetljenstvo ne pomeni razrešitve uganke zgodovine in še manj Fukuyaminega razglašanja njenega konca.  Anarhistični epistemolog Feyerabend je v spisu Proti metodi (1999) izpostavil trditev, da vse gre (anything goes). To je drugače kot pri Popperjevem načelu verifikacije, po katerem ostane resnično le to, česar ne moremo več falsificirati.  Odnos med njunima stališčema si lahko razlagamo tako, da Popper ostaja še zvest razsvetljenski verifikaciji in s tem gotovosti, medtem ko Feyerabend odpravlja ločnice med znanostjo, umetnostjo in religijo, kar vodi nazaj v 'začaran svet' vis a vis Webrovega odčaranja.  
Že različne filozofske teorije znanosti pričajo o tem, da znanost ni enoznačen pojem. Nasprotovanja med 'cepilci in anticepilci' za časa pandemije covida 19 nas ne bi smela presenečati, če bi imeli pred očmi, da se razvoj znanosti vedno dogaja antagonistično. T. im. teorije zarot kažejo na nekakšne bližnjice do osebnih prepričanj in obenem na dejstvo, da so ljudem bližje pripovedi kot suhoparne ugotovitve. Zato bi bilo najbolje vključevati le-te v lastne zgodbe. Zanimivo je, da se to prej zgodi v privatnem zdravstvu kot v javnem, kjer zdravniki za paciente nimajo časa. Največ, kar lahko razvijajoča se empirična znanost ponudi, so najbolj preverjena spoznanja znotraj relativnega sveta. To pomeni, da so absolutizacije in dogme škodljive. Veliko je primerov zlorab znanstvenih rezultatov tako v naravoslovnih kot tudi v družboslovnih in humanističnih znanostih. Zato so večkrat potrebni popravki s kritično presojo in ponovnim premislekom.  
Kriza razsvetljenstva, ki je v nihilističnem razvrednotenju in ne-izobraženosti (Liesmannov termin je Unbildung), kljub širjenju izobraževalnih ustanov kaže na prehod od srednjeveškega opevanja 'naj živi akademija, naj žive profesorji' (lat. vivat academia, vivat profesores) do degradacije statusa akademika (lat. homo academicus) z indikativno inflacijo doktoratov v pomasovljeni družbi. Zasnovo za programski zapis Ksenije Vidmar Horvat v članku »Univerza in nova družbena pogodba« v isti SP Dela, predstavlja že sociološka monografija Pierra Bourdieuja »Homo academicus« iz leta 1984.  
Znanost, ki ne raziskuje dejanskih pogojev smisla svojega obstoja in perspektivnih možnosti prihodnosti,  pogosto v svoji specifični partikularistični orientaciji izgublja svet življenja in se podaja na pot kulture smrti. Znanost, ki so ji pomembnejše digitalne formalnosti, spor med Microsoftom in Googlom glede pomena nesmiselne klepetalnice ChatGPT, iskanja umetne inteligence po tujih svetovih, ne presega postresničnostnega stanja bede duha.   Zato se ob covidni ali kaki drugi pandemiji ničejansko bolnega človeka zastavljajo vprašanja, komu je medicinska znanost sploh namenjena in ali sploh komunicira z nami kot bolniki ter kaj je ostalo od nekdanje humane medicine. Paradoks dosedanjega razsvetljenstva, ki je bilo namenjeno odpravi strahu pred mračno preteklostjo, označuje dejstvo, da je privedlo nazaj ne le strah pred neobvladano preteklostjo, ampak zaradi pretnje samouničenja našega obstoja tudi pred prihodnostjo. Zato bi moralo biti novo razsvetljenstvo vključeno v novo duhovno, ljubečo, empatično civilizacijo, ne pa ponavljati napak dosedanjih mehanskih ločnic. Kako je možna zdrava družba v nezdravih okoliščinah? Katera kriza pa bo človeštvo do stopnje ustreznega razsvetljenja najbolj streznila, še ne vemo.             
Horkheimerjeva knjiga, Mrk razuma (Eclips of Reason), ki je bila izdana leta 1947, je razdeljena na pet delov: 1. sredstva in cilji, 2. nasprotujoče si rešitve, 3. upor narave, 4. vzpon in zaton posameznika ter 5. o konceptu filozofije. Najprej analizira koncept razuma v zgodovini zahodne filozofije. Razlikuje med objektivnim in subjektivnim in instrumentalnim razum ter navaja. Objektivni razum obravnava univerzalne resnice, ki narekujejo, ali je neko dejanje pravilno ali napačno. Objektivna zmožnost razuma se osredotoča na cilje in ne na sredstva. Subjektivni razlog je abstrakten koncept razuma in se osredotoča predvsem na sredstva. Biti razumen pomeni biti primeren za določen namen, biti 'dober za nekaj drugega'. Pri instrumentalnem razumu je edino merilo razuma njegova operativna vrednost ali namenskost, s tem pa postane ideja resnice odvisna od subjektivne želje oz. od razmerja s subjektivnim razumom. Ker vlada subjektivni instrumentalni razum, postanejo demokratični ideali družbe odvisni od 'interesov' namesto da bi bili odvisni od objektivnih resnic. Horkhei mer piše: »Družbena moč je danes bolj kot kdaj koli prej posredovana z močjo nad stvarmi. Bolj ko je posameznik intenziven zaskrbljen zaradi moči nad stvarmi, bolj ga bodo stvari obvladovale, bolj mu bo manjkalo kakršnih koli pristnih individualnih lastnosti in bolj bo njegovo um spremeniti v avtomatizaci jo formaliziranega razuma." Horkheimer še pove, da ima novoveški objektivni razum svoje korenine v starogrškem logosu. sklene: »Če z razsvetljenjem in intelektualnim napredkom mislimo na osvoboditev človeka od vraževerne vere v zle sile, v demone in vile, v slepo usodo – v skratka, osvoboditev od strahu – potem je odpoved temu, kar se trenutno imenuje razum, največja storitev, ki jo lahko naredimo«.
Videli smo, da je najpomembneje, da človek vse življenje sprejema nove izzive in nanje odgovarja. Obenem pa je očitno, da so priložnosti dvoumne, ker vodijo v dobra ali slaba in zla dejanja. Vse to nam pove, da je je duhova aristokracija kot težnja po najboljših odnosih doma, v službi in družbi pogoj resnične konsociativne demokracije. Škoda je, da današnje poplitvenje mišljenja, banalizacija kulture in nedopustno poenostavljanje te težnje ne podpirajo. Vsako neustrezno upravljanje z močjo se prej ko slej maščuje.  

Duhovno učenje je temelj duhovnega vodenja že v klasični kitajski filozofiji (Konfucij, Lao Zi) in starogrški (Platon in Plotin z novoplatoniki). Tudi za novo paradigmo znanosti je značilen integrativen pristop s samim seboj in z drugimi. Zato predmet spoznanja ni več ločen od spoznavalca samega kot v newtonovski. Po Zoharjevi in Chopri ga  opredeljujemo s transformativnimi oblikami učenja. Odrasli se učimo s premišljenim spreminjanjem pomenov lastnih izkušenj. Spoznavamo dobre in senčne strani svojih arhetipov, ki uokvirjajo človekovo mišljenje, čustvovanje in delovanje. Opazujemo spremembe v zaznavanju sebe in sveta in preučuje in kako interpretiramo svoje izkušnje. Človek ustvarja nove ali spreminja že obstoječe pomene izkušenj.  Hoja po duhovni poti terja od nas spremembo oz. kvantni skok znanstvene paradigme iz linearne newtonovske v celostno. Ta predpostavlja panoramsko mišljenje, veččutno zaznavanje (po VAKOG sistemu), fleksibilno varnost ravnanja.  

Interpretacija  sveta poteka na štiri načine: 1. z dopolnjevanjem obstoječega referenčnega okvira, 2. z oblikovanjem novega, 3. s  transformacijo mentalnih navad in 4. s preoblikova njem zornega kota, tako da vsak sodelujoči dobi svoje mesto. Chopra nas opozarja, da je vsak vdih treba razumeti kot integrativni duhovni navdih, s katerim motiviramo sebe in druge za dobra dela. Podobno so ugotavljali že Lenart Škof, Anita Škof, Ana Frank in mnogi drugi. Vzbujati upanje pomeni ohranjati vizijo, čudenje, čudovitost in s tem rodovitnost.  Čudenje (gr. thaumadzein) je vir vse inspiracije za filozofijo, umetnost in religijo. Ker smo čudeži, se čudimo. Ta radovednost je spodbuda za raziskovanje sveta, vesolja, vsega, kar je.   

Michael Newton (2009) je kot zasebni hipnoterapevt pri svojih klientih proučeval skrite spomine na onstranstvo. Njegovi zapisi  so kot "potovalni dnevnik", 29 pripovedi  o dogodkih posameznikov v nad-zavestnem stanju. Ti v globoki hipnozi opisujejo, kaj se jim je dogajalo med preteklimi utelešenji na Zemlji. Opisujejo podrobnosti o občutkih umiranja, o bitjih, ki nas pričakajo takoj po smrti, o videzu duhovnega sveta, o tem, kam gremo kot duše in zakaj se odločimo za vrnitev v določenem telesu.
Po teh poročilih  bolje razumemo nesmrtnost človeške duše. Pri vsakdanjih izzivih se soočamo z občutkom smisla, ko uvidimo razloge, ki se skrivajo za temi dogodki iz našega lastnega življenja. 29 klientov je v globoki hipnozi o izkušnjah obdobij med življenji, ki so jih prebili kot nesmrtne duše. Iz njihovih presenetljivih zgodb izvemo:
- Kakšen je občutek, ko umremo
- Kaj vidimo in občutimo tik po smrti
- Kdo so duhovne vodnice
- Kaj se zgodi z "motenimi" dušami
- Zakaj se v duhovnem svetu pridružimo določenim skupinam duš in kaj tam počnemo.
- Kako izberemo novo telo za vrnitev na Zemljo
- Kakšne so različne ravni duš: začetniška, vmesna in napredovala
- Kje in kako se naučimo prepoznati zemeljske spremljevalce
- Kaj je smisel življenja in kakšne so oblike stvarnika

Michael Newton   nam ponuja duhovne uvide za  življenjske izzive. Neverjetne zgodbe ljudi o izkušnjah življenja med življenji nam lahko pomagajo razrešiti družinske spore, se spoprijeti z zdravstvenimi težavami, izboljšati ljubezenska razmerja, napredovati na poklicni poti in premagati tesnobo in depresijo. Te modrosti so zbrali člani Inštituta Michael Newton za hipnoterapije 'življenje med življenji'.  Pokaže nam osupljive primere življenj v duhovnem svetu. Michael Newton pomaga klientom odkriti njihov višji duhovni jaz. Z razvojem svojega lastnega načina regresije je Newton odkril, da lahko kliente povede prek doživetij iz prejšnjih življenj in tako odkrije bolj pomembni vidik obstanka duš med življenji. 
Teorije zarot opozarjajo bolnike na to, da vsak živi v svoji zgodbi, ki je pred uradno diagnozo. Kadar se zdravniški ukrep ne sklada z zgodbo, raje izbere zgodbo. To je po Kojčevem principu, da kjer se volja ne sklada z željo, ima prednost želja.    

Drugačne občutke imamo pri procesu staranja in drugačne pri procesu pomlajevanja oz. upočasnjenega staranja. Fitzgeraldova kratka zgodba Nenavaden primer Benjamina Buttona (1922). film posnet 2008. Ta nenavaden primer je uporaben za postcovidno obdobje, ki pomlajuje staro. Umira mlado. S tem zmanjšuje pomen mita o pomlajevanju. Kitajska  nam je lahko vzor za časovno kontinuiteto. Tvoja vrtnica cveti zaradi časa, ki si ji ga posvetil. Ta modrost lisice iz Exuperijevega Malega princa velja za vsako našo dejavnost. Če se ji posvečamo, uspeva v dobrem ali v slabem. Če bo Kitajska podpirala vojne, se tudi njej ne piše dobro. Potreba, da se čas zavrti v obratno smer izhaja iz obupne bolečine, da bi našli izgubljeno generacijo. Kitajski vladar Xi jin ping sledi Maovemu idealu najmočnejše države na svetu po dialektični razvojni spirali. Ali ni naš pogled v preteklost vesolja podoben temu nenavadnemu primeru. Ta junak Button je v tem povratnem pomlajevanju obupno sam. Z generacijo, ki se je rodila v istem času kot on se za trenutek sreča šele v obdobju srednjih let.  V bistvu ves čas plava 'proti toku'. Odvisnosti so v bistvu neobvladani arhetipi.
Kapitalistični sistem promovira arhetip hazarderja. Rozmanova (2007) primerja hazarderja z deloholikom. V fazi zadrževanja, ko zasvojeni poskusa omejiti hazardiranje, ker ga v to prisilijo upniki, zelo velikopotezno kuje načrte, kako se bo izmazal iz dolgov. Načrtuje, kako bo delal po 20 ur dnevno, da ne bo nikoli bolan, nikoli utrujen, sleherni dan naslednjih deset let. Ti načrti so seveda enako tvegani kot 'kockarske teorije o zadetku' in so samo drug način, na katerega sprošča svojo napetost.
Gre za zgodbo o samozaslepljevanju (self-deception) kot brunom v očesu. Fantaziranje in zanikanje sta močna obrambna mehanizma pred resnico in tudi ovirata zdravljenje. Iluzija o sreči v prihodnosti je del obrambnega sistema hazarderja, zato se je noče in ne more odreči. Od nje ga ne morejo odvrniti niti prepričevanje in dokazovanje niti trpljenje njegove družine. Hazarderji so globoko negotovi sami vase in v to, kar so. Trdno so prepričani, da bodo našli izpolnitev svojega življenja le, če se bodo lahko ponašali z bajnimi vsotami denarja, ki pa jih s svojim delom ne morejo pridobiti. Zdi se, da bodo takrat vsem, ki jih zdaj ne razumejo, pokazali, kako dobri in častni ter velikodušni ljudje so. 'Še žal jim bo!' se oglaša njihov notranji glas. Navsezadnje ugotovijo, da je to le projekcija in da je žal njim samim. Raziskave kažejo, da več kot 20 % kockarjev naredi ali resno poskusa narediti samomor.
Po svetopisemskih nasvetih uživajmo življenje vso večnost. Večnost je vsenavzoča vsepovsod na zavest, vrhunski sedanji trenutek - kairos, neomejen časovni kontinuum, brezčasnost,…  Zavest je pravzaprav zavestna bit. Zavest je vedno zavest o nečem, pa čeprav je to ona sama kot stvar sama (nem. Die Sache selbst). Zavest se manifestira na mnogotere načine kot njihova enost, enotnost, združevalna sila vsega. Zato sodobni astronomi-kozmologi fantazira jo o matematično dokazani teoriji vsega. Duhovedni Američan Wilber jo že ima tako kot Blavatskijeva, T. de Chardin (alfa in omega), Graves z 9imi stopnjami duha. Med filozofi je teoretikov vsega kar veliko od predmetafizičnih do metafizičnih (npr. Hegel). Platon in Hegel sta izhajala iz praspominjanja. Po Petru Russellu je zavest lahko v različnih funkcijah 1. čuječnosti oz. budnosti, 2. pozornosti, 3. duhovnosti in 4. samozavedanja. 

So neevropske države, ki niso poznale razsvetljenstva in so države, ki ne priznavajo razsvet ljenja in vstajenja. V 53 državah sveta je prepovedana splošna raba interneta. V Rusiji še vedno prevladuje ideja naroda bogonosca s poslanstvom vladarstva sveta. Kjer je (bilo) razsvetljenstvo, so tudi demokracije in človekove pravice. Je tudi anti-intelektualizem kot stranpot. V razsvetljenih avtokratskih državah pa so za zapahi nezaželeni vizionarji prihodnosti.  Italijanski filozof Frederico Campagna zagovarja mitični svet pripovedi in umetnosti, ne pa postvarelosti. Homo covidensis je takšen med štiri stene zaprt človek.     

Premalo se zavedamo, kakšne strategije uporabljamo. Jader Tolja in Speciani Francesca (2011) opredeljujeta razne osebne strategije kot so: prestiž oblasti, zunanje moči, 2. skromne potrebe, 3. zanikanje potrebe (npr. samotni jezdec oz. jadralec, gorski plezalec) po pomoči drugih. 4. Odpor nastane tedaj, ko nam kakšna zunanja okoliščina prepreči, da bi začeto delo dokončali. 5. Strategija odmaknjenosti oz. biti neopažen deluje s kritične distance do drugih, ki naj ravnajo, kakor da me ni. 6. Zapeljivost pa, nasprotno, stremi k polni pozornosti zase. Postavlja pomen osebne bližine pred distanco. 7. Strategija aktivista je 'biti vedno v areni'. 8. mimetizem določenih ljudi je, da pokažejo takšen obraz kot mi želimo, da ga. To je prilagajanje volji oblasti. Vsaka strategija je do določene meje produktivna in uspešna. Spreminjamo jih v skladu z našim občutkom celovitosti. Zato se lahko veselimo, ko postajamo povsod zaželeni. 
Watts (1994) meni, da je naša negotovost posledica iskanja varnosti in da je, nasprotno, odrešenje in duševno zdravje mogoče najti samo v radikalnem spoznanju, da se ne moremo rešiti na noben način. Sklicuje se na zakon obratnega učinka. 
S. Weil piše o odnosu med milostjo in gravitacijo. Milost razumem kot pomoč od zgoraj in gravitacijo kot privlačnost drugih in drugega. V življenju je najpomembnejša gravitacija, ker je ta zakon univerzalen. Ko težimo k nečemu, smo podvrženi gravitaciji na psihični ravni. Hicksova piše raje o zakonu privlačnosti. Naša osebnostna gravitacija je spremenljiva prav tako kot socialna. Če osebnostno ne napredujemo, nazadujemo. Zato se moramo neprestano truditi za prilagojen razvoj.  
Zakaj se nekatera bitja bolje prilagodijo kot druga? Ker se nameravajo in pri tem vztrajajo. Vsako bitje oblikuje svoje delovanje v smislu sposobnostjo upravljanja z realnostjo po svoji nameri učinkovitosti in kakovosti.  Kadar netimo konflikte, smo v nihalu (Zeland). Tedaj to ni božanska matrika (Braden, 2010). Struktura nas navaja k stereotipnemu mišljenju.  Pri transurfingu gre za medsebojne harmonije, za dinamiko različic, za sprejemanje tega, kar je. Bistveno je, da druge znamo poslušati,  jim zaupati, jih negovati in vanje verovati. Tako kot zaupanje v lastne sile, tako tudi zaupanje v drugega povečuje njegove sposobnosti.  
Čim bolj težimo k svetlobi, večja je senca. Čim bolj se zavedamo, večje je nezavedno, bolj se nam zdi, da so drugi v temi. Kako se je rešiti? Razlikujemo med osebno in arhetipsko senco. 
Stopnje žalosti in žalovanja so univerzalne in jih doživljajo vsi ljudje vendar ne na enak način. Žalovanje se pojavlja kot odgovor na lastno terminalno bolezen posameznika, izgubo tesnega razmerja ali smrt bližnjega (bitja, človeka ali živali). Warrejinih pet obžalovanj kaže na to, kaj so umirajoči v življenju najbolj sabotirali oz. ignorirali. Kubler Roosova opredeljuje pet obžalovanj, ki jih Elisabeth kot avtorica omenja v svoji knjigi O smrti in umiranju (on death and dying): 1. zavračanje in izolacija, 2. jeza, 3. pogajanje, 4. depresija in 5. sprejemanje. Na koncu vsi pacienti svoje življenje sprejemajo pri Warrejevi in Rossovi. Ta 4 obžalovanja so izraz strahu pred smrtjo. Na koncu je smrt prijateljica življenja. Če jo zanikamo, izgubimo življenje. Ljudje teh faz ne doživljamo enakovredno, saj je odvisno od okolice ter posameznikovega dojemanja situacije. Zgoraj naštete faze so napisane v vrstnem redu, v katerem se pojavijo najpogosteje, sprejemljiva so pa tudi odstopanja (drugačen vrstni red, izvzeta faza ipd.). Po Rigvedi iz blaženosti vse izhaja, se v njej nahaja in se vanjo staplja. Vse se samo spreminja, kar pove tudi zakon o spreminjanju in ohranitvi energije.   
Ko je Karel Čapek pred skoraj stotimi leti v svoji gledališki igri prvi uporabil izraz robot, je le malokdo verjel, da bodo ti stroji postali naša resničnost. Tehnologija povsod trka na naša vrata in izziva različne reakcije. Pogovarjali smo se o njenem pozitivnem in negativnem vplivu na človeka ter odpirali tudi druge dileme - staranje družbe, generacijske razlike, prihodnost tehnologije.  
Na tej poti do sreče se potrudiš in uporabiš vse, kar bi ti na poti k bolj pozitivnem vsakodnev nem doživljanju, pomagalo - poslušaj glasbo, ki ti je všeč, druži se s pozitivnimi, navdihujoči mi ljudmi, beri pozitivne, duhovno bogate knjige, zazri se v jasen cilj v svojem življenju, h kateremu boš strmela. To je precej zahtevna naloga, a verjemi, da se splača potruditi, ker je plačilo za to neizmerno zadovoljstvo in osebna sreča. 
Vsi poznamo različna psihična stanja kot so: 1. samo žalostni, depresivni, 2. veseli kljub  žalosti ali 3. samo veseli. Sam se znam veseliti tudi kljub tegobam.  Posameznik  se veseli samega sebe in drugih, kadar je pretočen, enostaven, avtentičen, kadar je deležen neskaljene sreče. tedaj je pozitivno transformiran. 
Pogosto je opozicija med kronosom in kairosom vsebovana v razliki med negativno svobodo zavračanja in pozitivno svobodo sprejemanja. Kairos je seveda večpomenski izraz. Pomeni dobrega boga Cerusa, srečo in priložnost.   Tako kairos kot veselje nista stalna, ker ju usodna stihija spodkoplje. Za slabe in negativne odločitve posameznik plačuje na različne načine, za dobre se pa investira, angažira v zanosu. 
Kairos je mogoče metakognitivno začasno ohranjati z zmagovalno držo . Francozi so 1. mesto na svetovnem prvenstvu v nogometu ponovili. Tudi šahovski prvaki so ga ponavljali (Lasker, Capablanka, Aljehin, …). Krščanstvo pozna dialektiko prvega in zadnjega. Kristusovo prikazovanje na Gori Tabor z blagri za poslušne in grožnjami za neskesane grešnike. Tisti, ki zanj življenje namerno izgubljamo, bomo nagrajeni v nebesih. Po eni strani povesta to latinska izreka: Disce parvo esse contentus – notranjo žalost osmisli s skladnostjo pomena in Victrix causa diis placuit, sed victa Catoni. Stvar zmagovalna bogovom je všeč, zgubljena  Katonu (iz Lukana, Farzilija).  Jezus je umrl za bodoči obči blagor. Latinski izrek 'carpe diem – izrabi dan' z uporabo svojih talentov že vključuje dialektiko delnih izgub za končno zmago. 
Prilagodljivke so že v otroštvu povsem nezavedno poskrbele, da so delovale v skladu z marsikdaj neizrečenimi željami staršev. Trudile so si pridobiti njuno naklonjenost in zapolniti svojo čustveno praznino. Tudi kot odrasle si ne upajo izraziti svojega mnenja. Vedno delujejo tako, da se prilagodijo skupini, ki ji pripadajo. S tem popolnoma preskočijo svoje potrebe, pa če se jih zavedajo ali sploh ne.
Znano je, da trdi časi minejo, trdni značaji pa ostanejo. Znano je tudi, da se trdota zlomi s trdoto (lat. dura duris franguntur). To je Nietzsche ubesedil z ugotovitvijo, kar ne zlomi, okrepi. To je dopolnilo Lamarkovi ugotovitvi, da raba organe krepi, če jih ne poškoduje. Holiday pa trdi podobno kot Chopra, da je tem trši padec, čim večji je ego. V procesu napredovanja smo na vrhu in na dnu podobno kot pri Sizifovem valjenju skale na vrh, ki se mu vedno znova skotali v dolino. Vsakokrat lahko svojo razvojno fazo ocenimo. V Camu sovem eseju. Sizifov mit si Sizifa predstavljamo srečnega v obeh fazah. V Ciglerjevi povesti Sreča v nesreči se sreča junakom nasmiha skozi nesrečo. 
Že Stari  Grki in  Latinci so poznali kriterije pravilnega mišljenja, ki so ga imenovali grško  orthos logos in latinsko recta ratio. Zato je pomembno, da se naučimo opazovati svoje boleče vzorce in  spremenimo svoje reakcije do poti, skozi katero se iz pepela v življenje dvigujemo kot feniksi. Arhetipi so najbolj sistematičen odgovor na vprašanje, katerim arhetipom sledimo.
Fromm je v svoji knjigi Človek za sebe govoril o 'orientaciji značaja'. Svojo teorijo značaja razlikuje od Freudove, tako da se osredotoča na dva načina, kako se posameznik povezuje s svetom. Freud je analiziral značaj v smislu organizacije libida, medtem ko Fromm pravi, da se v procesu življenja povezujemo s svetom tako, da: 1) pridobivamo in asimiliramo stvari - in 2) reagiramo na ljudi, kar je socializacija. Ta dva načina nista instinktivna, temveč odziv posameznika na posebne okoliščine njegovega življenja. Nimamo izključno ene vrste orientacije. Fromm navaja štiri tipe neproduktivne značajske usmerjenosti, kot so 1. receptivna, 2. izkoriščevalska, 3. kopičenje in 4. trženje. Usmerjenost k kopičenju je značajska lastnost pridobivanja in asimilacije materialov/ dragocenosti. Tržna usmeritev nastane kot odgovor na človeški položaj v moderni dobi. Po relativistični etiki trenutne potrebe trga določajo vrednost blaga. Pozitivna značajska usmerjenost je za Fromma produktivna kot vsebina objektivne etike. Kljub eksistencialnim bojem človeštva ima vsak človek potencial za ljubezen, razum in produktivno delo v življenju. Fromm piše »Paradoks človeške eksistence je, da moramo istočasno iskati bližino in neodvisnost; za enost z drugimi in hkrati za ohranjanje svoje enkratnosti in posebnosti. Odgovor na ta paradoks in na naše moralne probleme je produktivna ljubezen, ki po Pavlovem pismu Korinčanom 'vse prenese'. Zdi se mi, da se Fromm ne sklicuje nanj.  
Erich Fromm pisal tudi o Anatomiji destruktivnosti (1973) in o pogojih zdrave družbe (1955). Že Karl Marx je ugotovil, da si (neoliberalni) kapitalizem 'piše smrtno obsodbo' in koplje lastni grob. Saleclova to ugotavlja na psihološki način. Najmanj  kompetentni za reševanje nacional nih in svetovnih problemov so pogosto postavljeni na najvišje odgovorne družbene funkcije. Če je družba znanja primarno odvisna od funkcionarstva tistih, ki delijo sredstva za znanstvene projekte v stilu divide et impera in verjetno tudi evalvirajo njihove rezultate, potem  gre za cesarjeva nova oblačila. Zato tudi t. im. kompetenčna šola po Furediju ne more opravičiti same sebe na osnovi čim bolj enostavnih in lahko zamenljivih učnih vsebin. Četudi relativno neodvisni znanstveniki povedo prave reči ob pravem času, so pogosto predolgo 'glas vpijočega v puščavi'. Zakaj sicer funkcionarji npr. lastniki korporacij nočejo ničesar slišati o svojih slabostih v smislu Ahilove pete'? Zakaj  razvijajo le proizvajalne tehnološke sile, ne pa najprej proizvodnih odnosov? 'Kazino kapitalizem' poudarja predvsem igrivost sedanjega trenutka in temu prireja področji ekonomije kot econotainment in izobraževanja kot edutainment. Zato se ne sprašuje po tem,  od  kod izvira potreba po pretvarjanju samega sebe. odgovore iščemo pri všečnosti drugemu, pohlepu, grandioznem poveličevanju svojega uspeha, zanikanju socialne realnosti in lastne odgovornosti za negativne posledice. Zaradi ohranjanja cone ugodja te posledice radi spregledamo.  Kristalova (2001) išče arhetipa, ki bi uravnotežila negativna arhetipa Sirene (zavajajočega klica) in Meduze, ki svojega junaka okameni. Skromen človek, ki ga zastopata tudi Chopra in Zoharjeva pa je protiutež za grandioznega narcisa, ki pomeni zgrešen način vodenja. 
Gre za zgodbo o samozaslepljevanju (self-deception) kot brunu v očesu. Fantaziranje in zanikanje sta močna obrambna mehanizma pred resnico in tudi ovirata zdravljenje. Iluzija o sreči v prihodnosti je del obrambnega sistema hazarderja, zato se je noče in ne more odreči. Od nje ga ne morejo odvrniti niti prepričevanje in dokazovanje niti trpljenje njegove družine. Hazarderji so globoko negotovi sami vase in v to, kar so. Trdno so prepričani, da bodo našli izpolnitev svojega življenja le, če se bodo lahko ponašali z bajnimi vsotami denarja, ki pa jih s svojim delom ne morejo pridobiti. Zdi se, da bodo takrat vsem, ki jih zdaj ne razumejo, pokazali, kako dobri in častni ter velikodušni ljudje so. 'Še žal jim bo!' se oglaša njihov notranji glas. Navsezadnje ugotovijo, da je to le projekcija in da je žal njim samim. Raziskave kažejo, da več kot 20 % kockarjev naredi ali resno poskuša narediti samomor.
Arhetip hazarderja je v bistvu saboter. Nekateri sabotirajo delo, drugi ljubezen. Warrejinih pet obžalovanj kaže na priznanje tega, kar so umirajoči v življenju najbolj sabotirali oz. ignorirali. Kristalova pokaže, da se smrti ne bojimo več, ko prenehamo biti navezani na svoje telo.    
Fitzgeraldova kratka zgodba Nenavaden primer Benjamina Buttona (1922) je uporaben za covidno obdobje, ko se staro pomlajuje. Tvoja vrtnica cveti zaradi časa, ki ji ga posvečamo. Ta modrost lisice iz Exuperijevega Malega princa velja za vsako našo dejavnost. Če se ji posvečamo, uspeva v dobrem ali v slabem. Če bo Kitajska podpirala vojne, se tudi njej ne piše dobro. Potreba, da se čas zavrti v obratno smer izhaja iz obupne bolečine, da bi našli izgubljeno generacijo. Xi jin ping sledi Maovemu idealu najmočnejše države na svetu po dialektični razvojni spirali. Ali ni naš pogled v preteklost vesolja podoben temu nenavadnemu primeru. Ta junak Button je ves čas obupno sam. Z generacijo, ki se je rodila v istem času kot on se za trenutek sreča šele v obdobju srednjih let.  V bistvu ves čas plava 'proti toku'. 
Čim bolj je kdo uspešen, bolj ga vsak poraz boli. Boli usihanje sposobnosti. Brooks (2023) razlaga, kako se je možno temu izogniti. Meni, da je zaradi kristalizirane inteligence v poznih letih bolje ostati predavatelj kot raziskovalec, ker usiha fluidna inteligenca. Pri  odkrivanju novega smo manj uspešni. Zaradi občutka celovitega smisla je temu treba prilagoditi tudi karierno pot. Treba se je usmeriti na prednostne naloge in za njihovo uresničevanje zastaviti vse sile. V enem poglavju proučuje tudi pripravo na smrt. Za Kezeleta pa je napredek duše oz. uspeh smrti, ki se jo zavedajmo brez strahu edini cilj.    
Arthur C. Brooks (2021) piše o tem, kako najti srečo v drugi polovici življenja z opolnomoče njem posameznika. Zrela leta bi morala biti zadovoljna, smiselna in uspešna. Staranje in doseganje visoke zdrave starosti prebivalstva pomemben dosežek naše civilizacije. Njegovi nasveti so praktični in dosegljivi.
Svoja stališča pa podpira tako z znanstvenimi raziskavami kot z modrostjo velikih filozofov. Pogosto se sklicuje tudi na pomen vere v življenju posameznika. Najpomembnejše pa je, da nam preko svojega potovanja pokaže svojo ranljivost tako, da deli z nami spremembe, s katerimi se je sam soočil v srednjih letih svojega življenja.
Gre za opolnomočenje posameznika za predn0stne naloge duhovne inteligence. Zrela leta bi morala biti zadovoljna, smiselna in uspešna. Predvsem pa je staranje in doseganje visoke starosti prebivalstva pomemben dosežek naše civilizacije. Brooks (2023) se zavzema za pogrebni govor brez primerjav z drugimi po krivulji kristalizirane inteligence in ne za karierni življenjepis dosežkov. Brooks pravi tako kot Warejeva 'živi tako, da ti ne bo treba ničesar  obžalovati ob zadnji uri'. Poskrbimo za dobra dela in prijateljstva. Molitev križevega pota nam lepo pokaže naše prednostne naloge.  Ob smrtni uri drugemu ne moremo več poravnati škode ali mu napraviti česa dobrega. Po metodi izpostavljanja nevarnostim, ki se jih najbolj bojimo – desenzibilizacije, strah pred njo postopno izgine. V budističnih templjih najdemo pogosto trupla v različnih stopnjah razpadanja, kar je bistvo desenzibilizacije. Niti upadan lastne sposobnosti niti posthumnim stanjem trupla se nima smisla upirati.  Vsi cenimo odzivnost. Brooks pa nas uči, da bomo sčasoma za druge nepomembni in nepoznani. Hebrejski izraz 'šeol' pomeni 'neodziven'. Neodziven je hudič, ki ne sliši klica Boga. Življenje je tragično, ker se konča s smrtjo kot izgubo. Ničesar ne bomo odnesli s seboj.  
Starost je lahko zelo nepredvidljiva, zato je pomembno, da se zavedate svojih pravic in pravic starejših oseb, za katere skrbite. Ali vemo, kakšne pravice pripadajo starejšim v Sloveniji? Osnovne informacije o pravicah nam posreduje Gašper Novak (2021) kakor tudi koristne napotke za kakovostno življenje v 'jeseni življenja'. To praktično znanje nam bo v pomoč pri ohranjanju naše samostojnosti. S predstavljeno knjigo lahko prihranimo čas in denar. Dodani so tudi praktični primeri iz osebnega življenja avtorja. Stran za stranjo boste dobili odgovore na vsa vprašanja, predvsem pa predstavo o tem, kakšna pomoč in pravice pripadajo človeku v jeseni življenja.
V tretjem življenjskem obdobju se učimo bolj smiselno kot doslej, če le ohranjamo nenehno radovednost za področja, ki jih predvsem sami izbiramo. V pozno zrelem obdobju, kot ga imenujejo psihologi po 65. letu, prevladujejo priložnostne oblike.  Na splošno velja, da smo ljudje odprtega duha bolj zainteresirani za nova znanja in lahko več prispevamo za družbo znanja. Premalo pa se zavedamo, da bi lažje reševali različne krize, če bi se zavzemali za uveljavljanje skupinskega občutka (ang. common sense knowledge) kot tudi specifično parcialnega in individualnega.  Že v polpreteklem obdobju smo poznali utopično načelo 'vsak po svojih sposobnostih, vsakemu po njegovih potrebah'.  

Brooksove izkušnje so bolj splošne, Novakove pa konkretne.  Gašper Novak si je izkušnje  pridobil na različnih področjih dela: v Domu starejših občanov Vič-Rudnik, na Nevrološki kliniki v Ljubljani ter na Reševalni postaji Ljubljana. Danes svoj čas posveča premagovanju težav starejših ter preko svojega podjetja Blaginja, specializirana prodajalna na področju medicinskih pripomočkov, ponuja različne storitve ter nepogrešljive medicinske proizvode. Njegova telefonska številka je 030 633 332.
Umetniki so bili že od nekdaj radi ekstravagantni in provokativni, ne da bi domislili posledice svojih dejanj. Imeli smo vtis, da si nekaj več upajo, ker prinašajo svetu nova spoznanja. Sedaj pa, ko je svet že tako iz tira in izkoreninjen, se takšna drža ne zdi več izvirna, revolucionarna in avantgardna. Takšna divergentnost, ki jo sicer podpira kapital, je le še odkrivanje 'tople vode', s katero si ne moremo umiti umazanih rok. Na novo bi bilo treba premisliti mitologije v smislu nastajanja novih zgodb, ki bi predstavljale človekov dom in ga ne bi še bolj odtujevale od njega samega in od drugih.            
Prekmurski pevec Vlado Kreslin poje v refrenu »….pustite nam ta svet, ves nedolžen in drugačen. Naj vsak, ki vanj je ujet, bo pristen nepopačen«. Ta pristnost je pravljično prelepa  popevka tudi nakazuje, da gre za različne drugačnosti in identitete. Umetniki zaradi ekstravagance eksperimentirajo tudi neumestno, kar pa ni samo stvar okusa, ampak tudi etike. Če gremo k izvorom, je še najbolj inovativna forma 'lepo, resnično in dobro (lat. pulchrum, verum, bonum)', ker nič od tega ni samoumevno, ampak je sad naših prizadevanj za mir. Čim bolj se od te forme zaradi (post)moderne umetnosti oddaljujemo, bolj smo odtujeni in v smislu kovidnega človeka (lat. homo covidensis) zaprti vase in med svoje štiri stene. Zato je že danes problem kako usklajevati med specifično človeškim, analognim in umetnim, algoritmičnim, digitalnim svetom.  Sloterdijk je prepričan, da projekt razsvetljenjstva ni uspel, ker se Marxove sistemske povratne zanke ne iztekajo pozitivno.      
Med zadnjimi takšnimi primeri je bila Slovenija kot častna gostja na gostja mednarodnega knjižnega sejma v Frankfurtu 2023 od 18. do 22. oktobra. V uvodnem nagovoru je dr. Slavoj Žižek komentiral palestinsko-izraelski konflikt, ki se je v zadnjem času zaostril z napadom palestinske teroristične organizacije Hamas na Izrael. Ni zagovarjal Hamasa, vendar je za odgovornost in pri vzpostavitvi miru zadolžil obe državi. Naletel je tudi na nerazumevanja in odpor, čemur je bila filozofija v zgodovini kar pogosto izpostavljena. Potrebna so bila naknadna ponovna branja, interpretiranja in rehabilitiranja. Nekaj podobnega se je dogajala tudi verskim prerokom. Z diplomatskega vidika je videti ta svetovni projekt utopičen. Svetovni mir je zadeva vseh sodelujočih, sicer bo tretja svetovna vojna vodila k splošnemu uničenju. Žižek je s svojim pristopom odprl rane diplomacije v demokratični družbi, ki nas s svojimi zavzemanjem za pravičnost zmagovalca ogroža. Tako se šengenske odprte meje v EU zopet zapirajo.  Amalietti (2010) podcenjuje moč Žižkove retorike. Je pošten filozof, ki govori iz svojega prepričanja in ne zgolj iz prebranega gradiva. Vsebuje ethos, pathos in logos. Seveda ni vsem všeč njegov dotikalni sindrom, ki ga tudi retorične šole ne predvidevajo. Je pa njegova retorika po svoji poštenosti do resnice podobna govoru Antigone pred vladarjem Kreonom. Res smo od novega tisočletja utopično pričakovali več kot se je izkazalo v njegovih 30-ih letih.   
Splošna vprašanja so: ali sodobni svet res razpada in nazaduje, je napredek  še mogoč ali je pred nami res takšen ali drugačen zaton? Pinker (2019) zagovarja razsvetljenstvo. V bistvu misli podobno kot zgodovinar Harari in psiholog Kahneman, Nekateri podatki kažejo, da večji del človeštva živi dlje, bolj kakovostno in  bolj zdravo, svobodnejše in bolj srečno. Pinker nas na različnih področjih spodbuja k preseganju delnih (dez)informacij in s tem tudi samih sebe.  Iz manj dostopnih virov si raje ustvarimo svojo podobo. To delo je delno za nas opravil že sam. Pokaže, kako raste zdravje, blaginja, varnost, mir, znanje in sreča kljub vsem sodobnim problemom. Ta napredek je zanj 'dar razsvetljenstva. Prepričan je, da razsvetljenj ske vrednote lahko tudi v prihodnosti izboljšajo človeštvo in presežejo obstoječa religiozna, politična, nacionalistična in druga družbena nasprotja, ki krhajo podobo sveta in ga pretvarjajo v cinično oz. nihilistično razpadajočo civilizacijsko tvorbo.
Intelektualno široko in globoko Steven Pinker (2023) ustvarja sodobna navodila za uporabo razuma v vsakdanjem življenju. je Nobelov nagrajenec za delo 'kako deluje um'. Sprašuje se 1. Kaj je razum? 2. Zakaj ga primanjkuje? Zakaj je pomemben in kako ga optimalno uporabljamo? Pinker je o tej temi predavanj na Harvardu. Kot psiholog in jezikoslovec je raziskoval naravo razumnega mišljenja in vprašanje, zakaj včasih delujemo v nasprotju z njim. Proučuje tudi odnos med verjetnostjo in naključnostjo, odnos med prepričanji in dokazi (Bayesovo sklepanje), korelacijo in vzročnostjo. Pinker se tudi sprašuje ali je kaj narobe z nami. V tem smislu preučuje šibkosti našega razuma. V vsakem izobraževalnem sistemu in pri poljudni znanosti bi si morali prizadevati za čim višjo stopnjo razumnosti. Vodi nas pri logičnih sklepanjih, kritičnem mišljenju, razumevanju verjetnosti in tveganj, korelacije in vzročnosti ter razlik, kakšne so možnosti optimalnega sprejemanja odločitev ob negotovih podatkih in jasna pravila pri sprejemanju odločitev, v katera so so vključeni tudi drugi ljudje s svojimi strategijami. Res obstaja razlika med izključujočim mišljenjem s falsifikacijami in vključujočim, integrativnim mišljenjem. Orodja razumnega sklepanja so nujno potrebna, če se želimo izogniti nespametnostim v osebnem življenju in tudi pri oblikovanju razumnih delovnih strategij v družbi nasploh. Ker je vse več trgovin z vsiljevanjem svojih domnevno za nas dobrih izbir, ostaja za nas vprašanje, kako razlikovati zrna od plev. Videti, da zaživimo šele, ko smo vsaj relativno neodvisni od ponudb.   
Univerzalna racionalnost je nevarna, ker je protislovno neuresničljiva. Skuša razreševati tudi  konfliktne interese. Ve, da smo evolucijsko spremenljivi homo sapiens. Po eni strani smo lažje racionalni kot nekoč po drugi strani pa težje, ker je veliko dezinformacij v post-resničnostnem stanju. Pinker ne piše o racionalnosti kot filozof, ampak kot psiholog. Hegel kot filozof prizna naključnost znotraj bistvenega pojavljanja in obratno. S tem je anticipiral nevrološka spoznanja, ki izhajajo iz zunanjih sprememb. Videti je, da ne upošteva načela, da brez (odličnih, navdihujočih čustev) ne bi bilo nobenega iskanja resnice.   Eksponentno diskontinuiranje je prelaganje osebne zadovoljitve v oddaljeno prihodnost, češ da bomo dobili večjo nagrado. To ni vedno smiselno, ker vključuje nova tveganje, da ne bomo več pri moči. Še danes se je možno odisejsko samobvladovati, da ne nasedemo vsem vabam. Ta metoda je uporabna pri današnji vsiljivi izbirnosti v trgovinah. Najbolje je ponudbo le ravnodušno opazovati. Razumno je (po Williamu Glasserju) izvajati samonadzor nad svojimi odločitvami 
Pinker (2023) se precej sklicuje na Bayesovo sklepanje. V wikipediji je Bayesovo sklepanje metoda statističnega sklepanja, pri katerem uporabimo Bayesov izrek za posodobitev verjetnosti za hipotezo, ko postane na voljo več dokazov ali podatkov. Bayesovo sklepanje je pomembna tehnika v statistki, zlasti v matematični statistiki. Bayesovo posodabljanje je pomembno pri dinamični analizi sekvenc podatkov. Danes ga rabijo v znanosti, inženir stvu, filozofiji, medicini, športu in pravu, teoriji odločitev. Tam je povezano s subjektivno verjetnostjo. Geometrijska predstavitev Bayesovega izreka. V tabeli vrednosti 2, 3, 6 in 9 dajo relativne uteži vsakega ustreznega pogoja in primera. Slike označujejo celice v tabeli vključene v vsako metriko, verjetnost, da je ulomek vsake slike, ki je pobarvana. To prikazuje, da P(A|B) P(B) = P(B|A) P(A) tj. P(A|B) = P(B|A) P(A)P(B). Podobno logiko lahko uporabimo, da prikažemo, da P(¬A|B) = P(B|¬A) P(¬A)P(B) itd. Bayesovo sklepanje izpeljuje aposteriorno verjetnost kot posledico dveh predhodnikov: apriorne verjetnos ti in funkcije verjetja. Izpeljane so iz statističnega modela za opazovane podatke.  

Pinker (2023) je raziskoval naravo razumnega mišljenja in vprašanje, zakaj včasih delujemo v nasprotju z njim. Rad preučuje šibkosti našega razuma in jih ima za čudovit doprinos psihološke stroke k splošnemu razumevanju delovanja človekovega uma. Meni, da bi si morali v izobraževalnem sistemu in pri poljudni znanosti prizadevati za čim višjo stopnjo razumnosti. Sam predstavi orodja  za več razumnosti, kamor spadajo uporaba logike, kritičnega mišljenja, razumevanja verjetnosti in tveganj, korelacije in vzročnosti ter razlik med njimi, optimalnega pristopa k sprejemanju odločitev ob negotovih podatkih in jasna pravila pri sprejemanju odločitev, ko so pri njih vključeni tudi drugi ljudje s svojimi strategijami.

Orodja razumnega sklepanja so nujno potrebna, če se želimo izogniti nespametnostim v osebnem življenju in tudi pri oblikovanju razumnih delovnih strategij v družbi nasploh. Ključ do njih je na voljo v tej izjemni in zavzetemu bralcu razumljivo napisani knjigi. »Če ste kdaj razmišljali o tem, da bi zaužili kaj posebnega, da bi bili pametnejši, raje preberite Več razumnosti.« v knjigi Jonathana Haidta. Razum bi moral biti vodilo vsega, kar razmišljamo in počnemo. (So naši pomisleki razumni, če se s tem ne strinjamo?) In vendar je v dobi, ko ima razum toliko možnosti, kot še nikoli prej, javna sfera preplavljena z lažnimi novicami, oglasi za mazaška zdravila, teorijami zarote in brezumnim nakladanjem o 'višji resnici'. Kako lahko ugotovimo, kaj je smiselno in kaj ne, je resno vprašanje. V 3. desetletju tretjega tisočletja se soočamo z usodnimi grožnjami zdravju, demokraciji in stanju planeta, na katerem bi lahko še naprej brezskrbno živeli. Čeprav so težave resnično zastrašujoče, zanje obstajajo rešitve, človeštvo pa lahko s svojimi umskimi sposobnostmi pride do njih. Žal pa se soočamo z nadvse resno težavo, kako ljudi sploh prepričati, da bi rešitve, ko do njih pridemo, tudi sprejeli.« 
»Razumsko sklepanje bi moralo biti del osnovne izobrazbe, tako kot branje, pisanje in računanje. Kako si Pinker predstavlja verjetnosti, korelacije, vzročnost? Rabili bi tudi jasna pravila odločanja, če bi ta obstajala. Menim, da obstajajo le splošne smernice.  
Raje razmišljamo po reprezentacijskih vzorcih kot po statističnih, ker se jih nismo učili.  
Portugalsko-ameriški nevrolog Damasio (roj. 1944) pogojno sklepa, da so biološki temelji čustev  vključeni v pogosto nezavedno odločanje. Čustva so oder za konstrukcijo družbene kognicije in so potrebna za procese sebe in zavesti. Pokazal je izvor uma v živčnih  celicah. Gre mu osebno utelešenje uma. Hipoteza o somatskih označevalcih je navdihnila številne nevroznanstvene poskuse, izvedene v laboratorijih v ZDA in Evropi, kar je vplivalo na sodobno znanost in filozofijo. zanj so čustva kot del homeostatske regulacije zakoreninjena v mehanizmih nagrajevanja/ kaznovanja. Z Williamom Jamesom razlaga občutke kot odčitava nje telesnih stanj, vendar ga je razširil z napravo 'kot-če-telesne zanke', ki omogoča, da se substrat občutkov simulira namesto dejanskega (kar napoveduje proces simulacije). kasneje odkrijejo zrcalni nevroni ). Eksperimentalno je dokazal, da je inzularni korteks  kritična osnova za občutke. Odkril je kortikalna in subkortikalna indukcijska mesta za čustva, npr. v ventromedialni prefrontalni skorji in amigdali.  

Pinker nam prizna, da je (bila) dosedanja znanstvena paradigma še na trhlih nogah. Ne razlikujemo dobro znanstvenosti od psevdoznanstvenosti. Ni nenavadno, da se med (dez)informacije zlahka umešča t. im. teorija zarot, ki preglasi resne znanstvene raziskave. Večina verjame v akademski pedigre znanstvenosti, ki ima svoj univerzitetni status, bosa pa je izven svojega ozkospecializiranega področja. Avreola objektivnosti je površinska. Težko jo je poglobiti v notranjost in razširiti na univerzalnost, kar predvideva nova paradigma. Ta ne zadeva le vednosti, ampak zadeva tudi verovanja na našem subjektivnem področju. Kartezijanski metodični dvom ima komaj še kakšno veljavo. Prav tako je težko priti od sebične do kritične racionalnosti, ki je obenem tudi odlična emocionalnost in duhovnost. Smo v paradoksalnem položaju opustitve zunanjega miru in notranje potrebe po njegovi neizogibnosti. Na ta način doživljamo tudi racionalnost, etika in podobne vrednote.  Menim, da naj bi Pinker (2023) vpel svoj zagovor racionalnosti na novoveške vrednote namesto da se ukvarja pretežno z metodami mišljenja. 
      
Odgovor na vprašanje, pri kom se kdo navdihuje, je odvisen od tega, kdo je in kaj dela v smislu svojega cilja. Tako se je romaneskni pisatelj Steinberg (1965) navdihoval pri avtobio grafski zgodbi bolehnega nemškega romantičnega pesnika Heinricha Heineja. Opisuje prizor, kako je tedanji profesor književnosti Friedrich Schlegel prizanesljivo kritično vplival na 22 letnega Heineja, ki je študiral in pozneje tudi končal doktorat prava. Pri njem so se zgledovali tudi nekateri glasbeniki. 
  
Jasno je, da razsvetljenjstvo na kartezijanski dualistični osnovi ne zadostuje več. Damasio je pri Descartesu odkril osnovno napako v ločitvi telesa in duha, medtem ko je zanj Spinoza anticipiral nevroznanost, ker napoveduje nova odkritja v biologiji in nevroznanstvenih pogledih na problem duha in telesa ter da je bil Spinoza protobiolog. V svoji knjigi Self Comes to Mind: Constructing the Conscious Brain trdi, da je jaz ključ do zavestnega uma. Občutki pa osnovni elementi v konstrukciji proto-jaza in osrednjega jaza. Po mislecu Damasiju se imenuje neka srednja šola v Lizboni.   

Michea (2017) je prepričan, da je transhumanizem poslednja ideologija kapitala. Lahko bi jo imenoval bolj določno 'tehnokratizem'. Pri njem naknadno ugotavljamo škodljive posledice, ker se uveljavlja na navidez prijazen način, kaj vse je še dobro za nas. treba je biti pogumen in se pobirati vedno znova. Zlate misli o pogumu je zbrala Helen Exley (1997). Antigonin pogum izpričujeta opozicionista Navalni v Rusiji in Zelenski v Ukrajini.  

Molimo 'božja pomoč ostani bedno pri nas'.  Danes se znižuje se vrednost kulture, hrane. Pot navzdol vodi v razkroj, pot navzgor pa v integriteto. Prvo zastopa Wilber, drugo pa Beckova (2023). Slednja se navdihuje po Dantejevi božanski komediji (divina comedia). Težko je pristajati na to, da je oboje po nasprotju isto. Če se na vzhodu stemni, se na vzhodu razsvetli. To velja še danes geografsko, ne pa nujno tudi politično-ekonomsko, kulturno. Po Danteju prihajamo v raj, svetovne razmere pa nam grozijo s peklom. Življenje je igra, pomembno pa je, ali jo igramo dobro ali slabo. To je podobno šahu. Obstajajo tudi arhetipske grožnje, zato je pomembno, ali jih obvladamo.     

Ahilova peta razsvetljenjske dualistične paradigme je, da je preozka. Ne vemo, kdo je  avtor tega monologa. Njeni zemljevidi so brez maperja. 

Kozmos pomeni Wilberju tako kot pitagorejcem vedo o vsem, kar obstaja. Wilber je kar se da natančno ocenjeval odnose med dosedanjo mehanicistično, reprezentativno, objektivno-analitično in novo holistično paradigmo. Ker imamo obe roki, je treba upoštevati tudi dva načina mišljenja, tako desnega kot levega. Možgani so prav tako razdeljeni na desno in levo polovico. Mehanska paradigma se zadovoljuje le z opazovanimi dejstvi (esse est percipii), nevidni, globinski svet celoti pa je treba znati tudi interpretirati.  Poskuša utreti pot od velikega poka in evolucije do enega-vsega. V evoluciji interpretiramo vse iz ozadja in konteksta. Gadamer pozna tudi obzorje obzorij, ki je kontekst vseh kontekstov. To je za Wilberja holarhija, ki je hierarhija holonov. Cilj je doseči lepoto, resnico in dobroto, ki je razcvet hrepenenja po harmoniji, izraženi v sočutnem sozvenenju, ki ni le multukulturalistično razumevanje pomenov, ampak je razumevanje  vrhovnega pomena, ki vključuje vse nižje pomena. Napaka prejšnje paradigme je v tem, da je hotela harmonijo samo na svoji parcialni, objektivni strani.      

1.Odrast v ekosocializmu                                                                                                      109                                                                                                             
Ekosocializem je v bistvu odrast. Ne vemo, če ta vključuje trg. Magistra Velički Tinkara (2018) opredeljuje fleksibilnost trga dela kot sposobnost prilagajanja in odzivanja na spremenljive ljudske potrebe. Ne gre za enačenje s pojmom lahkega odpuščanja delavcev, ampak za prožno obnašanje delavcev in delodajalcev. Tako v smislu, da delavci hitro najdejo novo zaposlitev (imajo tudi lažji dostop do poklicev), kot tudi, da ima delodajalec možnost v okviru poslovne fleksibilnosti uravnavati delovni čas in organizirati delo. Zaradi težnje delodajalcev po večji fleksibilnosti se pojavljajo atipične oblike dela, pri katerih gre za odmik od klasičnega vzorca 
odvisnosti med delavcem in delodajalcem. Med atipične oblike dela spadajo začasno in občasno delo, volontersko pripravništvo, podjemna in avtorska pogodba, študentsko delo, samoza poslitev. Zaradi po mnenju delodajalcev premalo fleksibilnega trga dela pa je velik problem pojav prekarnega dela. Ta nastane, če je trg dela neprožen in čezmerno usmerjen v varnost zaposlitve, po drugi strani pa, da delovna zakonodaja ne omogoča niti minimalnega varstva zaposlenim. Zato želimo v prožni varnosti vzpostaviti ravnovesje. Za dosego ravnovesja lahko preučimo primere dobrih praks iz tujine. Zanimiv je danski model z usmeritvijo v aktivno politiko zaposlovanja.

Hararijevih 21 nasvetov za 21. stoletje je nastalo kot rezultat predelanih in dopolnjenih besedil, objavljenih ob različnih priložnostih, tudi kot odmev na različna aktualna družbena dogajanja. Harari se je osredinil na sedanjost. V 21ih poglavjih, razdeljenih v pet delov (Tehnični in tehnološko izziv, potem Politični izziv, nadalje Obup in upanje, potem Resnica in na koncu še Prožnost) je na izviren način osvetlil ključne dileme in izzive. Analiziral je prihodnje vloge  posameznika in na participacije v globalni družbi, od splošnih vprašanj svobode, varnosti, dela in enakopravnosti do večnih vprašanj religije, Boga, smisla življenja, izobrazbe, družbe, torej vprašanj sedanjih in prihodnjih človeških skupnosti, vprašanja simbioze različnih kulturnih (civilizacijskih) pristopov, ki jih po eni strani sedaj napajajo nacionalizmi, po drugi pa preseljevanja. 
Plessner je v delu Ravni organskega življenja in človek zagovarjal stališče, da so ljudje »naravno umetna bitja« znotraj žive narave, skuša preklicati dualizem duha in telesa. Plessnerjev biološki okvir konceptualizira življenje ljudi v povezavi z življenjem rastlin in živali, ne glede na to, da človek postane kulturna žival, katere oblike življenja ni več mogoče strogo ocenjevati z, recimo, zoologijo ali evolucijsko psihologijo.
Dušan Plut (2023) v obsežni znanstveni monografiji predstavi svojo vizijo prihodnosti. Kot je poudaril na predstavitvi knjige, potrebujemo novo, ekohumanistično družbeno ureditev, veliko vlogo pri prehodu pa ima lahko Slovenija. »Civilizacija je na velikem razpotju, prvič so ogroženi ekosistemski pogoji človeške vrste in vseh drugih vrst na planetu. Gre za specifično stanje, ki zahteva radikalne in strukturno pomembne spremembe na mnogih področjih.« 

Pokazalo se je, da tako obstoječi neoliberalni kapitalizem kot tudi opuščeni model realnega socializma na temeljna protislovja v družbi ne zmoreta odgovoriti. Zato potrebujemo novo družbeno ureditev, ki jo Plut poimenuje ekosistemska oz. ekohumanistična družbena ureditev.
Ne predvideva svetovne revolucije, ampak upa, da  pride do pospešenega reformnega procesa, najprej z opustitvijo neoliberalnega kapitalizma in njegovega prehoda v prvo, zelo omiljeno fazo sprememb - to je ekososcialni kapitalizem. V drugi fazi naj bi sledil prehod v ekohuma nizem - zrelo ekosistemsko družbeno ureditev, katere pomembna vloga je tudi zmanjšanje geografske in socialne neenakost na tem planetu.

Prav EU in še posebej Slovenija imata zaradi dosežene stopnje blagostanja veliko prednost in hkrati odgovornost, da stopita na čelo teh sprememb ne z vojnami, temveč z nenasiljem, demokracijo, solidarnostjo in socialno pravičnostjo. Prva naloga države bi morala biti zmanjšanje ekoloških pritiskov, druga pa poskrbeti za tiste, ki so na robu družbe in si ne morejo zagotoviti dostojnega materialnega standarda. Vprašanje, kako prenehati netiti vojna žarišča je isto kot dopuščati vse nenasilne možnosti pogajanj.  

EU mora udejanjiti paradigmo kulturne rasti. Jasno je, da je ideja ekonomske rasti omejena. Prihodnja makroskupnost naj bi bila sposobna udejanjiti paradigmo odrasti, sonaravnega povečevanja blagostanja. Nastajala naj biti solidarnostna in socialna skupnost, saj se bodo le na ta način socialne razlike zmanjšale. Spremeniti bo treba civilizacijsko paradigmo, da ne bi otrokom in vnukom zapustili zastrupljeno in izropano doto. Mlada generacija je bistveno bolje osveščena in se bolje zaveda problemov in vzrokov zanje. Zato je ta preskok spodobna narediti. Pluta  kot okoljevarstvenika najbolj tare problem, kako na planetu z omejenimi viri zagotavljati vsesplošno blaginjo za vse prebivalce tako gospodarsko razvitih držav, kot tudi recimo držav v razvoju. 
NAROČITE
Morda podnebne spremembe ni povzročil človek z enostransko industrializacijo planeta. Mit  o globalnem segrevanju je naš. Teorije zarote kažejo na domnevnega grešnega kozla, ki je po prepričanju zagovornikov identificiran, dokazan pa ni. Kot pri covidu 19 se tudi pri podnebju sprašujemo, kje imajo izvor.  
Booker meni, da je bil zakon o podnebnih spremembah iz leta 2008 'najdražji del zakonodaje, ki je bil kdaj v parlamentu' in da bo v naslednjih 40 letih verjetno stal na stotine milijard dolarjev. Ukrepi, ki so jih sprejele vlade za boj proti podnebnim spremembam se bodo izkazale za eno najdražjih, uničujočih in nespametnih napak, kar jih je človeška rasa kdaj naredila".  Philip Ball je v The Observerju označil knjigo kot 'dokončni priročnik podnebnih skeptikov', v kateri je "zaokrožil skoraj vse kritike večinskega znanstvenega stališča, da je globalno segrevanje najverjetneje povzročilo s človeško dejavnostjo, je v teku.  
Na nekaterih primerih današnjih državnih politikov opazimo njihovo skorumpiranost, moralno vprašljivost in veliko materialno bogastvo. Državljani jih volijo na osnovi sugestiv nih reklam kljub spornim dejanjem. Zdi se, da so si v tem pogledu formalno demokratične in avtokratske države podobne. Ti politiki so v demokratičnih državah sojeni zaradi korupcije, v avtokratskih pa zaradi vojnih zločinov. Oboji pa se želijo čim dlje obdržati na oblasti. Po moje je to zaradi ponotranjega avtokratizma državljanov, ki so bili v fevdalizmu podaniki in v antiki celo sužnji. Zato  avtokrati še danes lahko zmagujejo na volitvah. Volivci so prepričani, da nimajo boljše izbire. Včasih pa tudi volilna komisija 'popravlja' glasove v prid določenega kandidata. Zanimivo je, da mora biti večini kar všeč 'banalizacuja zla' (izraz Hannah Arendt) njihovih in naših voditeljev. Revolucionarne ideje se hitro sprevržejo v konfliktna stanja in teror. Zato se Putin ne razlikuje bistveno od Stalina in Robespiera. Samostojno kritično mišljenje je težko dosegljiva vrednota. Vladarji hitro spravijo podložnike v položaj priučene nemoči. Pri tem jim pomaga tradicija podložništva. Pogum izstopa 'kljub demokraciji? kot redka vrednota. Pogum je v tem, da se vedno znova poberemo iz padca oz. poraza. Temu je namenjeno tudi krščansko odrešenje.   
Ekološko gibanje z Greto je še preplitvo, da bi spremenilo kapitalistični izkoriščevalski model družbe. Navaja Foucaulta ne pa Noami Klein, ki je ugotovila, da se kapitalizem ohranja s sprožanjem kriznih razmer zato, da dobi kapital priložnost za investicije v njihovo razreše vanje. Model šok terapije ustreza današnji katastrofični mentaliteti. Zato postaja vojna normalno stanje. Ker mir ni več norma, diplomatska služba za kompromise za vsako ceno skoraj ni več potrebna. Ne vemo, kdaj bodo postale razmere nevzdržne tako da vladajoči ne bi več mogli izkoriščati narave, ponižani pa ne bi hoteli biti izkoriščani.  Propad realnega socializma razglaša Fusaro (2023) za evropsko tragedijo. Seveda še ne vemo, koliko k temu prispeva vojna v Ukrajini. Širjenje NATO na meje ruske federacije je omajalo že tako krhko ravnotežje sil.      
Maslow je razlikoval med 'spoznavanjem bivanja' (ali B-spoznavanje), ki je celostno in sprejemajoče in 'spoznavanjem pomanjkljivosti' (ali D-spoznanje). Večina volivcev najbolj zaupa politikom z veliko zunanjo močjo, ker jim ta predstavlja  njihovo varnost. Večina še vedno ni navajena kritično misliti in biti v dialogu z drugače mislečimi, zato bo nov predmet 'celostno mišljenje in delovanje' tako dobrodošel. Potrebna bo tudi dolgotrajna vaja. Zasvoje nosti z dezinformacijami na družbenih omrežjih pa nas od tega odvračajo, ker se še vedno se premalo zavedamo, kaj delamo in zakaj se o čem  odločamo tako in ne drugače. Vendar bi prav volivci morali znati pripravljati teren za nastop značajskih, moralnih politikov, ki jim znajo prisluhniti in z njimi sodelovati. To bi najlaže storili samorealizirani državljani, ki pa so, žal, v manjšini. Ne le po Maslowi teoriji hierarhije potreb, ampak tudi po Kohlbergovi lestvici moralnega razvoja je jasno, da večina ne doseže stopnje moralne zrelosti, ampak ostaja na t. im. pred-edipalni fazi. Obstoječe družbeno pomanjkanje skrbi za etično dobro vseh in vzgoje za sožitje pa ima nihilistične učinke.  
V 19. stoletju se pojavi tudi pojem nihilizma v Rusiji (Turgenjev, Dostojevski) in v Nemčiji (Nietzsche). Nihilizem ima več pojavnih oblik, ki jih ni lahko prepoznati.  Če je v 19. in 20. stoletju prevladoval nihilizem kot odpor do tedanjega družbenega reda, pa gre v 21. stoletju še za odpor do naravnega reda.  Tako kot je Trump hotel napraviti Ameriko spet veliko, se Putin zgleduje v Rusiji po Petru Velikem in Ši Džinping na Kitajskem po naslednikih Mao Ze donga. Zaradi te nostalgije po imperialni veličini  ti politiki zanemarjajo pomen in ukrepe varovanja čistega okolja. Nihilizem pomeni uničevanje naravnega okolja s krčenjem števila živalskih vrst, pomeni pa tudi genocidno politiko od nacionalne do planetarne ravni.  Gre za prevrednotenje vseh vrednot. Nietzschejeva napoved o zatonu modernega človeka, dvatisočlet nega moralnega in duhovnega gibanja in razvrednotenja najvišjih vrednot, se danes uresničuje.  Ideologijo mrtvega boga zastopajo tudi tisti, ki Boga zamenjujejo s kakršnimi koli nadomestnimi užitki. Že Nietzsche je ugotovil, da smo prežeti z ničem. Ker sami po sebi izgubljamo življenjski smisel, smo ga dolžni morda drugače kot Proust ponovno iznajti. Vladata nam brezdušna znanost in tehnika, katere imperativ je zgolj delovati, dosegati rezultate. Za pasivni nihilizem je značilno, da moderni človek iz izkušenj verjame zdaj v to zdaj v drugo vrednoto, potem pa jo opusti. Krog preseženih in opuščenih vrednot je čedalje večji. Tako nastaja praznina in revščina vrednot. Pesnik Andraž Polič (2008) išče vodo v puščavi. To je aktualno tudi v času današnjega vojnega pustošenja v Ukrajini in na bližnjem Vzhodu.  Tako puste so kozmične pokrajine. Potrebno je očiščenje in vstajenje. Polič navsezadnje najde v njej oazo zavesti. Po Komelu gre za totalitarnost družbe. To je korak k nivelizaciji potrošništva. Gre mu za iskanje ravnotežja med svobodo in pravičnostjo, kar se zdi na prevladujoč trend utopično. Značilna je njegova teza, da tam, kjer manjkajo temelji, ki so bili v metafiziki substance, manjka tudi obzorje razgleda. Današnja družba je postfaktična, kar pomeni, da operira z verjetnostmi, ne več z resnico. Kako človek razume samega sebe, če do sebe sploh ne pride? Gre za pridobivanje še več moči (Nietzsche) v smislu totalne nivelizacije. Kakšna je volja do niča? 
Lozar (2014) poskuša odgovoriti na vprašanje, ali je Nietzsche nihilizem premagal ali je ostal v njegovem primežu. Vprašanje se nanaša tudi na druge avtorje, ki so ga identificirali in se soočili z njim. Najprej raziskuje  pogoje za vznik nihilizma v interpretaciji nihilizma pred Nietzschejem filozofa M. A. Gillespieja. Ta opozori na razvoj moderne od Descartesa do Nietzscheja kot problem rastočega voluntarizma, ki ga v tek sproži Ockhamova koncepcija boga. Vsak avtor razume nihilizem še drugače. Lozar (2014) interpretira tudi Heideggra, ki išče razloge za vznik nihilizma že v antični Grčiji in ob nastanku metafizike. Heidegger sicer Nietzscheja obtoži skrajnega nihilizma. Nietzsche bi kot poslednji metafizik vendarle vsaj delno presegal nihilizem in metafiziko. Ivan Urbančič razgrinja prav ta vprašljivi del Nietzschejeve filozofije. Dekadenca je v zasnovi že pri starih Grkih in je pogoj možnosti nihilizma. Ključni vidik predstavlja njegova eksplikacija časa kot vzajemne spornosti časa Kronosa.

Kooperativna odgovorna svoboda je v samoomejevanju partikularnosti v imenu univerzalne resnice. Nasprotno pa je avtokrat v 21. stol. pripravljen v vsakem trenutku sprožiti atomsko bombo, aktivirati drona, ki sam poišče sovražnika ali pa zasejati kult, za katerega so državljani pripravljeni umreti. Danes je v svetu veliko absolutizacij partikularističnih interesov, vsiljevanj svoje volje, omejevanja svoboščin in pravic drugih, zasužnjevanja žensk,…  
Razvijamo se enostransko tehnološko-digitalno prehitro. A tudi analogni razvoj je ambivalenten, kadar ni human. Potrebna bi bila globalna kulturna revolucija oz. nova renesansa, ki bi svet, ki je iz tira, spravila v stabilno ravnotežje in na ta način omogočila trajnostni razvoj (sustainable future) v skladu z diverzifikacijo biotopov. V luči vstajenjske Velike noči globalni nihilizem ni dokončno stanje zgodovine kljub temu, da se imperiji deglobalizacijsko zapirajo vase. Še celo vedno bolj velja rimski izrek 'kar je dovoljeno Jupitru, ni dovoljeno volu' (quod licer Jovi, non licet bovi). Državljani se po različnih državah temu upirajo, tako da protestirajo, vendar pa je njihov odpor precej neuspešen. Ker zdravstve ni sistemi marsikje pokajo po šivih, se oddaljujemo od Frommovega koncepta produktivne ljubezni in s tem od zdrave družbe.  
Spomini so tako srečni kot nesrečno-neprijetni. Telo si vse bolečine zapomni, na nas pa je, ali jih znamo transformirati v pozitivne izkušnje za druge.  Vsak, ki se spomni svojih duševnih ran iz otroštva, bi lahko napisal svoj esej o bolečini, ker se le-ta vsakega neposredno dotika v smislu neprijetnega  občutka in običajno tudi poškodovanega stanja telesa. Razlikujemo med trenutno, akutno bolečino in kronično trajajočo bolečino. Prva ima pogosto obrambno in opozorilno vlogo, druga pa predstavlja že človekovo trpljenje. Bolečina pogosto pomeni simptom bolezni. Mnogi imajo bolečine zaradi njihovih negativnih psihosocialnih odnosov. Te zadevajo pretežno njihova čustva oz. »srce« in postanejo prej ko slej tudi telesne bolečine.  
V 19. stoletju je nemški filozof Arthur Schopenhauer razvil pojem svetovne bolečine, svetobolja (nem. Weltschmerz), ki se ohranja, dokler vlada svetu slepa volja. V Schopen hauerjevi filozofiji gre za dejavni odpor do sveta. Nasilje in nepravičnost sta po njegovi diagnozi povsod prevladovala podobno kot danes. Posameznikovo življenje je nesmiselna tragedija, ki se konča z neizogibno smrtjo. Dokler živimo, smo sužnji svojih poželenj, in še preden zadovoljimo eno je na njegovem mestu že drugo, tako da smo nenehno nezadovoljni in že sámo življenje je vir našega trpljenja. Vendar Schopenhauer ni največji pesimist med filozofi, podobno kot Spinoza ni največji panteista in Locke ni največji liberal. Schopenhauer je ohranjal duševno zdravje in postal priznan v starih letih.  Lewis (2005) je sistematično razložil človekovo bolečino s krščanskega vidika njegovega padca, greha, zlobe. Celo agapična ljubezen ni brez bolečine, zato vključuje potrpežljivost, zmožnost prenašanja tegob, stisk, skrbi. V srčni čakri se odločamo, kako bomo oskrbeli svojo bolečino in se zdravili s pomočjo duha.   
Šele z etiko sočutja je mogoče preseči osnovno tragičnost življenja. Sočutje je zmožnost ljudi, da se poistovetijo z drugimi, tako da z njimi delijo trpljenje in veselje. Osnova zanjo je empatija. Še danes ga razumemo kot duševno bolečino, ki nastane ob spoznanju neskladja med osebnimi aspiracijami in nedosegljivimi normami družbenega okolja.  Danes delodajalci silijo delavce k vedno večjim rezultatom,  kar pogosto vodi v pojav izgorelosti pri delu (ang. burning out). Pri vsakdanjih kupcih pa oglaševalci s  spodbujanjem  nakupa različnih izdelkov, vključno z novim avtom, sprožajo umetne potrebe in z njimi povezan občutek nezadovoljstva z življenjem. Jasno je, da zaradi le delno obvladljivih  situacij tudi ponudniki ne morejo zagotoviti obljubljenih dosežkov.       
Družbena klima, ki poveličuje vojaško moč in agresijo, sproža nove bolečine, zdravi jih pa ne. Zato Bakovićeva čuti potrebo po resetiranju – obnovi globalne kulture. Pri tem uvaja pojem »odrast« (ang. degrowth) japonskega filozofa Kohei Saita. Z njim se Saita približuje Karlu Marxu, ki je s konceptom preseganja kapitalizma tudi pristal v ekološko čistejšem naturalnem gospodarstvu. »Odrast« pomeni odvrnitev od koncepta nenehne gospodarske rasti in s tem tudi od nenehnega zadolževanja držav, tudi najbolj razvitih, saj takšna ekonomija dolgoročno ne vzdrži. Pandemija covida je neenakosti še poglobila. 
Karl Marx (1818-1883) je v bistvu že bil ekološki komunist v 19. stoletju, vendar do nedavna njegove zamisli nove dobe nismo tako razumeli kot tudi ne v duhu Rifkinove empatične civilizacije. Marx se ni zavedal, da z revolucionarnim pogledom naprej obuja tudi pluralne interese različnih verovanj, ki naj bi imele po svetovnem etosu skupno osnovo preživetja. Pri tem ne bi smeli pozabiti uveljaviti vrednot ponižnosti, pokorščine, potrpežljivosti in brezpogojne, agapične ljubezni. Teh nikakor ne bi smeli razvrednotiti, kar pa se, žal, vsak dan dogaja.  Ljudje se ne zavedamo, koliko škode pogojujemo sebi in drugim s kršenjem zlatega pravila. Na to opozarjajo Immanuel Kant, Stuart Mill, itd. Danes Marxovo teorijo opredmetenja oz. alienacije povezujejo z Luhmannovo sistemsko teorijo. Skratka – dokler je živ kapitalizem s pretnjo uničenja – nihilizmom, bo živ tudi Marx kot njegov kritik.  
Usmeritev 'nazaj k naravi' je pretežno deklarativna in utopična. Ne more odpraviti vseh naših bolečin, ampak le tiste, ki so produkt doslej rastoče ekonomske neenakosti in nepravičnosti. Preveč kompleksno smo sestavljeni, da bi v prihodnosti lahko bolečine kot simptome različnih bolezni v celoti odpravili. A pomembno je, kako se nanje odzovemo. Stephen Hawking (1942-2018) je svojo napredujočo gibalno motnjo, imenovano amiotrofična lateralna skleroza – ALS, kompenziral s svojo izjemno ustvarjalnostjo na področju teoretske astrofizike. Če bi bil vsak državljan sveta podobno kot on deležen razumevajoče podpore ljudi, ki ga obdajajo, bi lažje uresničil svoje specifične sposobnosti kljub nekaterim svojim slabostim in bolečinam.  
O vprašanju (ne)protislovnosti sem napisal magisterij iz filozofije, zato lahko o tej temi še kaj povem. So protislovja, ki nastanejo zaradi  miselne malomarnosti, nedoslednosti, slepote, namernega zavajanja. So pa tudi družbeno politično-ekonomska strukturna disfunkcionalna protislovja, ki nas iritirajo. Na podoben problem je naletel že filozof Aristotel (384-322 pr. Kr.) v Stari Grčiji. S pomočjo zakona neprotislovnosti, ki pravi, da ne moreta obstajati dve izključujoči stvari  hkrati v istem odnosu in da ne moremo nečesa istočasno in v istem odnosu trditi in zanikati in z natančnimi definicijami pojmov je odstranil marsikatere sofistične zmote, ki so se ohranile še iz dobe sofistike. 
Vendar pa za razumevanje globokih protislovij ne zadostujejo le formalno-logične in dialektične metode, meta-kognitivne analize, refleksija refleksije, ampak je potreben tudi duhovno-intuitivni pristop. Izraz 'globoka protislovja' je sicer avtorjev, kar pa ne pomeni, da niso obstajala v svetu že doslej. Še več: lahko rečemo, da so ta protislovja imanentna samemu kapitalističnemu sistemu. Zadevajo vsakogar izmed nas v naših specifičnih zgodbah (lat. de te fabula naratur), ker jih delno zavestno, predvsem podzavestno, pogojujemo s svojim potrošniškim načinom življenja. 
S stališča sistemske teorije smo individualno-osebni podsistemi v kapitalističnem sistemu. Globoka protislovja se tedaj izražajo obenem na individualni kot na družbeni ravni, ker gre za preživetje posameznika kot tudi planetarne družbe kot celote. Aristotelov svet je bil ožji. Obsegal je le svobodne in sužnje v atenskem mestu (gr. polis), ne pa tudi barbarov. Mi pa se soočamo s civiliziranim barbarstvom oz. s cinizmom podivjanega človeka, kot se je izrazil Peter Sloterdijk. Protislovja pokažejo ekstremne, izključujoče situacije. Kapitalizem pomeni čas ekstremov ne le v 20. ampak tudi v 21.stoletju. Nadaljuje se 'apoplektično bogatenje' (Guillebaudov izraz), ki pomeni patologijo pretiranega kopičenja in je greh duše. Takšen primer je poslovnež multimilijarder Elon Reeve Musk, To je greh skoposti 21. stoletja, ki se pojavlja v obliki neprivoščljivosti drugim.  Ne zavedamo se, da so naše bolezni tudi bolezni narave (kozmosa) in družbe. Če si jih ne priznamo, jih tudi ne zdravimo.  
Zanimivo je, da današnji stoletnik Henry Kissinger kot realni politik še zastopa idejo ravnotežja nasprotij, kar je s tradicionalnega vidika komaj še vzdržno, dokler ne preraste v nevzdržni kaos (gr. chora). Ker smo večinoma digitalno enostransko zasvojeni, nehote gojimo mentalni greh lenobe (lat. acedia) prav zato, ker smo pretirano prizadevni. Zaradi prevladujočih ostankov totalitarnega 'nemišljenja', ki pomeni nekritično sprejemanje in zavračanje vsega,  se ne soočamo z izvori nastajanja protislovij in tudi ne s ceno njihove možne odprave. Poskušamo ugotoviti, kako ljudje sami protislovja generiramo in kako jih lahko odpravljamo. Niso protislovne vse neusklajene lastnosti, ampak samo tiste, ki postanejo nevzdržne za nadaljnje sobivanje razlik. 
Za Hegla in Marxa protislovja realno obstajajo. Za Hegla so rešljiva v absolutnem duhu, za Marxa pa z realizacijo občečloveškega interesa združenega proletariata. Ne eno ne drugo se ni zgodilo. Po Kurtu Gödelu namreč noben sistem ne more zagotoviti neprotislovnosti z lastnimi sredstvi. Tudi svet življenja spada v takšne in drugačne sisteme. Proces nastajanja in začasnega odpravljanja protislovij je opisal že Agambden s prakticiranjem odnosa družbe do tako imenovanega grešnega kozla. Grešni kozel je bila moteča 'žival', ki jo je treba usmrtiti ali pregnati. To prakso so izvajali že Stari Grki. Ko so določenega kozla odstranili, je nastopilo začasno obdobje premirja, dokler se ni pojavil nek drug grešni kozel, ki je bil deležen enake usode s strani tistih zmagovalcev, ki so bili 'na pravi strani'. Takšna zgodovina se ponavlja. Za naciste so bili grešni kozli Judje, Slovani in cigani, za ruske vladarje (Stalin, Putin) pa so to Ukrajinci.             
Upoštevati bi bilo treba tudi Spenglerjevo opozorilo, da pomeni pohlep po čim več moči neustavljiv tehnični konec naše civilizacije. V bistvu gre za njegovo iskreno priznanje nesposobnosti samoomejevanja. Nevzdržne razmere si ustvarjamo sami in sami jih lahko tudi rešujemo, če hočemo, da mednarodni projekt vzdržne prihodnosti (ang. sustainable future) ne bi bil zgolj utopičen.  
Trajnostna odrast se opredeljuje kot krčenje proizvodnje in potrošnje. Kliče k prihodnosti znotraj okoljskih zmožnosti z odprtimi lokalnimi gospodarstvi in bolj enakopravno razde ljenimi viri znotraj novih oblik demokratičnih ustanov. Takšne družbe ne bodo prisiljene ‘rasti ali umreti’. Kopičenje materialnih dobrin ne bo več bistveno. Najpomembnejši vrednoti bosta skromnost in ponižnost namesto pohlepa. Pomembnejša bo zadostnost namesto učinkovitosti. Inovativnost ne bo več tehnokratska, ampak psihosocialna. Življenje naj bi postalo bolj družabno. Rast BDP ne bo več osnovni cilj. Gospodarski sistem bo dopuščal več prostora za sodelovanje med ljudmi in za ekosisteme.
Odrast je večplasten družbeno-politični projekt, ki želi mobilizirati podporo za spremem bo smeri razvoja; na makro ravni smer gospodarstva in političnih institucij, na mikro ravni pa smer osebnih vrednot in želja. Prihodek in materialno udobje se bosta na tej poti pri številnih zmanjšala, vendar je cilj, da tega ne doživimo kot izgubo blagostanja. Ker v trenutnem socio-političnem kontekstu ni mogoče učinkovito izvesti pakete reform, ki bi nas pripeljali do trajnosti. Treba je oblikovati novo vizijo trajnostne odrasti. Ne predstavlja enega kriterija, indikatorja ali političnega instrumenta, temveč paket oz. večplasten okvir, ki daje smisel in povezuje različne politike in pobude.
Odrast izziva hegemonijo rasti in poziva k demokratično vodenemu redistributivnemu zmanjšanju proizvodnje in potrošnje v industrializiranih državah, kot način doseganja okoljske trajnosti, družbene pravičnosti in blagostanja. Čeprav integrira bioekonomijo in ekološko makroekonomijo je odrast neekonomski koncept. Še nedavno smo govorili o trajnostnem razvoju (angl. sustainable development) in sonaravni prihodnosti. Odrast skuša zmanjšati porabo energije in materialnih tokov. To vodi k biofizičnim omejitvam. Odrast je negira vseprisotne tržne odnose v družbi in izziva domišljavost ideje neomejene rasti. Skuša jo nadomestiti z idejo o skromnem izobilju. Odrast je tudi poziv za globljo demokracijo, še posebej pri vprašanjih, ki so izven domene klasične demokracije, kot npr. pri tehnologiji. Nazadnje odrast pomeni pravično porazdelitev bogastva znotraj in med globalnim severom in jugom, pa tudi med sedanjimi in prihodnjimi generacijami.
Iztok Geister (2023) postopno utemeljuje potrebo po  premiku znanstvene paradigme iz dosedanje parcialno-specialistične v holistično, ker nas lahko le-ta 'razbremeni bremen antropocentričnih bremen v marsičem varljivega varstva narave', kot se izrazi avtor. Protislovja razumemo kot ekstremna izključujoča in nevzdržna nasprotja, ki privedejo do propada. Dosedanje varstvo narave je skušalo vzpostaviti vsiljiv nadzor nad naravo in protislovno 'obvarovati naravo pred njo samo'.  Takšen nesmiselno neuspešen poskus gospostva nad naravo je neupravičen, ker je samouničevalen ne le za naravo, ampak tudi za človeka samega. Zato bi se morali vprašati, kako obvarovati človeka pred lastnimi samouniče valnimi težnjami, ki so po Frommu izraz njegovih smrtonosnih – tanatoričnih teženj. Boji se divjine, ker je še sam divje nasilen in si marsikaj in marsikoga prilašča. Zato je libanonski pesnik Kahlil Gibran za tiste, ki otroke še danes mučijo, kradejo in ubijajo, poučno zapisal,  'Vaši otroci niso vaši otroci. Sinovi in hčere klica Življenja k Življenju so. Po vas prihajajo, a ne od vas…' Človek bi se moral odpovedati svojega plenilstva. Živali plenijo le znotraj svoje prehranjevalne verige, človek pa lahko postan ropar.  Gibran piše po navdihih vprašanj radovednih sogovorcev. Smrt vidi v srcu življenja, sanje nam jo vsak dan naznanjajo. Največji dar je, ko dar sebe. 
Nedavne in še bodoče naravne katastrofe so priložnost za paradigmatski premik, ki se napove duje že dolgo časa, vendar pa zanj ni znanja in poguma. Zdi se, da kriza sveta še ni tako široka in globoka, da bi bili zanj odločilni politični in ekonomski subjekti dovolj zainteresi rani.  Protislovja, ki jih avtor navaja, izhajajo v bistvu iz dosedanjega preozkega in enostran skega načina reševanja okoljevarstvenih problemov. Ujme, katastrofe, apokalipse ne moremo preprečiti s presplošno parolo 'nazaj k naravi', ker ni konkretno operativna. Z vzgojo bi bilo treba humanizirati človekovo naravo od zlih dejanj. V postantropocentrični usmeritvi bi se moral človek znati odpovedati dosedanjih neupravičenih privilegijev kot navideznih sadov eksistencialno vprašljive, ekonomsko pa še vedno samoumevne gospodarske rasti. V okviru projekta 'odrasti' govorimo o paradigmi trajnostnega razvoja, vendar pa do njega ne more priti brez vzdržne prihodnosti (ang. sustainable future). Odrast se zoperstavlja prevladi rasti zaradi profita in kliče k demokratično vodenim delitvam po enakih deležih, kar zmanjšuje proizvodnjo in potrošnjo v industrijskih oz. visoko-informatiziranih državah, kot način doseganja okoljske trajnosti, družbene pravičnosti in blagostanja. Integrira bioekonomijo in ekološko makroekonomijo. Do neke mere posnema naravo, ki že sama po določenem času odpravlja pogrome, ki se ji zgodijo.  Najpomembnejši vrednoti bosta skromnost in ponižnost namesto pohlepa. Tudi človek teži k ravnotežju kot zdrav emu načinu življenja. V Psiholoških tipih Jung definira enantiodromijo kot 'pojav nezavednega nasprotja v času.' Podobno je načelu ravnovesja v naravnem svetu, saj se človekov sistem zoperstavi vsakemu ekstremu, da bi ponovno vzpostavil ravnovesje. Vprašanje je le, ali se tega pravočasno zaveda, da se lahko z njegovo pomočjo še pozdravi.  
Zagovor sveta življenja presega prevladujoče načine delovanja. Predvideva se nov  predmet 'celostno mišljenje in delovanje', ki bo stekel na Naravoslovnotehniški fakulteti v letnem semestru šolskega leta 2023-24.  Študentje bodo spoznavali različne vrste mišljenja. Učili se bodo fraktalnega risanja na slepo. Sodelovale bodo tri fakultete, med njimi tudi FF. Zadnji modul vodi dr. Marko Pavliha po zgledu de Bona (lateralno, paralelno mišljenje, igra 6 klobukov). V tem projektu prepoznam inačico ideje transformacijske šole, kakor smo jo še nedavno imenovali. Trajala naj bi od vrtca do univerze po novi holistični paradigmi znanosti, ki se že dolgo časa napoveduje od Thomasa Kuhna dalje. Vendar njena ideja le s težavo počasi prodira. Včasih se zdi da se nič ne dogaja npr. v času covid krize.  Učenci bi se morali že v šoli učiti na dosedanjih politično-ekonomskih napakah npr. pri državljanski vzgoji, sociologiji, zgodovini. V bistvu bi se o umetnosti življenja in smrti morali načrtovano učiti tudi v formalnem izobraževanju (in vzgoji) in ne le neformalno naključno in po delih. 
Celostno mišljenje sodi k vseživljenjski vzgoji. Celostna paradigma omogoča različne vrste postformalnega mišljenja kot so kontekstualnega, dispozicijskega, pragmatičnega, interakcionističnega, relativističnega, sistemskega, lateralnega in paralelnega po de Bonu, dialektičnega, kritičnega z razvijanjem modrosti. Ti načini vodijo k svobodni ustvarjalnosti.   Ker je svet kompleksen, ga je treba razumeti v njegovi raznovrstnosti. 
Študentje bodo na FNT uvedeni v različne vrste kritičnega, sistemskega, transdisciplinarnega dialektičnega razmišljanja. Temeljni cilj predmeta je razvijanje samostojnega, odprtega in celostnega razmišljanja študentov. Njegovo poslanstvo je delovanje v dobro širše družbene skupnosti. Določeni profesorji tega predmeta so svoje module predstavili že v Delu SP 2. 9. 2023.  Seveda pa je kompleksen, sonaraven, sočuten in relativno uravnotežen odnos med človekom in naravo ključen. Zato bo verjetno takšen modul našel več prostora v programu za naslednja leta. Takšna 'ena lastavica še ne naredi pomladi', in še ne pomeni osebnostne in družbene preobrazbe, če je ne spremljajo podobne težnje po celovitem znanju tudi v osnovni in srednji šoli, tedaj po celi vzgojno-izobraževalni vertikali. Danes se sliši še utopično, da bi lahko v transformacijski šoli presegli razdrobljen predmetnik.      
Dalajlama (2000) ve, da si vsakdo želi postati srečen, vendar pa je to odvisno od tega, s kom se druži.  Prebivalci gospodarsko razvitih držav so, kljub vsej njihovi industriji, v nekaterih pogledih manj zadovoljni, manj srečni in v nekem smislu več trpijo kot prebivalci najmanj razvitih dežel.
Heidegger je kot osnovni eksistencial izpostavil skrb (die Sorge). Srbi imamo na žalost čedalje več, morda še več kot groženj. Za prebivalstvo gospodarsko razvitih držav je značilna visoka stopnja zaskrbljenosti, nezadovoljstva, razočaranja, strahu in depresije. Vedno težje je drug drugemu izkazovati osnovno naklonjenost. Priča smo večji osamljenosti. V indijski pokrajini Spiti še vedno velja običaj, da vaščani ne zaklenejo hiše, ko gredo od doma. Od obiskovalca, ki naleti na prazno hišo, se pričakuje, da vstopi in si postreže s hrano, medtem ko čaka na vrnitev domačih. Po Dalajlami bi morali iznajti načine, kako bi uživali v tolikšni harmoniji in miru kot ljudje v bolj tradicionalnih skupnostih in hkrati polno izkoriščali materialne dosežke. Brez temeljnih duhovnih vrlin pa ne moremo shajati. Kjer primanjkuje etične discipline, ni upanja za rešitev problemov naraščajočega  kriminala. Vera je prav tako pomembna kot duhovnost in dobro srce. Vsi deli vesolja med seboj sodelujejo. Vsako naše dejanje vpliva na vse drugo. Skrbi nas, da bi se nam kaj slabega zgodilo. A ne kaže se preveč navezovati na materialne dobrine. Dalajlama prisega, da je notranji mir vir pristne sreče ne glede na zunanje težave. Lastnina je vir strahu pred izgubo. Ne moremo spremeniti okoliščin, ampak odnos do njih. Pomaga iskreno zanimanje za druge. 
Etika sočutja zagotavlja, da ne bomo prizadeli drugih. Bistvo pristne sreče so duhovne vrline, kot so ljubezen, sočutje, potrpežljivost, strpnost, odpuščanje in ponižnost. To osrečuje tudi soljudi. Za večino osamljenih zločincev je značilno pomanjkanje ljubezni. Hvaležno sprejema nje naklonjenosti se odraža v našem odzivu na nasmeh. Iskren nasmeh zgane nekaj globoko v nas: našo hvaležnost za izkazano prijaznost. Srečna mati rodi srečnega otroka. Prav nasprotno pa prizadetost in jeza škodujeta otrokovemu razvoju. Dalajlama verjame, da imamo vsi raje mir kot nasilje. 
Po mojem razumevanju je človeški organizem, bolj kot na napadalnost in nasilje, naravnan na mir in spokojnost. Vsi vemo, da lahko stres in skrbi povzročijo visok krvni tlak in druge bolezenske znake. V tibetanski medicini veljata umski in čustveni nemir za vzrok številnih organskih bolezni, vključno z rakom. Še več, mir, spokojnost in ljubeča nega so nujno potrebni za okrevanje. Vidimo lahko, da ljudje močno hrepenimo po miru.
Človeška narava je v bistvu dobra, čeprav je izpostavljena slabim novicam preko medijev. Vedno znova moramo iznajdevati poti povezovanja z drugimi. V tibetanski medicini velja jeza za osnovni vzrok mnogih bolezni, vključno z visokim krvnim tlakom, nespečnostjo in degenerativnimi obolenji. Takšen pogled vse bolj sprejema tudi zahodna medicina. Samoobvladovanje ni potlačitev jeze. Kaj storimo v trenutkih trpljenja?  Poznamo veliko nasvetov za dvig našega osnovnega razpoloženja od veselja, vedrine, navdiha.  Pomaga nam že spomin, kako nam je sreča v bistvu naklonjena. Zlato pravilo je, da znamo izogibati skrajnostim. Ne smemo jesti niti preveč niti premalo. Celo plemeniti ideali lahko postanejo vir težav, če jih silimo v  skrajnosti. Najbolj sočutna oblika dajanja je tista, ko dajemo, ne da bi sploh pomislili na nagrado ali jo pričakovali in ko je motiv pristna skrb za druge. Dajanje je priznano kot vrlina v vsaki pomembnejši religiji in vsaki civilizirani družbi; nedvomno koristi tako dajalcu kot prejemniku. Tisti, ki prejme, je rešen muk pomanjkanja. Tistemu, ki daje, prinaša zadovoljstvo radost, ki jo njegov dar prinese soljudem. Ne bodimo prevzetni, ampak samo hvaležni. Za Tibetance  ocean nastane po kapljicah.
Trpljenje in bolečina sta stalna spremljevalca življenja. Čuteče bitje je tisto bitje, ki je zmožno doživljati bolečino in trpljenje. Nekaterim trpljenjem se lahko izognemo, drugim se ne moremo. Vsekakor pa lahko izbiramo, kako se bomo odzvali na pojav trpljenja.
Največ modrosti in notranje moči pogosto dobimo prav v obdobjih največjih težav. Doživljanje trpljenja nam odpre oči za dejanskost. V trpljenju ljudem pogosto zraste samozavest in samozaupanje in postanejo tudi pogumnejši.
S pomočjo kritičnega mišljenja preučimo naravo določenega problema. Ko odkrijemo možnost, rešitve, je smiselno vso energijo usmeriti v iskanje konkretnega načina in delovati v izbrani smeri. Če pa ugotovimo, da nam narava problema ne dopušča nobene rešitve, spet nima smisla skrbeti. Če ne najdemo rešitve, se je treba predati višji sili oz. skrivnosti
2. Časenje časa - Carpe diem                                                                                               119 
Poznamo različne definicije časa. Kot z drugimi pojmi je tudi s časom. Navidez, vemo, kaj pomenijo, dokler nismo vprašani po njih, ne vemo pa, če smo, najbolj znana definicija časa je sosledje zdajšnjih trenutkov. Razlikujemo realnost od nevrotičnih travm, ki si jih ustvarjamo sami. Po eni strani bi morali kompenzirati nasprotja, ki niso povezana in nam izpolniti vrzeli, ki nastajajo (o tem piše knjiga Živeti z Jungom). Razvijati je treba aktivno domišljijo v treningih (domačih preigravanjih analiziranih partij) in v sanjah. Razlikujemo spominsko, reproduktivno znanje od inovativnega. V šoli prevladuje reproduktivno znanje. Toenniesova razlika med naravno in racionalno voljo je razlika med dionizičnostjo in apoliničnostjo. Očitno da, saj naravna volja samodejno nastaja, je to delitev med željo in voljo. Po Kuesu in Kojcu zmaga želja, čeprav se sprva zdi, da volja. 

S svojim razpoložljivim časom moramo ravnati skrbno in varčno, ker ne vemo, koliko ga imamo. Kakršen odnos do časa imamo, tako ga tudi uporabljamo. Rudi Kerševan je dejal »Sodobni človek nosi uro, ker je izgubil čas«. To ugotovitev je podkrepila ga. urednica Vesna Fister s svojimi primeri in premisleki v letošnji aprilski številki Sense. Ker pa je notorični izgovor »nimam časa« nagovoril tudi mene, mi dovolite še moj premislek s primeri. Prepričan sem, da gre za pomanjkanje pristnih medsebojnih stikov. Carnegie svetuje, da naj najprej opravimo najpomembnejše zadeve. 
Pojem časa je kompleksna, neizčrpna tema, ki jo je treba večstransko osvetliti. Ker smo  smotrna bitja, želimo vedeti in izmeriti, za kaj smo čas porabili. Pred mehanskimi urami, so bile sončne ure.  Ker smo tudi smrtni, kar pomeni minljivi, ga 'investiramo' v svojo preteklost s spomini, sedanjost z aktualnim delovanjem in v prihodnost z načrtovanjem, zastavljanjem ciljev in z vizualizacijo oz. s sanjami. Zato tudi govorimo o tridimenzionalnosti časa in štiridimen zionalnosti prostora-časa. Kot je znano je astrofizik Einstein govoril o ukrivljenosti prostora-časa. Ker smo v prostoru, smo hočeš-nočeš neločljivo tudi v času. To so že v srednjem veku označevali s 'sedaj in tukaj' (lat. hic et nunc). Nemški filozof Heidegger (1887-1976) je v delu Bit in čas sploh opredeljeval človeka, ki je zanj tu-bit (nem. Da-Sein), kot temporalno bitje. Ker pa ta čas ni premočrten oz. linearen, pomeni, da je takšen ali drugačen način ukrivljen z dogodki. 
V različnih kulturah čas teče različno. Na Kubi, v Mehiki, Peruju,… se ljudem ne mudi, v zahodnih državah pa živimo prehitro. Čas ubijajo tisti, ki ga imajo preveč (npr. starejši), lovijo pa ga tisti, ki ga imajo premalo. Na tečaju nevrolingvističnega programiranja (akronim NLP) smo imenovali tiste, ki se jim kar naprej mudi, da potujejo 'skozi čas', medtem ko so tisti, ki imajo dovolj časa, 'v času' (ang. in time).  
Vsak dan se soočamo z lastnostmi biblijskih časov: je čas, ki daje, je čas, ki vzame, je čas, ki celi rane, je ljubeči čas, ki ne mine, ko zasanjaš se v spomine.  Bodimo pozorni na to, katere (re)generiramo. Zdi se mi, da imamo v kulturni krajini več spomenikov kot dobrih spominov. 
Če živimo v času, kjer prevladujejo bolečine, se je treba učiti proti toku. Iz biblijskih zgodb je razvidno, kako je Jezus bolečine sprejemal in jih modro usmerjal k odrešenju. Tudi nas uči delovati podobno.    
Bakovićeva v razmišljanju 'Moč polnoči' odgovarja na vprašanje, za kaj smo v polnoči opolnomočeni ne glede na to, ali smo v budnem ali spečem stanju. Gre za to, kakšne vizije gojimo. Te niso odvisne od naše zaznave realnosti, ampak so predvsem stvar domišljije, ki deluje tudi tedaj ko spimo, ker so možgani nenehno aktivni. V tem prispevku se navezuje na občutek svobode, s pomočjo katere lahko rešimo vse krize in probleme v življenju. O tem govori v svojem prvem prispevku v te številke Dela. 
Decembrski čas leta je poln novih, spodbudnih pričakovanj. Ni nenavadno da sta v zadnjem delu decembra na božični večer 24. 12. in na Silvestrovo 31. decembra pomembni kar dve pomembni polnoči. Prva označuje sveti dogodek rojstva Jezusa Kristusa, druga pa posvetni dogodek koledarskega preobrata iz starega v novo leto.  
Potrebno je prebrati oba prispevka, da lahko na osnovi ugotovitev prvega sklepamo in razumemo, kakšne vizije prihodnosti lahko oblikujemo v eni in drugi pomembni polnoči. V prispevku 'Samo svoboden um lahko poišče pot za iz vseh kriz' izvemo, kateri so bili pozitivni dogodki kljub številnim negativnih oz. ogrožajočih za naš obstoj kot so bile poplave, požari, potresi, vojne, itd  Da ne bi bilo nesporazumov je treba razlikovati med svobodo na sebstveni ravni in samovoljne izbire za površinski ravni našega jaza. Te razlike pogosto ne dojemamo. Ne zavedamo se vsi, da nas prav samovoljna sebičnost potiska v depresije, agresije, destrukcije okolja. O tem je pisal že Erich Fromm v Anatomiji destruktivnosti. Človek je ambivalentno bitje, ki niha med dobrimi in zlemi dejanji, med ljubeznijo in sovraštvom, lepim in grdim. Tem dihotomijam ustrezajo tudi dogodki. Med svetle zglede Slovencev sodita Pedro Opeka in Borut Pahor. Ta dva delujeta iz svoje sebstvene notranje duhovnosti oz. srčne kulture. Pozitivnim dosežkom v znanosti in kulturi je treba slediti tudi v prihodnosti. Imamo moč svobodnega odločanja, pa tudi moč spreobrnjenja, če smo zašli na napačna pota. Iz dosedanjih izkušenj vemo, da je sveta božična noč tiha, blažena in mirna, medtem ko je posvetno novoletna noč, ki je lahko prav tako sveta v pričakovanju najboljših dogodkov novega leta. Zato ni dobro, da pričakovanje obeh noči prevzemajo trgovske reklame, ki trajajo že od začetka novembra. Za občutljive ljudi je to celo škodljivo. Namerno nam 'vsiljujejo' stališče, da je bolje imeti kot pa zdravo živeti. To pa pomeni, da ne osvobajajo človeka od skrbi za vsakdanjo dobro držo. Ni pomembno, kolikšna je razdalja od našega doma do Lidla, Hoferja ali Špara, ampak kolikšna je čakalna doba za zdravnika, če resno zbolimo. Zdravje je naš osnovno bogastvo.              
Bôžič je tradicionalni krščanski praznik, ki ga v katoliških in protestantskih državah praznujemo 25. decembra kot spomin na rojstvo Jezusa Kristusa. Praznik zaključuje čas adventa in začenja božični čas, ki se v liturgičnem letu konča na nedeljo po Gospodovem razglašenju. Adventni čas poteka od prve do zadnje nedelje v decembru in ne že novembra. 
K najpomembnejšim nočem sodi tudi sveta vstajenjsko odrešenjska Velika noč, ki nastane po prvi pomladanski polni luni.   Tako bi lahko s krščanskega vidika govorili o treh najpomembnej ših nočeh kot so na Božič, na prvi novoletni dan in na Veliko noč. Vse tudi obredno praznujemo za mizo s svojci in prijatelji. Vse nas navdihujemo s posebnimi sanjami. Ob njih se spominjamo lepih trenutkov, ki smo si jih želeli in jih želimo doživeti tudi v prihodnosti. Te troedine noči so polne moči zlasti o polnoči. Vse tri so polne smisla, četudi v celoletnem obdobju ne manjka osebno in družbeno dramatičnih dogodkov. V njih se zavedamo podarjenosti življenja in hvaležnosti zanj. To so obenem tudi cerkveni prazniki. Gre za čas troedinih trenutkov preteklosti, sedanjosti in prihodnosti, ki se zlivajo v večnost. Na nas je, da poskrbimo za njihovo uravnoteženost že zato, da si ne nakopljemo nepotrebnih skrbi, ki jih potem obžalujemo, ker nismo prav ravnali. 
Gabriele, ki predstavlja gibanje Univerzalno življenje (1990) podrobneje razloži delovanje naših celičnih, sonaravnih energij. Zanjo vsaka duša prehaja 7 stopenj duha. Te so red (ki je pogoj svobode), volja, modrost, resnost, potrpežljivost, ljubezen, usmiljenje. Pravi »če duša prosi neskončnega Očeta za duhovno prenovo, se te duhovne moči množijo predvsem ponoči« (17). Ob polni luni so eterične energije še posebej močne, zato bržkone ni naključno, da je Velika noč tempirana na prvo pomladansko polno luno.    

Nagovor ob dogodkih poplavljene Slovenije 2023
Predstavljajmo si duha kot sina, ki me nenehno išče za svojo človeško izkušnjo
Predstavljajmo si ga kot brata, ki mi pomaga, da se ne bojim tega, kar iščem
Predstavljajmo si ga kot svetlobo,  ki osvetli vse lepo, resnično in dobro v meni
Predstavljajmo si ga kot prijatelja, ki me osvobodi sramu do tega, kar vidim.
Smrt pokliči me nežno, da bom z veseljem sprejel dogodke, ki so se mi zgodili 
Vemo, da nismo sami, ker so že vsi drugi z nami v ljubezni. Živimo v miru.  

Duh veje nad širnimi vodami! Ne premoremo besed, ki bi lahko omilile našo bolečino ob hudi izgubi drage osebe, dragih odnosov, priljubljenih uporabnih predmetov. 
Reka življenja odnaša v večnost  marsikatere naše upe, sočutja, sožitja s pozabljenimi  razprtijami, ki se stikajo v eno samo pesem. 
Obžalovanja in solze namenjene za izgubljenim, odplavljenim predmetom. 
Po ujmi postane praznina praznota, tišina, tihota nevidnega vedenja simfonija vsega duhovnega bogastva. Hvaležni smo za vse preštete dneve, ki smo jih preživeli v bližini božje večne slave.

Čeprav nas telo s svojo bolečino izgub nenehno opozarja na njegovo minljivost,
duša doživlja mir znotraj tega nemira in  je goreči plamen večnega spomina.
Pričujoče poplave preplavljajo naše še neizpolnjene upe in spravljajo na dan potrebe po prenove. Letos je smiselno sledil Veliki Šmaren dnevu solidarnosti dobrodelnih prostovoljcev na poplavljenih področij.  
Iz src prizadetih v ujmi vejejo zahvale za vso iskreno pomoč, za posredovanje Stvarnikovih rok, za sprejem v nove domove, začasne grobove. In večno sonce še vedno vzhaja in zahaja nad vso to podrtijo, polomijo, zlorabljene materiale, padla drevesa, poškodovane hiše in osvetljuje sveta nebesa. 

Daritev te ujme je končana! Odnesla je provizorije, ostali pa so kipi in razpela, ki jih zob časa več ne rani. S spomini verujočih so obdani.  V večnosti postanejo sveta vsa ta preživeta leta,     
kot sen noči, ki jih zob časa več ne rani …
V šumenju vetra in bučanju vode slišim božji glas.
V šopku cvetja vidim obraz narave.
Ko je življenje čaša trpljenja, je smrt odrešitev in je tožba odveč …
Le mir in pokoj mi dragi želite …
in zame prižgite svečo v spomin …
2.1	Antične dihotomije časov                                                                                            122
Pred industrijsko revolucijo so v antiki in srednjem veku so ljudje poznali le cikličen, vase zaključen čas. To je pomenilo, da se naravni pojavi po določenem času ponovijo. Vsako leto se v zaporedju štirih letnih časov ponovi pomlad. Rojstvo in smrt se prav tako izmenjujeta v časovnem zaporedju. Pri jonskem filozofu Anaksimandru je smrt plačevanje kazni za krivdo rojstva, ki smo jo prejeli po zaslugi staršev. To zadolženost za dela oz. zasluge je krščanstvo označilo kot poslanstvo. Izrek pravi 'zastonj ste prejeli, zastonj dajajte'.  
Linearni, mehansko zaporedni čas je začel prevladovati šele z industrijsko revolucijo, ki je poenotila tudi proizvodnjo blaga. V tradicionalnih kulturah še poznajo mitični oz. ciklični, magijski čas in (vseobsegajoč, sočasen, brez zaporedja), fraktalni (Bradden). Kot veččutna bitja živimo v  več časih hkrati. Ciklični čas teče povratno. Zastopa ga tudi Nietzsche z idejo večnega povračanje istega. Linearni pa odteka v smislu minevanja, mimobežnosti, pozabe. Pri pesniku Borisu A. Novaku gre za »vrata nepovrata«. Pri filozofu Komelu gre za kategorijo vmesnosti, ki je podobna Buberjevi nemški predpostavki 'zwischen' med obema in starogrški chora oz. zmeda. Človek se nahaja med preteklostjo 'že zgodenega' in  prihodnostjo 'še ne zgodenega'. Včasih želi zbežati v prihodnost, od koder bo svetloba šele prišla ali v preteklost slavnih očetov, imperijev, obljubljenih dežel.           
Zaradi razlike med organskim in mehanskim časom je sociolog Durkheim razlikoval tudi ti dve vrsti solidarnosti. Mehanska solidarnost nastaja z množičnostjo po mestih in je prehodna. Organska solidarnost, ki  je bila je tesno povezana z naravo, je bila trajna v predindustrijskih dobah. To vrsto solidarnosti v smislu 'trajnostne prihodnosti' (ang. soustainable future) ponovno iščemo, ker jo potrebujemo za ohranitev človeške vrste.  Letos se stikata dan solidarnosti pomoči prostovoljcev prizadetim zaradi poplav v Sloveniji in Veliki šmaren - dan Marijinega vnebohoda.   
Čas je priporočljivo uporabljati čim bolj uravnoteženo, ker je to tudi najbolj zdravo. Znano je, da naj hitimo počasi in naj ne delamo vsega preveč. To predpostavlja prilagodljiv in prožen način življenja. Ko življenje postane vitalnost in prožnost, kriza postane prijetna priložnost za iskanje poti iz nje. Imamo korenine v zemlji in krila, da poletimo v nebo. To ponazarja v krščanstvu model in simbol križa.  Srednjeveški perzijski pesnik Rumi navaja v Preroku »jaz sem kakor ladja v poplavi časa«. Tanatos je v grški mitologiji bog smrti in brat boga spanja -Hipnosa. V psihoanalizi pomeni tanatos destruktivni nagon, ki je nasprotje erosu, nagonu po ljubezni, oziroma spolnem nagonu. Tanatos je sin Niks, boginje noči. Tudi Žižek trdi, da živimo ob koncu časov. Resnica boli, resnica osvobaja, ... Tanatos je v grški mitologiji bog smrti in brat Hipnosa. V psihoanalizi pomeni tanatos destruktivni nagon, ki je nasprotje erosu, nagonu po ljubezni, oziroma spolnem nagonu. Žižek trdi, da živimo ob koncu časov. A resnica, ki boli, tudi osvobaja. Zato v letošnji dobi destruktivnih ekstremov živimo kot v hudih sanjah.
Tanatologija je veda, ki proučuje spremembe, ki so nastale v določenem telesu po prenehanju določene funkcije organa. Ta je postal neobnovljiv oz. nepopravljiv. Po drugi strani pa najdemo v grški mitologiji tudi  boginjo plodnosti. Junij je imenovan po rimski boginji Junoni kot zavetnici ženske plodnosti. Primerljiva je Jupitrova žena z Zevsovo ženo Hero. Je Darinkin, moj in Martinov rojstni mesec, ki predstavlja  poletni solsticij Sonca, najdaljšega dneva, svetlobe, življenja. 

Jaz in moja sočutja so Noetova barka. Kdorkoli se povzpne nanjo, bo prejel številne milosti.«  Metafora Noetove barke ponazarja nadaljevanje apokalipse iz 20. v 21. stoletje. Nekateri jo vidijo v razvoju poletov v vesolje, kjer je že čedalje večja gostota krožečih satelitov. Prožno varnost najdemo v služenju poklicnemu poslanstvu in odpovedi vsem nepomembnim rečem. Ne bi pa se smeli odpovedati upanju na odrešenje.  Rumi skozi nas nenehno pesni ljubezen, ker jo posvečuje, poveličuje in je srečen v njej. Kot glasnik življenjsko smiselnega časa je tudi svetovalec.  

Poznamo biblijske dihotomije časov, vendar jih zaradi njihove poetičnosti sozvenenja še enkrat navajam: »Vse ima svojo uro, vsako veselje ima svoj čas pod nebom: 
Je čas rojevanja in čas umiranja, Je čas sajenja in čas ruvanja nasada. 
Je čas pobijanja in čas zdravljenja, je čas podiranja in čas zidanja, 
Je čas jokanja in čas smejanja, Je čas žalovanja in čas plesanja.
Je čas vojne in čas miru.« 

Starogrški pogani so v tem duhu razlikovali tudi kronos kot monotono dogajanje in kairos kot srečni čas. Opozarjanje na današnji  čas kot čas vojne, čas dekadence, čas grobosti kot nove normalnosti kaže na to, da se še odmikamo od biblijskega časa miru. Srečno stanje (gr. kairos) bodo dosegli tisti, ki bodo ostali stanovitni v veri v dobro. Bliža se doba dekadence. Človekova vertikalna presežnost se spreminja v horizontalno, ker ni pomembno to, kar je nad nami, ampak to, kar je pred nami.   
Že v starem veku so poznali problem tavanja junakov. Odisej po končani trojanski vojni še deset let išče pot nazaj v rodno Itako. Mojzes štirideset let vodi Izraelce iz Egipta v Izrael.  Sumerski junak Gilgameš sicer najde na dnu morja zel kot simbol nesmrtnosti, vendar mu jo na poti domov zaradi nepazljivosti ukrade kača. V mitu srečne ljubezni pevca Orfeja in Evridike Evridika umre zaradi kačjega pika. Nesrečni Orfej se napoti v podzemlje iskat svojo mrtvo ženo. Na poti nazaj jo spet izgubi, ker se spozabi in pogleda, kako hodi za njim, kar pa ne bi smel.    
Ko najdemo čas, najdemo tudi smisel. Marcell Proust je pisal obsežen roman z naslovom V iskanju izgubljenega časa ( À la recherche du temps perdu v letih 1913–1927. Prvotno je bil objavljen v sedmih zvezkih, v slovenščino so prevedeni le trije zvezki.  Takšen roman bi lahko napisala še vsaka generacija posebej že zato, ker ima čas različne pomene in definicije in vsakemu predstavlja še nekaj drugega. Čeprav je bil Franklin prepričam, da izgubljenega časa nikoli ne najdemo, pa je Prousta po dolgotrajnem iskanju vendarle osrečil ponovno najdeni čas. Francoski pisatelj Albert Camus je prevzel  tragično absurden antični mit o Sizifovem potiskanju skale na vrh hriba in na koncu trdil, da si je Sizifa treba zamisliti srečnega.       

2.3 Posvetni čas dela in ekstremnih užitkov                                                                          124
Življenje lahko lahkomiselno zapravljamo za zabave in užitke kot nam pove svetopisemska Prilika o skesanem izgubljenem sinu in z dobrimi deli upamo na plačilo v nebesih. Oče išče izgubljenega sina, Bog pa išče 'izgubljeno ovco' v duhu povratka odpadnika od vere nazaj k veri. V obeh primerih je njun dom v nebesih. To je smisel božjega časa v človeškem času. Bog je 'počasen za jezo' in rad odpušča grehe. 
Za kapitalista je delavčev čas dobičkonosen, ker mu plača le del vloženega opravljenega dela. Delovni čas kapitalist plačuje delavcu po učinku, kar zanj pomeni čim več vloženega dela tudi s pomočjo strojev, računalnikov in robotov v čim krajšem času. Današnja digitalizacija je nadaljevanje avtomatizacije dela, pa četudi vodi takšno ponotranjenje delovne etike v fenomen izgorelosti (ang. burning out) in posledično, če ni pozdravljena, v prezgodnjo smrt. Že antični stoik Seneca mlajši je vedel, da z zdravim načinom življenja svoje življenje podaljšujemo in da ga z nezdravim skrajšujemo. Tedaj rimski gospodarji sužnjev niso znali zdravo živeti, sužnji pa za zdravo življenje pogosto niso imeli priložnosti. Ta dihotomna shema se danes na določene načine ponavlja. Bogataši rabijo svoj čas za nakup neoddanih stanovanj, reveži pa nimajo denarja niti za stanarine. Današnja nevroznanost in integrativna medicina poudarjata škodljivost preobremenjevanja z delom in nekdanji princip zmernosti, ki je bila v antiki srednja pot. Znano je, da naša biološka starost ni enaka kronološki. Pri nekaterih je nižja, pri drugih pa višja. Celo mi sami se lahko v enem obdobju pomladimo, v drugem pa postaramo, ko naši odnosi ne ustrezajo več našim osnovnim interesom. S tem, ko izgubimo čas, izgubimo tudi smisel, prijatelje, interese, prepričanja. Običajno opazimo najprej spremembe na enem področju, ki se poznajo sčasoma tudi na drugih.      
Vprašanje je, kako čas lahko obvladujemo? Čeprav »je dobro, da vsega ne obvladujemo« (pater Gržan), pa ga v dobi naše rastoče kariere v njegovih razsežnostih preteklosti, sedanjosti in prihodnosti relativno gledano še najbolje obvladujemo. Na tečaju nevrolingvistričnega programiranja (akronim NLP), ki sem ga obiskoval v letih 2002-2006, smo se učili obvladovati čas po časovni črti, s tehniko spreminjanja osebne zgodovine (ang. changing history), zaradi katere nesrečnega otroštva ni, s korakom v prihodnost (ang. future pace) in s postavljanjem dolgoročnih ciljev (metoda S.M.A.R.T).  Ker smo slednje že pokazali, povejmo še, da lahko. če nimamo prehudih travm iz otroštva, s sidranjem pozitivnih dogodkov v otroštvu poustvarimo srečne spomine nanj. Metoda 'korak v prihodnost'                           
Čemu naj dajemo prednost pri obvladovanju časa? Dajemo prednost sintropije pred entropijo, ljubezni pred sovraštvom, združevanju pred paradigmo ločenosti, organski povezanosti pred mehanskimi ločnicami in razdvajanji. 

Razlika med zunanjim in notranjim časom je razlika med uptime in downtime. Uptime pomeni, da so vsa naša čutila zavestno osredotočena na vplive zunanje okolice 'tukaj in sedaj'. V stanju uptime je z vsemi zaznavnimi potmi – VAKOG povezana z dogajanji in dejstvi trenutne realnosti. V downtime so vse zaznavne pozornosti osredotočene na notranja, emocionalna doživetja in pretekle izkušnje in doživetja. Zato vodi v tem stanju oseba notranji dialog in iz njega črpa vire za ustvarjalnost. 
Po Diltsovi metodi živi realist v sedanjem času, sanjač v preteklem ali prihodnjem in kritik v preteklem za prihodnjega, ker gradi sodbe na predhodnih primerih. Kateri tip časovne črte (cikličnost, menjava, linearni potek) omogoča  življenje v sedanjem trenutku? V času, ki se dogaja zdaj (in time), urniki niso najpomembnejši.  V pripovedovanem času (Ricoeur, Bruner) način, kako govorimo o dogodkih in svojih zgodbah, določa, kako si jih predstavljamo, mislimo in kako jih živimo. 

Kadar nimamo časa, imamo strahove namesto poguma, motivacijo stran od namesto motivaci je za, reaktivno namesto proaktivnega ravnanja, filtre (popačenja, posplošitve, izkrivljanja) namesto razločnosti, prazen čustveni račun. Imamo šok terapijo namesto šamanske iniciacije, egocentrizem namesto spreminjanja štirih zaznavnih položajev. 

Mi sejemo in ne vemo kdaj bomo želi. Morda bodo želi šele naši otroci in vnuki. Božja skrivnost bo požela v neznanem času to, kar smo sejali v solzah. Gospod bo bedel nad teboj, ko boš prihajal in ko boš odhajal. Svetopisemski Bog skrbi za človekov čas in bedi nad nami, ko si sledijo človeški dogodki: "Kakor sem bedel nad njimi, da sem izruval in rušil, tako bom nad njimi bedel, da bom gradil in sadil." Nad vsakim drobcem časa čuje in bedi njegova zvesta ljubezen. 
       
V NLP je pomembno delo s časovno črto ki omogoča našo organizacijo časa v skladu z načinom, kako so se naši spomini shranjevali v naš nezavedni um.  Kot je znano, se razlikuje mo glede na to, kateri zaznavni tipi v nas prevladujejo. Poznamo sistem vizualnega  - vidnega, akustičnega - slušnega, kinestetskega – občutenjskega, olfaktoričnega – vonjalnega in gustarič nega oz. okušalnega tipa (akronim VAKOG). Z vizualci se lahko vprašamo, kakšne vizije prihodnosti lahko izoblikujemo, z avditivci, kakšen orkester imamo na voljo in kakšno (angelsko) simfonijo življenja si želimo z njim zaigrati. kinesteti, kako lahko spremembe občutimo, z olfaktoriki, kakšen vonj (npr. po sivki) prinašajo in z gustatoriki, kakšen okus imajo V tej igri so zaznavne podrobnosti tudi časovne. Časovna črta je za kinestetike na tleh, za vizualce je v zraku, za avditivce je v svetu  glasov in glasbe, za olfaktorike v specifičnem vonju in gustatorike v specifičnem okusu.   
Za ponovni vtis je značilno: 
1. časovna črta je prikladna za premikanje v času, 
2. uporaba zaznavnih položajev VAKOG, rušenje negativnih sider, 
3. jezikovna asociacija in disociacija, 
4. uporaba in sidranje novih virov. 

Postavljanje v vlogo moči v smislu opolnomočenja (ang. empowerment) 'kot da' ima svoj izvor že v Svetem pismu, kjer najdemo sugestijo, ki jo je pozneje razdelal duhovnik Peale »vse zmorem v tebi, ki mi daješ moč«.      
Npr. kako napraviti ‘ponovni vtis’ drug na drugega: če bi imela oba to (vire), česar nisva imela in če bi uresničila (skoraj) vse, o čemer sva sanjala in bi ostala še danes prijatelja. Najprej je treba identificirati tisti dogodek – vtis ali izkušnjo (imprint), na osnovi katerega smo oblikovali negativno samoomejujoče prepričanje (self-limited belief). Izkustvo uvaja nezavedno modeliranje vlog (role modeling) pomembnega drugega. Naloga  reimprintinga je poiskati vire, ki spreminjajo prvotna prepričanja. Načelno so koraki naslednji:  
1. Spremljati je treba vsak korak na poti prepričanj najprej nazaj, potem naprej. Najprej stopimo za kritični dogodek kot je značilno za time line therapy, da se počutimo bolje. Nato gremo v sedanjosti, da poglejmo na prvotni kritični dogodek z meta-pozicije. 
identificirajmo pomembnega drugega – 2. položaj, ki ga vključimo v vtis. Nekateri simptomi pridejo od njega internalizirani. Opiši njihovo izkušnjo v jeziku 1. osebe. 

Izstopi  iz tega zaznavnega položaja v 3. meta-pozicijo in najdi pozitivno intenco akcije in odgovora. Izhajamo iz neomejenih potenc. Poiščemo vir, ki ga imamo sedaj in ga projiciramo v prvotni dogodek. Dilts svetuje, da naj bo vir na tistem logičnem nivoju, ki ga oseba rabi (npr. prepričanj, identitete, misija). Stopimo na časovno črto in v lokacijo, ki jo izkusimo. 

Zasidramo ta izkustveni vir s simbolno predstavo kot energijo, luč ali zvok.  S  simbolnim sidrom privedemo vir v tisto perspektivo. Asociirajmo se v svoj zaznavni položaj znotraj vtisa in posodobimo ali modificirajmo prepričanje in jih izberimo iz izkušenj. Ubesedimo jih v prvi osebi v sedanjem času. 

6. aprila 1922 sta se v prostorih pariškega filozofskega društva soočila astrofizik vzpenjajoče slave Albert Einstein in že uveljavljen francoski filozof Henri Bergson. Seveda se glede razumevanja časa nista mogla sporazumeti. In vendar tudi za Einsteina čas teče (gr. panta rei), kar je pri Bergsonu durée in pri tudi Bergsonu kdaj otrpne, okameni oz. izgine, ko postane po Sartru stvar po sebi (fr. en soi).   
 
Stara angleška modrost pravi: vzemi si čas za prijateljstvo – to je pot k sreči, vzemi si čas za sanje, te so pot k zvezdam, vzemi si čas za ljubezen, ta je privilegij Boga, vzemi si čas za nasmeh, to je glasba duše. 

Skrbno spremljanje časa daje času dostojanstvo in neizrekljivo vrednost. Človekov čas je božji sedmi dan, o katerem je v pripovedi o stvarjenju rečeno, da je svet: "Bog je blagoslovil sedmi dan in ga posvetil." To je čas Očeta, ki bedi v pričakovanju vrnitve sina, ki se je oddaljil, da bi se ta ne čutil povsem izgubljene ga. Čas torej ni prazen, nevtralen prostor, marveč soudeleženost pri božjem življenju, je izhaja nje iz Boga, prihod Boga in božje očitno prihajanje v vsakem trenutku. Čas odseva izvor, navzočnost in prihodnost večne Ljubezni. Čas prihaja od Svete trojice. Ustvarjen je bil ob stvarjenju sveta. Odvija se v naročju Trojice, in je vse, kar obstaja, kar ostaja  v  Bogu,  v  katerem živimo, se gibljemo in smo.

Najpomembnejša verovanja za srečo so: 1. verjemi, da se čudeži dogajajo prav zdaj, 2. uči se kot da si začetnik, 3. ljubi kot da bi ljubil prvič, 4. živi kot da lahko svobodno delaš, kar želiš, 5. dajaj kot da že vse imaš, kar potrebuješ, 6. delaj kot da denar ni pomemben, 7. sprosti se kot da veš, da bo vse v redu, praznuj kot da imaš vse, kar si želiš, 9. govori z Bogom kot da bi te že poslušal in  uslišal (Gray, 2004). Modalni operator 'lahko bi' nam služi kot približek  'kot da bi'  živeli pogumno in bi opogumljali in če bi zaupali, bi bili zaupljivi, če bi bili tolerantni,  bi bili bolj potrpežljivi, toda če bi bil bolj ambiciozen, bi več dobil, če bi se od znotraj počutil varnega, bi veroval.
Ne vemo, kdaj bo količina prešla v novo kvaliteto. Prehod v novo kvaliteto onemogoča trdoživa razdrobljenost, ki ga pogojuje strah, da ne bi zaostajali v količini predelanih učnih vsebin v šoli, količini objavljanih referenc v domačih in tujih revijah, količini všečkov na internetu, količini obrambnih stroškov za vojsko. Že izvoljeni avtokrat želi biti ponovno izvoljen. Zmagovalec želi ponovno premagati grešnega kozla, to je nova kvaliteta zanj, ne pa za svet. Ponavljanje starega tiči za na videz še tako revolucionarnimi dejanji zaradi zakona negacije negacije.   
Lahko so-ustvarjamo drugo časovno krivuljo, če upoštevamo, da se nam čas drugače ukrivlja kot v prvi polovici življenja. Za doseganje optimalnih učinkov ni dovolj zavračanje, ker to pomeni zanikanje realnosti z ohranjanjem kognitivne disonance. Ni dovolj le pasivno sprejemanje, ki pomeni le vegetiranje z reaktivnim delovanjem. Potrebno je prilagajanje s proaktivnim delovanjem. Kot je timsko poučevanje, je tudi timsko raziskovalno učenje. Imamo neskončno polje primerjav za Aristotelovo načelo analogia entis – iskanje podobnosti. Če ne ustreza več ena, se pojavi druga. Pri Heglu ni vseeno, kaj se posreduje in kako. Kontrasti brez enotnosti so smešni. V vicih ni radodarnosti. Težko je biti ves čas pozoren in vzdrževati ravnotežje interesov. 
Menim, da 'parada ponosa' ni ustrezen izraz za množično gibanje, ki bi se lahko drugače poimenovalo kot poseben primer procesij ponižnosti. Na to držo iz človeške slabosti bi bili lahko tudi ponosni. Vse to spominja na Andersenovo pravljico o Cesarjevih novih oblačilih. Da je cesar nag si upa povedati samo nek neznan deček. Ljudje okrog njega in tudi cesar to izjavo sliši, vendar hodi nag v povorki naprej kot da se ni nič zgodilo. Vsi še naprej verjamejo v prognoze obeh goljufov, ki sta navidezna oblačila stkala, da ne bi izpadli neumni. T. im. parade ponosa še niso dobile ustreznega vrednotnega konteksta. Zato jih zlahka razumemo kot revanšizem za nedavne osebne stigmatizacije, zavračanja, poniževanja in družbenega zapostavljanja oz. izključevanje.  Površno dovoljevanje tega, kar je bilo nekdaj prepovedano kot grešno, ne zadostuje za dejanski napredek. Gre sicer za demokratični napredek, vendar pa tudi obstoječa demokratičnost potrebuje še poglobljenega učenja. Gre za vprašanje, ali so istospolni in heterospolni pari drug do drugega sočutni, sožitveni, socialno vključevalni. Nedavne poplave so pokazale, da se razumemo in si pomagamo v osebnih ranah in ranljivostih. Ni pa to primarna drža za večino, ki je heterospolna. Ni potrebno kontraverzno  dramatizirati razlik med heterospolnimi in istospolnimi pari. Oboji imamo že biološko 'pravico' do življenja. Res  postaja nova politično demokratična normalnost to, kar je bilo nedavno še nenormalno in je v avtokratskih družinah in državah še danes. 
Zdi se mi, da se globalna zavest ne krepi tako kot bi se morala, ker vera v boljši svet usiha in z njo tudi kakovost demokracije.  Globalno, holistično zavedanje nam potem omogoča razume vanje globalne zavesti življenjskih sistemov na zemlji. Ko se zavemo, da smo popolna in zavestna enota, ki jo sestavljajo organi in sistemi, ki med seboj sodelujejo, razumemo tudi, da deli te enote niso mehanski, temveč inteligentni, senzibilni, ki imajo zavest, spomin in dostojanstvo. 

Sarah in Diat (2019) sta prepričana, da je tihota milost. Diktatura hrupa potrošniškega sveta pogojuje, da vizualne podobe preplavijo tihoto pogleda, glasnost pa ubija tihoto srčnega utripa. Tako ne slišimo resničnih vprašanj in ne vidimo milih obličji drugih in Drugega. Ker ne znamo več darovati tihote poslušanja in smo izgubili občutek za njeno svetost. To je obubožani svet! V  takem svetu ne ljubimo zares, ne ljubimo globoko in ne postajamo ljubezen sama. Sarah in Diat (2019) trdita: »Tihota je pogoj za ljubezen in vodi k ljubezni. Zato spoštujmo, varujmo tihoto, da ne obuboža naše srce«. Razlika je med 'ubijajočo' osamljenostjo in pozitivno samoto, ki pogoj za poslušanje tihote, ki je že v nas. Treba je le utišati zunanje in notranje glasove. Osamljen  človek išče veliko govoric okrog sebe, da preglasi svoj notranji kaos. Hrup pomeni ne-mišljenje, zato uničuje demokracijo, za katero je potrebno kompleksno kritično mišljenje in potrpežljivo pogajanje. Sarah in Diat (2019) sta prepričana, da je tihota milost. Diktatura hrupa potrošniškega sveta pogojuje, da vizualne podobe preplavijo tihoto pogleda, glasnost pa ubija tihoto srčnega utripa. Tako ne slišimo resničnih vprašanj in ne vidimo milih obličji drugih in Drugega. Ker ne znamo več darovati tihote poslušanja in smo izgubili občutek za njeno svetost. To je obubožani svet! V  takem svetu ne ljubimo zares, ne ljubimo globoko in ne postajamo ljubezen sama. Sarah in Diat (2019) trdita: »Tihota je pogoj za ljubezen in vodi k ljubezni. Zato spoštujmo, varujmo tihoto, da ne obuboža naše srce«. Razlika je med 'ubijajočo' osamljenostjo in pozitivno samoto, ki pogoj za poslušanje tihote, ki je že v nas. Treba je le utišati zunanje in notranje glasove. Osamljen  človek išče veliko govoric okrog sebe, da preglasi svoj notranji kaos. Hrup pomeni ne-mišljenje, zato uničuje demokracijo, za katero je potrebno kompleksno kritično mišljenje in potrpežljivo pogajanje.  

Seveda so tihoto zagovarjali že antični cerkveni očetje. Diadoh iz Fotike (pribl. 400–486 po Kristusu) je bil škof v mestecu Fotike v starem Epiru. Udeležil se je znamenitega kalcedon skega cerkvenega zbora leta 451. Njegovi duhovni spisi predstavljajo samosvojo smer vzhodno krščanske duhovnosti, ki je v 2. tisočletju postala izjemno vplivna: v njej srečamo izrazit poudarek na notranji tišini, ki je za občutenosti duhovne izkušnje obvezni pogoj. 
Polanyi pri uvajanju pojma tiho vedenje razmišlja o osnovah družboslovno-humanistične in trde naravoslovne znanosti. Pri tem se le posredno dotakne odločilnega vprašanja paradigmat skega preobrata iz mehanicistične v holistično smer. Zanj je tiha vednost (mišljenje, možgani) podlaga vse diskurzivne, narativne znanosti. Znanost je sistemsko urejen korpus in kozmos znanj. Med tihe vednosti sodijo problemi in slutnje, fiziognomije in veščine, raba orodij, sond in označevalske govorice. Naše telo sodeluje pri zunanji in notranjih percepcijah in je zato vir tihih vedenj. (2021, str. 33).   
Tiho vedenje ima že dolgo versko tradicijo. Lahko domnevamo, da ga je Polanyi nehote prenesel na teren predznanstvenosti kot pred-refleksivni cogito, kot tisto primarno, spontano eksistencialno zavest, ki še ni diskurzivno in s tem znanstveno verificirana in okvirjena.   

Tiho vedenje je v razumevanju kardinala Robert Sarah (2018, 2019, 2019a, 2020)  tihota. O njej je v tetralogiji opisal krizni položaj RKC. Cerkve so polne zmedenih, skoraj obupanih kristjanov. 'Proti večeru gre in dan se je že nagnil', je preroški klic. Ali bodo ti boleči stavki odmevali ali bodo izpuhteli v temno noč? Upanje je vodilo kardinala Saraha, ki se je rodil v Gani v revščini, nasilju in diktaturi l.  1945. Nikoli ne dvomi in ga ni strah, ker je Bog z njim. Sarahova tetralogija je klic k jasnosti in modrosti. Namenjena je vernikom, ki zaradi škandalov v RKC izgubljajo pogum in voljo. Vernikom prinaša veselje, ki jim ga daje Kristus. 

Polanyi (2021) proučuje tiho vedenje epismemološko, medtem ko jo Sarah in Diat (2018, 2019 in 2020) teološko. Zanj v cerkvi premalo molčimo. V tem vidi krizo RKC. Oba misleca sta družbeno kritična. Sarah ima kot kardinal tudi kritičen odnos do RKC. Polanyi ima samonikel pojem tihe vednosti, ki ni identičen z Wittgensteinovim, čeprav ga pozna. Same meje med izrekljivim in neizrekljivim ne proučuje, zato pri njem tudi ne dobimo odgovora, ali je prehodna npr. v smislu rastoče ravni znanja. Ne komentira Sokratovega 'vem, da nič ne vem'. Skuša biti interdisciplinaren in ne zgolj epistemološki. Polanyi (2021) je znanstveno kooperativen v timskem delu. Marksizem pozna le z ruske strani, v kateri pa ne vidi prihodnosti. Ne morem komentirati vsakega njegovega poglavja, ker ne poznam globlje problemov, ki jih načenja. Po Grušovnikovi spremni besedi Polanyijev prispevek pomeni vabilo k novemu globalnemu pogledu na svet spoznanja in vrednot. Napredek znanosti v 21. stoletju terja novo epistemologijo, ki je bolj celovita kot so dosedanje. Ne vem, če bomo lahko v prihodnosti ubesedili to, česar nismo mogli doslej. V čem so pogoji možnosti ubesedenja in tega, kaj je bilo implicitno, da postane eksplicitno? V astrofiziki je jasno, da boljši teleskopi vidijo dlje v preteklost, skoraj na sam začetek časa pred 13,7 milijadami let. Polanyi je študiral medicino, potem fizikalno kemijo, liberalno ekonomijo. Verjame v uspeh lastnih interesov čiste znanosti. Zanika pomen razredne pogojenost, ne bi pa smel zanikati njene družbene vpetosti. Tiha vednost je kompleksen pojav osebne vednosti veščega upravljanja naprav merjenja, preverjanja. Tedaj ne gre za verovanjski koncept o tem, kaj lahko verjamem. Te naprave so podaljški naših rok oz. telesa. Podobno trdi McLuhan za medije. Ker prebivamo v svojih predpostavkah, so te neizgovorljive. Tako se Polanyi nevede približa Heideggerjevi govorici, ki izhaja iz srca. Morda hoče reči, da najmanj lahko povemo le o naši eksistenci, čeprav nekateri o njej neprestano govorijo. Vendar pa to prejkone ni avtentično.  

Avguštin sebe kot učitelja pripenja na Kristusov model duhovne resnice. Zanimiv je bil odziv neke slušateljice, ki kljub mojemu diskurzivno-razlagalnemu trudu ni mogla razumeti, kaj je čudenje kot tudi ne zakaj bi bilo lahko čudenje izvir filozofije. Niso pomagala niti kazanja (s prstom) niti s praktičnimi primeri. Mogoče je reči, da se ona vsakdanje čudi nenadnim dogodkom, ne čudi pa se prvim principom sveta, ker se po njih ne sprašuje in ne živi tega vprašanja. Za mnoge to ni njihov način teoretsko-praktičnega delovanja. Reprezentacijska teorija resnice pomeni, da resnica pomeni nekaj zaradi stvari, na katero se nanaša. 

Pri Avguštinu se nekaj lahko naučimo le prek Kristusa kot notranjega učitelja, bol splošno pa prek skupnega miselnega obzorja. Pomen besed določa raba v jeziku. Telo govori fiziološki jezik, raba glasilke pa verbalnega. Tiho vednost sestavlja vrsta spoznavnih veščin. Tiha vednost pomeni, da je naše telo že sestavina kulture. Znanost je vedno že interesna. Ni samonamenska, kar bi bila lahko še po Aristotelu – čista teorija in Husserlu pot od stroge znanosti v svet življenja.  Tiho vedenje je odvisno od tega, v kaj verjamemo oz. kaj predpostavljamo, da drži. 

Za nedavni razvoj astronomije je bilo pomembno, ali središče drži. Od tod razprava o geocentričnem in heliocentričnem sistemu. Sedanje stanje se nanaša na antropično načelo, vendar je tudi človek že izsrediščen, ekscentričen. Svoboda je spontano vznikanje. Od tod njegov laissez-faire odnos do nje. Današnja težnja k uporabnosti znanja v družbi znanja bi Polanyi obsodil. Svetovne vlade verjamejo v moč umetne inteligence, nekateri znanstveniki pa so proti. Znanost se ne razvija komulativno, ampak v kvantnih skokih. Vlade lahko znanost obračajo za dobrobit vseh – totalitarizem, v izboljševanje življenjskega. standarda ali v postopne reforme. Uporabnost po ovinku pomeni profit. Kompleksnega ne smemo reducirati na enostavno.                             
Za Boga je individualno človeško življenje najbolj dragoceno. Priporočilo Nemške družbe za medicinsko pravo (Deutsche Gesellschaft für Medizinrecht) se glasi: »V našem pravnem in moralnem sistemu je človeško življenje vrednota najvišjega reda. Zaščita življenja je dolžnost države, ohranitev življenja je prednostna zdravniška naloga. Razvrščanje varovanja življenja glede na družbeno vrednost, koristnost, glede na telesno ali na duševno stanje nasprotuje moralnemu zakonu in ustavi.« Od tod izhaja pojem nedotakljivosti človeškega življenja. Zdi se, da je svetost življenja predvsem verski pojem; Nedvomno je tudi verski pojem, toda religiozna etika najprej razkrinkava zgrešene dileme med znanjem in obvladovanjem; Iura et bona (1981). Krščanstvo vidi vrhunec svetosti življenja v učlovečenju Besede (prim. Jn 1, 14), ki je bistveni del programa odrešenja (prim. Heb 10,5-7) in razodetja. 
To globalno, holistično zavedanje nam potem omogoča razumevanje globalne zavesti življenjskih sistemov na zemlji. Ko se zavemo, da smo popolna in zavestna enota, ki jo sestavljajo organi in sistemi, ki med seboj sodelujejo, bomo razumeli tudi, da deli te enote niso mehanski, temveč inteligentni, senzibilni, ki imajo zavest, spomin in dostojanstvo. 
Albert Einstein je dejal Najlepše, kar lahko izkusimo, je skrivnost. Ta je vir vse prave umetnosti in znanosti. Tisti, ki so mu čustva tuja, ki ni več zmožen čudenja in osuplosti, je tako rekoč mrtev – njegove oči so zaprte.« 
Skrivnost je izvor čudenja v čutenju, domišljiji, ustvarjalnosti. Posredno smo proučevali, kako se lahko kdo čudi, doživlja svoj vrednotni svet, kako kdo doživlja skrivnost. Za začetek bi ugotovili, da sta nam življenje in svet podarjena kot življenje. Gilliland (2017, 155) prikazuje znani smešno sliko začudenega Einsteina kot odgovor tistim, ki ne morejo razumeti čudenja na pojmovni način.  
Morda je težje razumeti presežnost kot preseganje danih okvirov. Transcendenco  razumemo  na več načinov. Predvsem kot osebnostno odprtost za nove  oblike, vsebine in načine delovanja. Vsem svojim željam in hrepenenjem se ne moremo odpovedati, čeprav jih tudi potlačimo. Učimo se živeti celostno. 
Sarah in Diat (2019) sta prepričana, da je tihota milost. Diktatura hrupa potrošniškega sveta pogojuje, da vizualne podobe preplavijo tihoto pogleda, glasnost pa ubija tihoto srčnega utripa. Tako ne slišimo resničnih vprašanj in ne vidimo milih obličji drugih in Drugega. Ker ne znamo več darovati tihote poslušanja in smo izgubili občutek za njeno svetost. To je obubožani svet! V  takem svetu ne ljubimo zares, ne ljubimo globoko in ne postajamo ljubezen sama. Sarah in Diat (2019) trdita: »Tihota je pogoj za ljubezen in vodi k ljubezni. Zato spoštujmo, varujmo tihoto, da ne obuboža naše srce«. Razlika je med 'ubijajočo' osamljenostjo in pozitivno samoto, ki pogoj za poslušanje tihote, ki je že v nas. Treba je le utišati zunanje in notranje glasove. Osamljen  človek išče veliko govoric okrog sebe, da preglasi svoj notranji kaos. Hrup pomeni ne-mišljenje, zato uničuje demokracijo, za katero je potrebno kompleksno kritično mišljenje in potrpežljivo pogajanje. Sarah in Diat (2019) sta prepričana, da je tihota milost. Diktatura hrupa potrošniškega sveta pogojuje, da vizualne podobe preplavijo tihoto pogleda, glasnost pa ubija tihoto srčnega utripa. Tako ne slišimo resničnih vprašanj in ne vidimo milih obličji drugih in Drugega. Ker ne znamo več darovati tihote poslušanja in smo izgubili občutek za njeno svetost. To je obubožani svet! V  takem svetu ne ljubimo zares, ne ljubimo globoko in ne postajamo ljubezen sama. Sarah in Diat (2019) trdita: »Tihota je pogoj za ljubezen in vodi k ljubezni. Zato spoštujmo, varujmo tihoto, da ne obuboža naše srce«. Razlika je med 'ubijajočo' osamljenostjo in pozitivno samoto, ki pogoj za poslušanje tihote, ki je že v nas. Treba je le utišati zunanje in notranje glasove. Osamljen  človek išče veliko govoric okrog sebe, da preglasi svoj notranji kaos. Hrup pomeni ne-mišljenje, zato uničuje demokracijo, za katero je potrebno kompleksno kritično mišljenje in potrpežljivo pogajanje.  
Seveda so tihoto zagovarjali že antični cerkveni očetje. Diadoh iz Fotike (pribl. 400–486 po Kristusu) je bil škof v mestecu Fotike v starem Epiru. Udeležil se je znamenitega kalcedon skega cerkvenega zbora leta 451. Njegovi duhovni spisi predstavljajo samosvojo smer vzhodno krščanske duhovnosti, ki je v 2. tisočletju postala izjemno vplivna: v njej srečamo izrazit poudarek na notranji tišini, ki je za občutenosti duhovne izkušnje obvezni pogoj. 
Tiho vedenje ima že dolgo versko tradicijo. Lahko domnevamo, da ga je Polanyi nehote prenesel na teren predznanstvenosti kot pred-refleksivni cogito, kot tisto primarno, spontano eksistencialno zavest, ki še ni diskurzivno in s tem znanstveno verificirana in okvirjena.   
Tiho vedenje je v razumevanju kardinala Robert Sarah (2018, 2019, 2019a, 2020)  tihota. O njej je v tetralogiji opisal krizni položaj RKC. Cerkve so polne zmedenih, skoraj obupanih kristjanov. 'Proti večeru gre in dan se je že nagnil', je preroški klic. Ali bodo ti boleči stavki odmevali ali bodo izpuhteli v temno noč? Upanje je vodilo kardinala Saraha, ki se je rodil v Gani v revščini, nasilju in diktaturi l.  1945. Nikoli ne dvomi in ga ni strah, ker je Bog z njim. Sarahova tetralogija je klic k jasnosti in modrosti. Namenjena je vernikom, ki zaradi škandalov v RKC izgubljajo pogum in voljo. Vernikom prinaša veselje, ki jim ga daje Kristus. 
Po moje so najpomembnejši tisti vidiki smrti-življenja ki se ponavljajo v različnih religijah, čeprav so različno poimenovani. Mrtvi ohranijo dušo animus, obliko zavesti in slišijo, kaj se o njih govori. Verjetno zato velja, da se o mrtvih govori samo dobro. V daoizmu je prihod rojstvo in odhod je smrt. Duh doline nikoli ne mine. Iz vrat skrivnostne ženskosti vse izhaja. Živeti je treba z lahkim srcem. V budizmu je tostransko življenje trpljenje. Samo v krščanstvu je Kristus vstal. V starem veku je prevladovala doktrina nenaprezanja, nedejavne dejavnosti v daoizmu. 'Dnevu je lastna teža dovolj' v krščanstvu. Ciklično ponavljanje je podobno izmenjavi letnih časov. Poslušnost in ponižnost sta prav tako vrlini zaradi skladnosti in harmoničnosti.  Smrt je podobna spanju s sanjami. Zavedanje enega-vsega. Pred tem je preverjanje dobrih in slabih del – tehtanje pri boginji Maat v s. Egiptu, srečevanje boga Yame v hindizmu, poslednja sodba v krščanstvu.  
Polanyi razmišlja o osnovah družboslovno-humanistične in trde naravoslovne znanosti. Komaj se le posredno dotakne odločilnega vprašanje paradigmatskega preobrata iz mehanicistične v holistično. Tiha vednost (mišljenje, možgani) je podlaga vse diskurzivne, narativne znanosti. Znanost je sistemsko urejen korpus in kozmos znanj. Med tihe vednosti sodijo problemi in slutnje, fiziognomije in veščine, raba orodij, sond in označevalske govorice. Naše telo sodeluje pri zunanji in notranjih percepcijah in je zato vir tihih vedenj. (2021, str. 33).   
Polanyi (2021) proučuje tiho vedenje epismemološko, medtem ko jo Sarah (2018, 19 in 2020) teološko. Zanj v cerkvi premalo molčimo. V tem vidi krizo RKC. Oba misleca sta družbeno kritična. Sarah ima kot kardinal tudi kritičen odnos do RKC. Polanyi razvija samonikel pojem tihe vednosti, ki ni identičen z Wittgensteinovim, čeprav ga pozna. A meje med izrekljivim in neizrekljivim ne proučuje, zato pri njem tudi ne vemo, ali je prehodna npr. v smeri rastoče ravni znanja. Ne komentira Sokratovega 'vem, da nič ne vem'. Skuša biti interdisciplinaren in ne zgolj epistemološki. Polanyi (2021) je znanstveno kooperativen, ker deluje timsko. Marksizem pozna le z ruske brezperspektivne strani. Ne morem komentirati vsakega njegovega poglavja, ker ne poznam globlje problemov, ki jih načenja. Po Grušovnikovi spremni besedi Polanyijev prispevek pomeni vabilo k novemu globalnemu pogledu na svet spoznanja in vrednot. Strinjamo se, da napredek znanosti v 21. stoletju terja novo epistemologijo, ki je bolj celovita kot so dosedanje. Ne vem, če bomo lahko v prihodnosti ubesedili to, česar nismo doslej. V čem so pogoji možnosti  ubesedenja tega, kaj je bilo implicitno, da postane eksplicitno? 
V astrofiziki je jasno, da boljši teleskopi pomenijo gledanje dlje v preteklost. Najprej jen študiral medicino, potem fizikalno kemijo, liberalno ekonomijo. Verjame v uspeh lastnih interesov čiste znanosti. Zanika pomen razredne pogojenost, ne bi pa smel zanikati njene družbene participativnosti. Tiha vednost je komplek sen pojav osebne vednosti veščega upravljanja naprav merjenja, preverjanja. Tedaj ne gre za verovanjski koncept o tem, kaj lahko verjamem. Te naprave so podaljški naših rok oz. telesa. Podobno trdi McLuhan za medije. Ker prebivamo v svojih predpostavkah, ki so del našega načina bivanja, so te neizgovorljive. Tako se Polanyi nevede približa Heideggerjevi govorici. Morda hoče reči, da najmanj lahko povemo le o naši eksistenci, čeprav nekateri o njej neprestano govorijo. Vendar pa to prejkone ni avtentično. Blizu Polanyjevega je Uletovo 'dispozicijsko znanje' kot tudi neskončne (z)možnosti akcije, na katere se sklicujejo kvantni zastopniki (npr. Dispenza). Avguštin sebe kot učitelja vidi v Kristusovem modelu duhovne resnice. 
Klun (2014) sledi s povzetki Heideggerjevi, Marionovi in Levinasovi postmoderni filozofiji mišljenja  smrti krščanskega Boga kot malika, ki jo je prvi opazil Nietzsche. Sooča nas z našo dokončno smrtnostjo oz. umrljivostjo. Smrt je za Levinasa tema, o kateri nič ne vem. Je kozmična temna snov oz. temna energija, ki nas ugrabi kakor tat v temi. Pri Heideggru ima vlogo absoluta, vendar pa pri njem nič omogoča (končni) čas življenja. 'V njej ni mogoče nikogar nadomestiti. Je možnost naše nemožnosti'. Smrt lahko le utrpimo. Z njo se ne moremo poistovetiti. Ali je umreti za drugega vedno smiselno? Za Levinasa je smrt le nemožnost. Je absolutna transcendenca onkraj obzorja biti. Smrt Boga pomeni izginotje občutka za sveto. Mar ni že Marx označil medsebojno odtujitev kot kapitalistično 'umazano judovsko obliko prakse'? prikličimo prisotnost božjega z nenehnim slavljenjem in zahvaljevanjem za dobro. Spominjajmo se lepega, resničnega in dobrega (lat. pulchrum, verum, bonum). Dobro sebe razdaja, da se ne razdvaja. Marion se boji malikovanja Boga, vprašanje je le, kako ga Razumemo iz njega samega brez biti. Prejemnik mora biti za sprejeto odprt, da jo lahko sprejme. Aristotelov ideal dobrega je sreča - evdajmonija.       

Za Heideggerja je zavedanje smrtnosti kot dokončnosti temeljna zavest naše avtentične eksistence. Marion pa ne izhaja niti iz subjekta, ampak iz naše danosti (donation) oz. podarjenosti. Zanj je človek prejemnik božje milosti. Tu ni korelacije intencionalnega akta in predmeta dojemanja Zanj ni dogodek boudieujevsko neoseben, ampak se zgodi meni v naslovniku oz. dajalniku. Levinas je bližje heideggerjanski tu-biti. Razvije etiko odgovornosti za drugega pred njegovim obličjem.  Očitno je človekova presežnost paradoksalna, ker odpira več vprašanj oz. izzivov kot lahko nanje odgovorimo. Na vprašanje, kakšen je moj odnos do drugega se sprašujeta in prek izkušenj v eksperimentih sodelujočih sogovornikov odgovarjata tudi avtorja Waldinger in Schulz (2023) v Dobrem življenju. za tretje življenjsko obdobje je ključno vprašanje, kako si podporo drugih zlasti zdravnikov pridobimo in kako jo sprejema mo. V tem obdobju je bolj kot doslej ključna nepredvidljivost.   Sprašujemo se, koliko časa še imamo, koliko časa bomo še zdravi ali koliko ga bomo porabili za bolezen, ali nam spomin peša in se nas loteva demenca, ali kaj obžalujemo. Res je, da starejši bolj želimo izkoristiti sedanji čas mlajši pa ga uporabiti za še neraziskana področja. Očitno pa postane starost z možnostjo pomlajevanja (Chopra) naše novo področje nepredvidljivega. Ponosni smo na opravljena dela, na odrasle otroke in vnuke. Iščemo ravnotežje med dajanjem in sprejemanjem pomoči.  
Mogoče je reči, da se ona vsakdanje čudi nenadnim dogodkom, ne čudi pa se prvim principom sveta, ker se po njih ne sprašuje in ne živi tega vprašanja. Za mnoge to ni njihov način teoretsko-praktičnega delovanja. Reprezentacijska teorija resnice pomeni, da resnica pomeni nekaj zaradi stvari, na katero se nanaša. 
Pri Avguštinu se nekaj lahko naučimo le prek Kristusa kot notranjega učitelja, bol splošno pa prek skupnega miselnega obzorja. Pomen besed določa raba v jeziku. Telo govori fiziološki jezik, raba glasilke pa verbalnega. Tiho vednost sestavlja vrsta spoznavnih veščin. Tiha vednost pomeni, da je naše telo že sestavina kulture. Znanost je vedno že interesna. Ni samonamenska, kar bi bila lahko še po Aristotelu – čista teorija in Husserlu.  Odvisna je od tega, kaj verjamemo oz. kaj predpostavljamo, da drži. Za nedavni razvoj astronomije je bilo pomembno, ali središče drži. Od tod izhaja razprava o geocentričnem in heliocentričnem sistemu. Sedanje stanje se nanaša na antropično načelo, ki upošteva, da je tudi človek že izsrediščen, ekscentričen. Svoboda je spontano vznikanje. Od tod njegov laissez-faire odnos do nje. Današnja težnja k uporabnosti znanja v družbi znanja bi Polanyi obsodil. Svetovne vlade verjamejo v moč umetne inteligence, nekateri znanstveniki pa so proti. Znanost se ne razvija komulativno, ampak v kvantnih skokih. Vlade lahko znanost obračajo za dobrobit vseh – totalitarizem, v izboljševanje življenjskega. standarda ali v postopne reforme. Uporabnost znanja je nastala zaradi profita, čeprav kompleksnih problemov ne bi smeli reducirati na enostavno uporabo.                             
Borysenkova (1994) proučuje duhovno preseganje osebne krivde, Pink pa razočaranj. Očitno ne bi bili razočarani nad samim seboj, če se ne bi počutili krive, ker se nismo odgovorno odločali. Borysenkova (1994, 33-40) navaja 21 izrazov nezdrave krivde. Opazil sem, da si z ekstremi nakopljemo krivdo. Gre za odnos med preveč in premalo. Če smo prezaposleni prav tako zbolimo kot če smo premalo ali neustrezno. Zaskrbljenost je zaradi družbene krize tako splošen pojav, da ga Heidegger šteje za eksistencial. Poznamo pojav 'vse nase obrne'. Moja temeljna napaka je bila, da se na napovedane dogodke kot je moj ali Tončkin pouk v razredu ali prihod na koncert nisem vnaprej duševno pripravljal. Zato smo vsi imeli manj od teh majhnih ali večjih zamud. Tako delajo vsi, ki jemljejo dogodke kot formalne dolžnosti brez celovitosti in z njo obrednosti.    
Ljudje z nizko negativno samopodobo se imajo za slabiče. Tudi sam slabo prenašam kritiko neuslišanih pričakovanj. Harari navaja 21 pričakovanj za 21. stoletje, vendar smo nad nekaterimi že sedaj razočarani. Je tanka črta – meja med natančnostjo in perfekcionizmom, med površnostjo -malomarnostjo in povprečjem. Nekateri ne znajo reči 'ne', drugi pa ne 'da'.  Krivda je povezana s (samo)obtoževanjem, kaznijo, (samo)poniževanjem, nizko samopodo bo, nezaupanjem vase in v druge, obžalovanjem itd. zato je najpomembneje te blokade odpraviti, da dosežemo svojo veličino, dostojanstvo, svobodo, ljubezen. Njeno geslo je – krivda je učitelj, ljubezen je odgovor. Vodila je delavnice za samopomoč.   Veliko se posveča diagnozi in zdravljenju našega notranjega otroka (Bernejev izraz). Zanimivo je, da se zastopniki duhovne ravni zdravljenja ne opirajo na Svetega duha.         

3. Umetnost življenja in umiranja                                                                                      134

Življenje in smrt sta povezani. Starogrški filozof Heraklit pravi, da je življenje teh smrt onih (generacij) in obratno. Oboje vključuje v krščanski miselnosti človekova presežnost - transcendenca. Razumemo jo kot osebnostno odprtost za nove  oblike, vsebine in načine delovanja. Vsem svojim željam in hrepenenjem se ne moremo odpovedati, čeprav jih tudi potlačimo. Učimo se živeti celostno. 
Danes se bodisi sploh ne sprašujemo po tej umetnosti, ali pa jo lahko razumemo na več načinov. Vsak jo lahko razume v okviru. Svojih verskih prepričanj, lahko jo pa razume le implicitno, Nekateri misleci rabijo za življenje in smrt dve težnji oz. dva nagona, drugi pa le enega. Tako Heidegger razume človeka kot bitje za smrt, Freud pa pozna eros in tanatos. Tudi Fromm govori o ljubezni do življenje – biofilija in ljubezni do smrti – nekrofilija. Sartre razlikuje v človeku dve težnji – po sebi (fr. un soi) in za sebe (fr. pour soi), za Bergsona je človek, ki nima življenjskega navdiha oz. elana, tako kot Sartrov nepokopan mrtvec 
Hribar piše o daru biti, Derrida pa o daru smrti. Življenje in smrt sta pri nekaterih povezani, pri drugih pa ločeni. Heraklit pravi, da je življenje teh smrt onih (generacij) in obratno. Oboje vključuje človekova transcendenca, ki se je druge vrste bitij ne zavedajo. Presežnost že vključuje preseganje danih okvirov. Transcendenco  razumemo  na več načinov. Predvsem kot osebnostno odprtost za nove  oblike, vsebine in načine delovanja. Vsem svojim željam in hrepenenjem se ne moremo odpovedati, čeprav jih tudi potlačimo. Učimo se živeti celostno. 
Pajin (1990) je poleg svojega razmišljanja o odnosu budizma do smrti dodal še druge avtorje, ki se ukvarjajo s tem vprašanjem. Reinkarnacijo kot palingenezo so zastopali tudi starorški orfiki in filozofi kot so Pitagora, Enpedoklej in Platon. Jezuit De Mello (1991) kot krščanski avtor zagovarja smrt kot vstajenje. Smrti se bojijo tisti, ki  niso prebujeni, ozaveščeni. Uradna katoliška vera ne priznava reinkarnacije, ker izhaja iz Kristusovega Vstajenja, po katerem bo tudi nas obudil v večno življenje.    Trstenjak (1993) je napisal  knjigo v krščanskem vstajenjskem duhu Umrješ, da živiš.  To idejo zastopa Kezele tudi v smislu staroindijske astrologije.  
Večina vzhodno-azijskih verstev in ezoteričnih tradicij goji prepričanje, da duša nikoli ne umre, ampak se velikokrat znova rodi in sledi krogu življenja in smrti do končne odrešitve in združitve s Stvarnikom. V zahodni civilizaciji je vera v vnovična utelešenja izrinjena iz kolektivne zavesti, ker jo je krščanska cerkev zavrnila kljub temu, da je vera v reinkarnacijo obstajala že v zgodnjem krščanstvu. Potem pa je zaradi preporoda hermetičnih in okultnih spoznanj na zahodu in vpliva vzhodne tradicije ta zamisel znova oživela. Do danes prevladuje   vera v racionalistično pozitivistično znanost. Nauk o reinkarnaciji so znanstveniki šele v drugi polovici 20. stoletja začeli sistematično proučevati v treh smereh; prvi so se navezali na obsmrtne izkušnje, drugi na pričevanja otrok, ki trdijo, da se spominjajo preteklega življenja, in tretji na izkušnje hipnoze. Šri Činmoj (2018, 214-246) razlaga različne teme kot so reinkarnacija, smrt, ananda- veselje sreča itd.  Strah pri Činmoju odpravimo z obratom navznoter, ker nam to omogoča vsaj relativno neodvisnost od zunanjih dogodkov. 

Za Činmomja (ibidem, 274-304) je smrt cesta, življenje popotnik in duša je vodnik. Strem ljenje nas vodi preko gotove smrti, ker kliče po večni luči. Rebulova pravi, da bo povsod, ko bo ugasnila.  Bistveno je, da ob uri smrti verjamemo, da nas nič ne more uničiti. Jemlje jo kot zasluženi počitek za bojevnika, ki je zmagoval v številnih bitkah. Smrt lahko spoznavamo le v najvišjih stadijih meditacije. Smrt je zanj prehod iz enega stanja v drugega. Umrlim z molitvami pomagamo priti v nebesa tudi v primeru vere v Kristusa. Zanj ni pomembna vrsta religije, ampak zvesto ohranjanje lastne poti verovanja. Naša zaskrbljenost kaže na to, da gledamo navzven in navzdol, ne pa navzgor in navznoter. To velja tudi za našo zadnjo uro. Tega se doslej nisem sistematično zavedal, da se ne smem vdajati bolečinam nevednosti. Če se bomo nenehno predajati volji najvišjega Boga, duhovno ne bomo umrli. 

Soundra Dalton Smith razlikuje 7 vrst počitka. Ta so fizični, senzorični, duševni, ustvarjalni, čustveni družbeni in duhovni.  Pod fizični počitek spada kakovosten spanec, ki pomeni obnovo energije. duševni počitek nastane z meditacijo, molitvijo, čuječnostjo, pisanjem dnevnika. Senzorični počitek dosežemo z razbremenitvijo dražljajev, intimnimi odnosi – objemi itd. ustvarjalni počitek nastane bodisi z lastno ustvarjalnostjo, barvanjem mandal ali ogledom predstav. Za čustveni počitek je potrebna samota, podobno kot pri družbenem počitku. Pri duhovnem počitku gre za občutek enosti, povezanosti z Bogom. Soundra v bistvu upošteva antropološko vertikalo. Podobno je delo s 7 čakrami.  

So 3 vrste duš v nas- navadne, dobre oz. vitalne in izjemne. Ramakrišna se je po svoji smrti oglasil pri svoji vdoveli ženi in ji naročil, naj še nadalje nosi nakit. Vsaka preminula duša vidi Boga, ker iz njega izhaja. Ob njem čuti brezmejni mir. Bogu je vseeno, kaj se zgodi z našim telesom po smrti oz. komu ali čemu ga podarjamo. Duhovno se prerodimo s prečiščevanjem. Trpimo po zakonih karme. Včasih pred smrtjo vidimo svetlobna bitja. Duša gre po smrti skozi vse faze zemeljskega življenja od subtilno snovne do čisto duševne. Vmes je še vitalno področje kaosa. V duševnem svetu se spočijemo.       

Duhovnost mu pomeni red, disciplino, luč zavedanja, ki vključuje božje sočutje, osredotoča nje, meditiranja, poglobljenega spoznavanja, molitve, samoobvladovanje, iskrenost, stremljenje, ne le trenutne želje. Pomeni molitve in očiščevanje Reinkarnacija nam je potrebna, ker ne moremo dokončati vsega dela v enem samem življenju. v tem smislu korigira Maslowa. Na zemlji dopolnjujemo delo Boga do izenačitve z njim. Postopno rastemo iz veselja v veselje. Reinkarnacija se ne ravna po naši volji, ampak po božji in ni vezana na določeno religijo ali religije. Dobil sem vtis, da je zanj trpljenje (353-355) le obrobnega pomena in je zato vprašanje reinkarnacije preplitvo. Skušajmo premagati trpljenje, ki je posledica naših napačnih ali slabih odločitev. Obstaja pa tudi trpljenje, ki nam je notranje bistvo, kar pa ni premagljivo. Celo nekatere filozofije tega ne razlikujejo. Topogledno je mogoče razumeti razhajanje v odnosu do smrti med Heideggrom in Sartrom.  Kierkeggard je bližje Heideggru.  

Kezele (2021) podrobno opisuje posmrtne poti. Poleg opisov doživetij po smrti vsebuje tudi 37 vaj, da se lahko pripravimo na uspešen prehod. Njegova knjiga nas osvobodi občutkov strahu, bolečine in izgube. Gre za priročnik, ki podrobno opisuje poti po naši smrti. Prinaša znanje, s katerim lahko spoznamo in celo načrtujemo svoje življenje in napredovanje prek meja smrti telesa in osebnosti.
Beseda 'smrt' med besedama 'življenje' - nam govori, da smrti ne bi smeli ločevati od življenja. Ko proučimo njeno vsebino, ugotovimo, da smo odkrili novo dimenzijo svoje resničnosti in da ob pomisli na smrt ne občutimo več strahu in nelagodja. V srce se naselili čudenje, mir in celo radostno pričakovanje.
Do nedavna nismo vedeli, kaj se dogaja ob in po smrti. Kezele poudarja, da imajo naše odločitve posledic. Pinkertovi teoriji pričakovanih koristi in racionalnih izbir zanj nista pomembni. Kezele (2023) nam teoretično razlaga in opisuje doživetja po smrti telesa. Predlaga nam tudi 37 praktičnih vaj, da se lahko pripravimo na uspešen prehod in napredo vanje skozi področja smrti. Že v mladosti bi bilo to dobro proučiti, da laže ponotranjimo samozaupanje in gotovost. V tretjem obdobju pa bomo v njej našli neizčrpen vir modrosti, ki nam bo vrnila upanje, srečo in mir. Kezele nas skuša osvoboditi občutkov strahu, bolečine, trpljenja. Zato tudi prireja tečaje, kjer udeleženci  vadijo nov način življenja.
Kristalova tudi ve, da težnja po svobodi pogosto vodi do novega zapora oz. kletke. Za stoično dejansko neodvisnost se je treba nenehno zavzemati. Dokler smo navezani na svoje telo, se bojimo smrti.  Zato priprava na smrt vključuje diagnozo, na katerih področjih umiramo npr. po patru Leopoldu. 
Kezeletove izkušnje povzemajo tudi izkušnje tisočev ljudi, ki so se odločili slediti njene kažipote in poiskati izkušnjo zavestnega umiranja, prej preden se soočijo s tistim neizbežnim in tako pogosto nezavednim procesom smrti. V tem času je rasel tudi pisec te knjige, posebej ko dajem izkušnjo soočanja s smrtjo na kratkih in intenzivnih delavnicah, ki zajemajo ne samo intelektualno razumevanje procesa, ampak tudi »ritualni« proces umiranja, kjer uporabljamo 'Branja za umirajoče.'
Ali smo za neznano znanko smrt kdaj dovolj pripravljeni. Sestre za paliativno oskrbo menijo, da na koncu smo. Vedno pa lahko prejmemo vsakodnevna pomoč, toplo človeško roko in sočutje doma in v hospicih. drugem. Kezele govori o smrti s perspektive C-Rexa. Je izhodišče za nepričakovano in neverjetno potovanje v večno življenje popolnoma osvobojene zavesti.
V zadnjih desetletjih se je organizirana paliativna oskrba znotraj in izven zdravstvenega sistema v deželah zahodne Evrope močno razširila. A v večini držav ne uspejo slediti potrebam zaradi demografskih sprememb staranja prebivalstva in spreminjanja vzorca bolezni, ker naraščajo predvsem kronične napredujoče bolezni ter socialne spremembe, ko družine mnogokrat ne morejo oskrbovati svojcev na svojem domu. Raziskave dokazujejo, da se z uvedbo organizirane paliativne oskrbe kakovost ob koncu življenja bolnikov in žalovanje svojcev izboljša. A tudi v deželah z dolgo tradicijo je treba spodbuditi spreminjanje stališč znanja in veščin vseh zdravstvenih delavcev. Zato v imajo v mnogih nacionalnih strateških načrtih (Anglija, Irska, švedska, Avstralija, Nova Zelandija in Kanada) paliativno oskrbo kot prednostno nalogo pri načrtovanju nacionalnega javnega zdravstva. Nova organiziranost omogoča in spodbuja ustanav ljanje paliativnih oddelkov v bolnišnicah in domovih za starejše občane ter konzulta cijskih paliativnih timov na vseh ravneh zdravstva. Dobrodelne nevladne organizacije hospici ostajajo vir dobre klinične prakse in filozofskih temeljev za oskrbo ob koncu življenja tudi v prihodnje.
Adrian Kezele, je ustanovitelj Duhovne akademije, kjer s sodelavci poučuje integralno meditacijo. Je pobudnik projekta Nebesni labirinti, ustanovitelj globalne mreže intuitivne komunikacije Synchro.zone in združenj Umetnost darovanja ter Delfinov sen, poleg tega pa redno vodi triletni študij indijske astrologije džjotiš (jyotish), seminarje in delavnice s posebnim poudarkom na osvobajajočih izkušnjah.
Na osnovi človeške usode se določi, kdaj prihaja čas sprememb. Bistvo indijske astrologije, džjotiša osvetljuje gibanje časa in zavesti ter pojasnjuje, kako preteklost oblikuje sedanjost in prihodnost.  Cilj džjotiša ni predvidevati dogodke, pač pa nas usmeriti na najhitrejšo možno pot evolucije. To pomeni, da pred sabo odstranimo ovire, povečamo stopnjo notranjega razumevanja življenjskih resnic ter uskladimo naše delovanje z naravnimi zakoni. Kezele s poglobljenim, ljubečim študijem proučuje dokaze modrosti in svetlobe v nas in jih tudi poučuje v svoji Duhovni akademiji. Učenje džjotiša terja celega človeka, zadeva celotno vzgojo in izobraževanje. Gre za načelo 'vse ali nič'. 
Stari mojster, oče džjotiša Parashara, je svetoval da se sme znanje o džjotišu prenašati samo v celoti, na pravi način, in to učencem, ki so dovolj zreli, ter lahko enako zrelo sprejmejo to znanje. Dober džjotiši ve  marsikaj iz vseh področij življenja: ekonomije, psihologije, medici ne, politike, elektronike … Je dober govornik, moder svetovalec, pozoren poslušalec, pretehtan učitelj in radoveden učenec. 
 Po načelu sinhronicitete smiselne nekavzalne povezanosti je dejstvo, da je človek rojen v trenutku, ko je bilo vesolje v določenem položaju, povezuje človeka prav s tem stanjem, ne pa s kakšnim drugim. Dyer (1996, 349-384) ji je posvetil posebno poglavje. Na skrivnosten, nedoločljiv način je vse povezano. Povezanost pa je ključna beseda za razumevanje sinhronije. Hkratnega nekavzalnega dogajanja dveh dogodkov npr. na nekoga mislim in ta oseba me pokliče. Te povezave so v nas npr. med mislijo in telesom pri placebu. So povezave tudi med mislimi v nas in mojo mislijo in telesom drugega. Meditacije na čakre ali kaj drugega npr. brezpogojno ljubezen delujejo na ta način. To pomeni, da smo izjemno sugestibilni, kar je treba upoštevati za naše dobro. 

Džjotiš predstavlja oblikovano znanje o tem, kako analizirati stanje vesolja v določenem trenutku. Pravo, avtentično džjotiš svetovanje ni 'branje astrološke karte'. To je notranja preobrazba. Sproži svetlobo v nas, da gremo v novo smer brez dosedanjih vzorcev obnašanja. 
Vsakdo izkuša spremenljivost življenjskih okoliščin. Pridobitve in izgube se neprestano izmenjujejo; nesreča iz preteklosti se pozabi, sedanja sreča pa se lahko jutri spremeni v spomin. Včerajšnji tujec postane nenadoma najboljši prijatelj, najboljši prijatelji pa izginjajo nekje na drugi strani odra. Je v tem kakšno pravilo? Se lahko pronica v skrivnosti človeške usode in določi, kdaj prihaja čas sprememb? Naš odgovor je pozitiven – prav to je bistvo džjotiša: osvetliti gibanje časa ter pojasniti, kako preteklost oblikuje sedanjost in prihodnost. 

Kezele (2011) izhaja iz predpostavke, da vesolje nastaja iz nedvoumne zavesti in dvomljive iluzorične materije V predgovoru pravi: 'Tako je smrt velik, največji osvoboditelj'. Če so bile v življenju omejitve, karmični dolgovi, lekcije, napake in uspehi, smrt vse to izenačuje, vse postavlja v kontekst, ki je veliko širši od tega, ki ga imamo zdaj. Utelešena v človeškem telesu je duša omejena. Teži k povratku v svojo neomejenost. Zato se tudi staramo in umiramo, ker zavest ne prenaša stalne omejitve.'
Kezele je neposredni navdih za svoje odlično delo našel v Katha Upanišadi, ki pripoveduje o srečanju dečka Načikete in gospodarja smrti, boga Jame, kakor tudi v Tibetanski knjigi mrtvih. Poleg rojstva je smrt edina izkušnja, ki jo bo doživel sleherni človek, zato bi morali strah pred njo zamenjati z ljubeznijo. V naravi namreč nič ne umre, le spreminja se, energija je neuničljiva, spreminja zgolj obliko, v kateri se kaže. Zategadelj:
»Smrt ni konec življenja, ampak konec enega njegovega dela. Podobna je koncu enega šolskega leta. Ne pomeni, da je konec našega izobraževanja.«  Bog Yama pojasni Načiketi, da mora človek, ki si želi uspešno umreti, še v času življenja v svojem srcu prižgati tri ognje, ki mu zagotavljajo varen prehod skozi vrata smrti: 1. ogenj atmana (sebstva), 2. karme (pomen nenavezovanja in odpuščanja) in 3. dharme (življenjski namen, smisel, poslanstvo). Vse naše življenja snema skrita 'kamera', zato naša dejanja ostajajo zapisana v srcu, in ko nastopi smrt, se nam določeni deli prikažejo kot dokaz naših dejanj. Duša prepotuje določeno pot skozi umiranje in smrt, kjer se sreča tudi s svetlobo. O njej pričajo številne obsmrtne izkušnje.
Kezele (2021) pokaže, da je v vedski filozofiji znana slika vesolja kot drevesa, ki ima korenine na nebu, veje pa se stegujejo navzdol. Korenin se ne vidi, kar simbolizira nematerialni izvor vesolja, absolutno in spremenljivo se nahaja v osnovi vsega. Vedski izraz za to je brahman. Veje, listje in plodovi predstavljajo materializacijo nematerializirane energije. Te se vidijo, a se tudi menjajo. Rastejo, cvetijo, dozorevajo in na koncu propadejo. Prav tak je relativen, spremenljiv svet.
Kezeletova knjiga je razdeljena na štiri dele: 1. Soočanje: smrt kot del življenja, 2. Priprava: trije Načiketovi ognji, 3. Skrivnosti umiranja in smrti, in 4. Pot v nesmrtnost. Vsako poglavje je zaključeno s povzetkom (lekcijami) in praktičnimi postopki (vajami).
Kezele izhaja iz predpostavke, da vesolje nastaja iz zavesti, katere obstoj je nedvoumen, vse ostalo (zlasti materija) pa je 'sumljivo' oziroma iluzorno. V predgovoru pravi takole: “Tako je smrt velik, največji osvoboditelj. Če so bile v življenju omejitve, karmični dolgovi, lekcije, napake in uspehi, smrt vse to izenačuje, vse postavlja v kontekst, ki je veliko širši od tega, ki ga imamo zdaj. Utelešena v človeškem telesu je duša pravzaprav omejena. Teži k povratku v svojo neomejenost, zato se med drugim tudi staramo in umiramo, ker zavest ne prenaša stalne omejitve.” Kezele je neposredni navdih za zanj našel v Katha Upanišadi, ki pripoveduje o srečanju dečka Načikete in gospodarja smrti, boga Jame, kakor tudi v Tibetanski knjigi mrtvih 
Poleg rojstva je smrt edina izkušnja, ki jo bo doživel sleherni človek, zato bi morali strah pred njo zamenjati z ljubeznijo. V bistvu se bojimo skoraj neznosnega trpljenja. V naravi namreč nič ne umre, le spreminja se, energija je neuničljiva, spreminja zgolj obliko, v kateri se kaže. “Smrt ni konec življenja, ampak konec enega njegovega dela. Smrt je bolj podobna koncu šole ali celo enega šolskega leta. Tudi če je nismo uspešno končali, to ne pomeni, da je konec našega izobraževanja.”
Bog smrti Jama pojasni dečku Načiketi, da mora tisti, ki si želi uspešno umreti, še v času življenja v svojem srcu prižgati tri ognje, ki mu bodo zagotovili varen prehod skozi vrata smrti: 1, ogenj atmana (sebstva, duše), 2. karme s pomenom nenavezovanja in odpuščanja in 3. dharme  z življenjskim namenom, smislom in poslanstvom. Vse naše življenja snema skrita kamera, človekova dejanja ostajajo zapisana v srcu in po smrti se nam določeni deli prikažejo kot dokaz naših dejanj. Duša prepotuje skozi umiranje in smrt, kjer se sreča tudi s svetlobo pri številnih obsmrtnih izkušnjah.
'V vedski filozofiji je dobro znana slika vesolja kot drevesa, katerega korenine so na nebu, veje pa se stegujejo navzdol. Korenin se ne vidi, kar simbolizira nematerialni izvor vesolja, absolutno in spremenljivo, ki se nahaja v osnovi vsega. Vedski izraz za to je brahman. Veje, listje in plodovi predstavljajo materializacijo nematerializirane energije. Te se vidijo, a se tudi menjajo. Rastejo, cvetijo, dozorevajo in na koncu propadejo. Prav tak je relativen, spremenljiv svet.'
Le redki umrejo, ko so na smrt pripravljeni. To je peščica, ki se s smrtjo sooči zavestno. Pridobi si dovolj znanja o njej, tako da se je ne boji več. ti se lahko vrnejo med ljudi in jih poučijo , da jim prenesejo pridobljena spoznanja. To je podobno vlogi modreca v Platonovi votlini. Na ta način jih pripravijo na dogodek lastne smrti. 
Stara indijska legenda pravi, da nas onkraj življenja čaka strašno bitje po imenu Jama. Ko prečka mejo, ki deli življenje in smrt, vsaka duša svoje telo pusti za sabo in stopi pred Gospodarja smrti. Poleg tega, da s pomočjo svojih svetovalcev Jama določa nadaljnjo pot in evolucijo duše, hrani tudi skrivno znanje, ki lahko vsakemu zavestnemu bitju omogoči izpopolnjeno življenje, ki ga niti smrt ne prekine. Legenda trdi, da je v davnih časih deček Načiketa obiskal domovanje Gospodarja smrti in s svojim pogumom ter iskrenostjo osvojil njegovo srce. V zameno ga je Jama naučil vsega, kar je želel. Deček se je nato vrnil v svet ljudi, s seboj pa je prinesel neprecenljiv zaklad: znanje o smrti, največji skrivnosti človeškega življenja.
Smrt predstavlja prekletstvo, ko se je bojimo kot neznanke. A njena nagrada je nesmrtnost s pozitivni-mi atributi.  Umremo pripravljeni ali nepripravljeni. Je pa veliko različnih bolezen skih vzrokov. Po Upanišadah življenje ni vezano na zgolj na živa bitja. Življenje so vsi štirje elementi, kakor tudi veter in blisk na nebu. Bardo je vmesno stanje prehoda. Čitagupta je bitje, ki ima človeško telo in ptičjo glavo. Je zapisovalec naših dejanj, ki se jih tako lahko spominjamo. Smrt je faza v evoluciji duše, ki se prečiščuje v 35 izkušnjah 5 elementov in 7 karmičnih lovilcev. Do njih pristopajmo brez strahu. Tako je verjetneje, da bomo na križiščih izbrali pravo pot. Višja stanja zavesti dosegamo nekaj let. Bodimo zavestni tudi v sanjah. Prvo srečanje z jamo je v beli svetlobi blaženosti, ki pomeni spajanje zgornjih in spodnjih čaker. V zadnjem delu predora se včasih pojavi tema in potem spet svetloba. Duša gre skozi svetlobo, ne da bi se poistovetili z njo. Vsakdanja meditacija nanjo je dobra priprava na smrt.  Ko smo osvobojeni vseh hrepenenj smo svobodni. V tibetanski knjigi smrti molimo, da nas božanska roka vodi čez temna brezna vmesnega stanja. Mrtvih duš ne kličemo nazaj! Bardo stanje je podobno sanjam. Branje za umirajoče te vodi, da laže prebrodijo takšna vmesna stanja. 2. srečanje z Jamo je bodisi aktivno ali pasivno, če smo utrujeni. Po tem srečanju se duša na novo utelesi ali gre naprej v nebeški svet. Pomembne so lucidne sanje, ki naj bodo enostavne npr. sprehod, dviganje z dvigalom, letenje. Duša si poišče soustvarjalke za reinkarnacijo. Ta poteka neposredno iz prejšnjega stanja ali po določenem času. V sanskrtu loka pomeni mesto. Od tod izhaja pojem lokacija. Nekateri že med meditacijo opazijo nebeške svetove. So sočasni z nami, a nekje druge v višji zavesti. Kjer je radosti na pretek, pa tudi uživanja, kjer se izpolnijo vse želje. Tam me naredi nesmrtnega (Rigveda, 113.9-11) V Upanišadah obstaja nešteto peklenskih. In rajskih svetov. Če delamo  slabo, se uvrščamo k bogu prevar in podaljšujemo razvojno pot svoje duše. So svetovi, ki jih oblikujejo pričakovana, vse loke so samo prehodne postaje za počitek, učenje. Nadaljnja evolucija nastane z novim utelešenjem.  Kaj je globlja resničnost od besed življenja in smrti? Z bogom Jamo lahko načrtujemo pot naprej pri izpolnjevanju karmičnih nalog. Čistimo tudi teren svojih prednikov. V Jamovi palači se srečujoče duše ljubijo. Lahko se utelesimo tudi kot živali, rastline,… V procesu  sanjskega oživljanja bodimo ustvarjalni.  
Upamo, da je trenutek dejanske preobrazbe smrti še daleč pred nami. Zato je to pravi čas za pripravo. Ker smo lahko tedaj, ko se ta trenutek zares približa običajno razvrvani od bolečine, bolezni in strahu in smo popolnoma nepripravljeni sprejeti kakršnokoli znanje. Tedaj je edina pomoč vsakodnevna topla človeška roka in sočutje. To nudijo psihologi in drugi strokovnjaki ali prostovoljci v hospicih. Njihovo delo je humano in dragoceno. Kezele pa govori o smrti s perspektive C-Rexa in kot taka služi kot odskočna deska za nepričakovano in neverjetno potovanje v življenje, ki nima konca, življenje popolnoma osvobojene zavesti.
Kezele nas opozarja tudi na razpotja in odločitve, ki jih moramo sprejeti kakor tudi njihove posledice. Poleg teoretičnih razlag in opisov doživetij po smrti telesa knjiga vsebuje tudi 37 praktičnih vaj, da se lahko pripravimo na uspešen prehod in napredovanje skozi področje smrti..  procese umiranja bi moral spoznati vsak čim prej, že v mladosti, ne samo prebrati, temveč tudi dobro proučiti. Če vas čaka še dolgo življenje, vam bo knjiga pomagala, da ga izpolnite s samozaupanjem in gotovostjo. In če ste se že približali času odhoda, boste v njej našli neizčrpen vir modrosti, ki vam bo vrnila upanje, srečo in mir.
Gospodar smrti je zgodba o posebnih trenutkih, ko se odpirajo Vrata nebes, o zavestni smrti in življenju po njej, o možnostih v življenju in možnostih v smrti, o mitoloških bitjih, na primer Ganešu, božanstvu s človeškim telesom in slonjo glavo, ali Čitagupti, Jamovemu ptici podobnemu glasniku, ki obiskujejo človeški svet in prinašajo sporočila z druge strani resničnosti. To je zgodba o številnih drugih nenavadnih dogodkih in pojavih, kakršen so Saturnov jekleni prstan, Nasmejani Buda, Šivin kamen in skrivnostni obred, imenovan »trije Načiketovi ognji«.
Sedem stanj zavesti je po Kezeletu 1. spanje, 2. sanjanje, 3. budnost, 4. čista zavest, 5. kozmična zavest, 6. božanska zavest in 7. zavest enosti. Vprašanje je, kako vemo, kdaj preidemo iz enega stanja v drugega oz. kako prepoznamo lastnosti določenega stanja. Umirajoči dolgo časa ne prepozna da umira, misli da sanja. Lucidne sanje spadajo v stanje budnosti.  
Smrti se bojimo, dokler ostaja neznanka. Njena nagrada je nesmrtnost s pozitivnimi atributi svobode, svetlobe.  Umremo pripravljeni ali nepripravljeni. Je pa veliko različnih bolezenskih vzrokov. Po Upanišadah življenje ni izrazito vezano na živa bitja. Življenje so vsi štirje elementi, kakor tudi veter in blisk na nebu. Bardo je vmesno stanje prehoda. 
Smrt je faza v evoluciji duše, ki se prečiščuje v 35 izkušnjah 5 elementov in 7 karmičnih lovilcev. Do njih pristopajmo brez strahu. Tako je verjetneje, da bomo na križiščih izbrali pravo pot. Višja stanja zavesti dosegamo nekaj let. Bodimo zavestni tudi v sanjah. Prvo srečanje z jamo je v beli svetlobi blaženosti, ki pomeni spajanje zgornjih in spodnjih čaker. V zadnjem delu predora se včasih pojavi tema in potem spet svetloba. Duša gre skozi svetlobo, ne da bi se poistovetila z njo. Vsakdanja meditacija nanjo je dobra priprava na smrt.  Ko smo osvobojeni vseh hrepenenj, smo svobodni. V tibetanski knjigi smrti molimo, da nas božanska roka vodi čez temna brezna vmesnega stanja. Mrtvih duš ne kličemo nazaj! Bardo stanje je podobno sanjam. Branje za umirajoče te vodi, da laže prebrodijo takšna vmesna stanja. 2. srečanje z Jamo je bodisi aktivno ali pasivno, če smo utrujeni. Po tem srečanju se duša na novo utelesi ali gre naprej v nebeški svet. Ta poteka neposredno iz prejšnjega stanja ali po določenem času. V sanskrtu 'loka' pomeni mesto. Od tod izhaja pojem lokacija. Nekateri že med meditacijo opazijo nebeške svetove. So istočasni z nami, a nekje druge v višji zavesti. Kjer je radosti na pretek, pa tudi uživanja, kjer se izpolnijo vse želje. Tam me naredi nesmrtnega (Rigveda, 113.9-11) V Upanišadah obstaja nešteto peklenskih. In rajskih svetov. 
V smrti se novo življenje ne spominja starega. Živa osebnost zaradi lastnih meja ne more dojeti  širšega namena duševnih izkušenj. Spomin na mnoga prejšnja življenja bi nas zmedel. V svetu duše je svetloba večna. Vse njene inkarnacije so istočasne. 
Naravni cikel dozorevanja ni edini razlog za ponavljanje ene od redkih knjig, ki govorijo o tabu temi smrti. Njena vsebina se je obogatila skozi izkušnje tisočev, ki so sledili njenim naukom kažipotom predlaganih vaj in izkušnjam zavestnega umiranja pri neizbežnim in pogosto nezavednim procesom smrti. Na posebnih delavnicah lahko udeleženci komunicirajo o ne samo intelektualnem razumevanju procesa umiranja, ampak tudi o »ritualnem« procesu umiranja, kjer uporabljajo »Branja za umirajoče.«
Ni nenavadno, da sozveni duhovno prebujenje prav z naravnim prebujenjem pomladi, ki ga ohranjamo v spominu tudi pri naslednjih cikličnih letnih časih. Prvi koncert, Pomlad, se začne s prazničnim Tutti. Sledi imitacija ptičjega žvrgolenja, ki jo izvajajo tri solistične violine. Po kratkem prehodu Tutti oponašajo žuborenje potokov, nato pa privrši spomladanska nevihta: poudarjene šestnajstinke v celem orkestru in virtuozno zaporedje pasaž v solistični violini ponazarjajo grmenje in bliskanje. Ko se nevihta umiri, se spet zasliši ptičje petje, ki ga posnemajo tri violine. Nato solist v elegantnih pasažah pripravi ponovni nastop prve teme: vsa narava slavi prihod pomladi.
Počasni stavek predstavlja pastirja, ki ga je šuštenje cvetočih vej uspavalo v brezskrben sen. V zadnjem stavku se nimfe in pastirji pod bleščečim jasnim nebom zavrtijo v vesel ples ob zvokih pastirskih piščali. Čeprav celotna skladba sloni na poigravanju z naravnimi zvočnimi pojavi, je imitacija prefinjeno vtkana v glasbeno obliko. Vivaldija je bolj kot oponašanje zvokov narave zanimala sama glasbena govorica. Z veliko ustvarjalno domišljijo je nadgradil baročni glasbeni izraz in mu dal novo gibkost in barvno svežino. Benečan Vivaldi je skomponiral koncert zmagoslavja koncepta glasbe kot izraza človekovih intimnih doživetij v duhu sožitja z naravo.
3.1 Razumevanje pomena smrti v starem veku                                                               141
Vprašanje je, ali danes še znamo razlikovati med umetnostjo življenja in umetnostjo umira nja in pravilno dopolnjevati eno z drugim. To je bilo v latinski kulturi znano kot  ars vivendi in ars moriendi. Že od antike dalje razlikujemo med kontemplativnim in aktivnim stilom življenja. V starem in srednjem veku je prevladoval kontemplativen način življenja. Stari Grki so poznali orfični nauk o selitvi duš. Duša prehaja iz tostranskega življenja v podzemlje (gr. hades) in od tod spet nazaj v tostranstvo. Podobno idejo zastopa še danes budistični nauk o reinkarnaciji. V antiki sta veljala dva priročnika za obrede smrti. To sta bila Egipčanska in Tibetanska knjiga smrti. Ti dve sta odhajajočo dušo pripravili na življenje v onostranstvu. Egipčanska knjiga mrtvih (Pert em hru - Prebujanje v svetlobo, Vstajanje v dan, Vstopanje v resnično življenje) je ena izmed najstarejših zbirk z verskimi in čarnimi besedili na svetu, ki je najverjetneje nastala v 3. tisočletju pr. n. št. Papirusovi zvitki so bili namenjeni kot pomoč pokojnemu, da bi lažje prišel v onostranstvo. Tekst je vseboval predstavitev Ozirisovega sodišča in odgovore na vprašanja 42-tih božanstev v sodnem zboru. Da bi ocenili iskrenost odgovorov pri spovedi, so pod nadzorom Anubisa stehtali srce umrlega s pomočjo nojevega peresa, simbola boginje resnice Maat. Ko je Anubis stehtal srce, je odločil, kakšno naj bo pokojnikovo posmrtno življenje. 
Stari Egipčani so na sonce in vodo gledali kot na simbola življenja. Verjeli so v cikličnost življenja in smrti. Ta urejeni vzorec je bil nenehno v nevarnosti, da ga nekaj zmoti: nenavadno majhne poplave so povzročile sušo in lakoto, velike pa so uničile pridelke in zgradbe. Sonce je sak dan vzhajalo in zahajalo, prinašalo svetlobo in uravnavalo človekovo dejavnost. Vsako leto je poplavljal Nil, obnavljal rodovitnost tal in omogočal visoko produktivno kmetovanje, ki je vzdrževalo egipčansko civilizacijo. Prijazno dolino Nila je obkrožala surova puščava, naseljena z ljudstvi, ki so jih Egipčani imeli za necivilizirane sovražnike reda. Egipčani so zato svojo deželo videli kot izoliran kraj stabilnosti ali maat, obdan in ogrožen s kaosom. Red, kaos in obnova so se zato vedno znova pojavljali v egipčanskih verskih razmišljanjih. 
Tibetanska knjigo mrtvih Bardo Thödol je eno najstarejših znanih besedil v tibetanskem jeziku. Njegov avtor je indijski učitelj Padmasambhava, imenovan ”Veliki guru Bardo Thödola”, ki je prvi na Tibetu učil budistično doktrino. Besedilo pripada celi vrsti budističnih besedil, ki so bila v IX. stoletju zaradi pregona budizma skrita v jamah in ki so jih ponovno odkrili v XI. stoletju, ko je bil budizem na Tibetu že vladajoča religija. Tibetanska tradicija pravi, da je bil Bardo Thödol zapečaten s ”sedmimi pečati Tišine”, odpečaten pa zato, da je bila človeštvu ponovno omogočena izbira: biti suženj materialnega ali z obvladovanjem lastnega egoizma in preseganjem lastnih omejitev težiti k duhovnemu. Prvo izdajo tega besedila na Zahodu leta 1927 šele izdajatelj W. Y. Evans-Wentz naslovil 'Tibetanska knjiga mrtvih'. Izvirni tibetanski naslov pa vsebuje kompleksnejši pomen, Bardo (tib. Bar-do) pomeni »med dvem« in se nanaša na prehodno stanje zavesti med smrtjo in novim rojstvom. Thödol (tib. Thos-Grol) pa pomeni 'poslušanje s srcem'. Prevod celotnega naslova pa se glasi: »Osvobajanje s poslušanjem na ravni, ki sledi po smrti.« Čeprav Bardo Thödol še danes na Tibetu uporabljajo kot obredno besedilo, ki ga berejo ali recitirajo neposredno pred smrtjo in med pogrebnim obredom, to ni več njegov prvotni in izključni namen. Tibetanski lame so ga uporabljali tudi kot vodnik in pomoč živim, 'učencem v veliki šoli Življenja', v katerem je potovanje skozi življenje pomenilo učenje. Osvobajanje s poslušanjem simbolizira proces učenja, ki po lamaističnih tradicijah poteka v treh osnovnih etapah: poslušanje s srcem, dojemanje skozi razmišljanje in uporaba spoznanj skozi neposredno izkušnjo. Namen tega učenja iz življenja in poslušanja s srcem pa je bil razvoj zavesti in doseganje popolnosti, kar je za Tibetance cilj evolucije človeka. Poleg Tibetanski učitelji so z navodili za skrivnostno življenje skušali premostiti prepad, ki se nahaja v zavesti vsakega človeka, prepad, ki loči iluzije od resničnosti, neznanje od znanja, ne-zavest od zavesti, ker je vsakdo učenec, ki mora skozi neštete etape učenja osvobajati lastno zavest od iluzij. Prehod čez prepad in osvobajanje pa skupaj simbolizirata smrt. 
Danes pa je postala vprašljiva naša pripravljenost na smrt, ker si s hitrim, aktivnim načinom življenja izrivamo smrt iz našega zavedanja. Zato se je tudi bojimo in pred njo bežimo. Tudi sicer so nam postale najbližje in najbolj intimne zveze najbolj tuje. Aktivni, industrijsko proizvodni oz. delovni način pa je začel prevladovati v modernem času in se nadaljuje tudi v današnjem neoliberalizmu. 

Človek niti v antiki niti danes ni postal gospodar življenja in smrti, vendar pa nekatere bolezni bolje obvladuje kot nekoč. Uzakonitev zakonske možnosti evtanazije, po kateri naj bi vsak sam odločal o skrajševanju svojega življenja je dvorezna, ker je izpostavljena zlorabam. Tudi današnja ponekod uzakonjena evtanazija je lahko oblika (samo)umora. Je odgovor na neznosno trpljenje, na nevzdržne razmere, gre tudi za samokaznovanje za krivdo ali  obtožba drugih. Vendar krščanstvo brezupno trpljenje odpravlja, ker božje usmiljenje prebuja upanje proti upanju tudi tedaj, ko običajnega upanja ni več. Zanimivo je, da je v revnih razmerah manj samomorov kot v bogatih.  Večpomenska evtanazija je dvorezen meč, ker po eni strani odpravlja neznosno trpljenje po drugi strani pa se jo lahko zlorablja po volji drugih.  Samomo ri niso nujno povezani s tragičnimi občutki življenja, kažejo pa na to, da se občutek popolno ma nesprejemljivega nesmisla pojavlja v raznih še ne dokončno raziskanih okoliščinah. Suicidologi menijo, da je tisto, kar navaja k pojavu samomora, v bistvu protislovna zmes težnje po smrti in nebogljenega klica na pomoč, ki je naslovljen na svojce prizadetega. To se jasno pokaže pri spodletelem samomorilčevem poskusu, ki se ne konča s smrtjo. V državah, ki imajo že uzakonjeno evtanazijo se je že pokazalo, da jo je treba popravljati, ker ne pokriva vseh njenih problemov. Zakonodaja je samo Prokrustova postelja za neizmerno skrivnost življenja, zato sploh ne more pokrivati vseh primerov. Tudi družbene razmere zanje se spreminjajo. Evtanazija je predvsem etično-moralni problem in ga je treba obravnavati individualno. 		
Obstajajo različne teorije staranja. Po eni izmed njih je naša dolgoživost odvisna od dolžine 
naših telomer. Pomislimo tudi na to, da ga po nepotrebnem ne skrajšujemo. Naravno smrtnost smo na Zahodu zmanjšali, povečala pa  se  je  agresivna, homicidna  smrtnost kot posledica vojn, nesreč, umorov, samomorov, splavov, evtanazije ko smrti iz usmiljenja. Nekateri jo imenujejo tudi prostovoljen samomor.   		
Postmoderni neoliberalno pogojeni človek živi po t. im. logiki ne-celega, po samovoljnih, posebnih, pretežno materialnih interesih v smislu 'kupujem, torej sem'. Osebnostni stili se razlikujejo po vrednostnih in poklicnih usmeritvah posameznikov. Ker na različne načine živimo, na različne načine tudi umiramo. Po nekaterih simptomih spoznavamo, kako blizu nam je smrt. Težko dihanje – hropenje je znak, da je smrt že zelo blizu. Dobro je, da ob umirajočem stojijo svojci, prijatelji in sorodniki in, da se od njega poslovijo. Obenem naj ga opozorijo, da naj sledi svetlobi, ki ga bo vodila prek umrlih v drug svet. Tisti, ki so se prebudili nazaj v življenje iz obsmrtnih doživetij, pripovedujejo, da so videli svetlobo in da so se v njej počutili srečne. Po tem doživetju so spremenili svoj prejšnji poklic in začeli delovati humano.  

Po eni strani se je naša življenjska doba zaradi boljšega življenjskega standarda podaljšala, po drugi strani pa se je povečala homicidna smrtnost kot posledica vojn, nesreč, umorov, samomorov, splavov in morda tudi evtanazije. Slednjo opredeljujejo tudi kot smrt iz usmiljenja'  in prostovoljni samomor. Erich Fromm je razlikoval dve nasprotujoči življenjski orientaciji kot sta biofilija in nekrofilija. Prva je humana, človekoljubna, druga pa je sovražna do sveta življenja, ker ga uničuje. Težko si priznamo, da okolje uničujemo in še težje izvajamo predlagane ukrepe za njegovo zaščito. V svetovnem merilu prevladuje neoliberalna nekrofilija. Žal je v svetovnem merilu čedalje manj govora o izboljševanju življenjskih pogojev za vse prebivalce zemlje in čedalje več je izdatkov za oboroževalno tekmo, ker se zlasti svetovne velesile druga druge  bojijo. So tudi opozarjanja nato, da bo svet lahko še slabši zaradi ekoloških katastrof uničevanja okolja z nevihtami, točo, požari.    

Mojstri kitajske daoistične religije so razvili pravo znanost o načinu življenja, ki naj bi privedel do nesmrtnosti. Ti nauki izhajajo iz dveh ločenih šol: alkimistične šole wai dan (外丹; pinyin: wài dān), katere glavni predstavnik je Ge Hong (葛宏; pinyin: Gĕ Hóng) ter ezoterične šole nei dan (內丹; pinyin: nèi dān). Nauki ezoterične šole priporočajo posebne telesne vaje za doseganje nesmrtnosti, npr. »embrionalno dihanje« tai xi (胎吸; pinyin: tāi xī)), s katerim naj bi človek postal neodvisen od zunanjega zraka. Vsi praktikanti (če so si lahko privoščili) bi se morali držati stroge diete, se obredno sončiti in uriti telesno gibčnost, poleg tega bi pa moški morali varčevati s spermo, saj se pri izlivu izgublja življenjska energija.
Ob naraščanju vpliva budizma se je daoističnemu panteonu pridružilo še mnogo različnih malikov. Najpomembnejša božanstva so tvorila trojico »nebo-zemlja-človek« tian di ren (天地人; pinyin: tiān dì rén). Daoistična religija je iz tradicionalnih ljudskih verovanje prevzela tudi vrsto obrednih praks in tehnik, npr. geomantični sistem »vetra in vode« feng shui (風水; pinyin: fēng shuǐ), ki na podlagi kozmičnih dejavnikov določa naprimernejša mesta in razmere za postavitev objektov ali izvedbo obredov in je po svetu ohranjen še danes.
V šintoizmu je ustvarjalni princip, ki prežema vse življenje, znan kot musubi in je povezan z lastnim vetrom-kamijem. Znotraj tradicionalne japonske misli ni koncepta vsesplošne dvojnosti med dobrim in zlim. Koncept aki zajema smolo, žalost in nesrečo, čeprav se ne ujema povsem z zahodnim konceptom zla. Šintoizem nima eshatologije. Besedila, kot sta Kodžiki in Nihon Šoki, prikazujejo več področij v šintoistični kozmologiji. Ti predstavljajo vesolje, razdeljeno na tri dele: ravnina visokih nebes (Takama-no-hara), kjer živijo kami; fenomenalni ali manifestirani svet (Ucuši-jo), kjer prebivajo ljudje in spodnji svet (Jomocu-kuni), kjer prebivajo nečisti duhovi. Kljub temu mitološka besedila ne vlečejo trdnih razmejitev med temi področji. 
Šintoizem vključuje verovanje v človeškega duha ali dušo, imenovano mitama ali tamaši, ki vsebuje štiri vidike. Čeprav so bile domorodne ideje o posmrtnem življenju verjetno dobro razvite pred prihodom budizma, sodobni Japonci pogosto sprejmejo budistične koncepte o posmrtnem življenju. Sodobni šintoizem daje večji poudarek temu življenju kot kateremu koli posmrtnemu življenju. Mitološke zgodbe, kot je Kodžiki, opisujejo jomi ali jomi-no-kuni kot kraljestvo mrtvih, čeprav to v sodobnem šintoizmu ne igra nobene vloge. 

Sodobne šintoistične predstave o posmrtnem življenju večinoma vključujejo idejo, da duh preživi telesno smrt in še naprej pomaga živim. Po 33 letih postane del družine kami. Včasih verjamejo, da ti duhovi prednikov prebivajo v gorah, od koder se spustijo, da bi sodelovali na kmečkih dogodkih. Šintoistična verovanja o posmrtnem življenju vključujejo tudi obake, nemirne duhove, ki so umrli v slabih okoliščinah in se pogosto maščujejo.
3.3 Kako živeti umetnost življenja in smrti v procesu staranja?                                      144
V tem klimatsko apokaliptičnem času predstavljam kratko vizualizacijo smisla človeškega časa v božjem času: predstavljajmo si, kako šteje vsaka beseda, vsak pogled, vsako dejanje in vsak nasmeh. Vse, kar lahko prinese srečo drugim ljudem, jo tudi nam. Vsak trenutek je že nov začetek. Vsak konec nečesa je začetek nečesa drugega. Veliko upanja ustvarja velike ljudi, zato radostno pojdimo naproti novim dogodkom v letu 2023. Upajmo si sanjati, da nam sanje izpolnijo najlepše pričakovanje, da nam dodelijo najboljše vibracije v rdeči, rumeni, zeleni,  svetlo in temno modri ter vijolični barvi čaker.      
Avstralska sestra za paliativno oskrbo Warejeva (2013) živi s stališča  ars moriendi v smislu sprave s samo seboj. Ta cilj si zastavlja z vidika uresničevanja srčnih želja in teh je imela veliko. Njen proces samovzgoje je vključeval čiščenje same sebe. To delajmo potrpežljivo in nežno brez obsojanja drugih. Vzljubila je svojo notranjo lepoto. Umirajoči vedo, da je  najpomembnejše,  kdo smo in ne koliko imamo in kaj o nas menijo drugi.  Če kdaj, potem vsaj v tej fazi postanemo modri, ko izhajamo iz sebe. Po obžalovanju so na koncu vsi umirajoči našli duševni mir in srečo.  Če pa umremo nenadoma, nimamo časa za razmišljanje in osmišljanje. Warejeva je našla svojo samorealizacijo v tem poslanstvu in je postala srečna, ko ni več blodila  po svetu. 
Warejeva je iz pripovedi na smrt bolnih izluščila pet dejavnikov obžalovanja, ki so bile v bistvu njihove zatrte želje. Te želje so bile 1. Želim si, da bi bil zvest sebi in ne bi živel samo za druge. 
2. Želim si, da ne bi toliko delal, ampak bi našel čas za sobivanje v družini. 
3. Želim si, da bi upal izraziti svoja čustva.
4. Želim si, da bi ostal v stiku s prijatelji.
5. Želim si, da bi si dovolil biti srečnejši.
Kuebler Ross (1969) je izpostavljala podobne faze predsmrtnega boja kot so zanikanje, izolacija, jeza, barantanje, depresija, sprejetje. Na koncu se vsi pomirijo, ko sprejmejo dejstvo smrti. 
Konflikti med starši in otroki nastajajo, ker starši ne razumejo težnje svojih otrok, ker tudi svoje notranje modrosti in namenov ne razumejo.  Za starostnike naj bi veljala t. im. kristalizirana inteligenca, po kateri uspešno rešujemo znane probleme in modrost. Vendar pa podobno kot vsi otroci ne dosežejo logičnega mišljenja, tudi vsi starostniki ne postanejo modri. Dedki in babice naj bi to v odnosu do vnukov bili. Na srečo pa vsaj v predsmrtnem boju nazadnje  vsi konflikti izginejo.       
Zanimivo je, da je univerzitetni profesor za psihologijo Vid Pečjak  ob svoji prezgodnji prisilni upokojitvi pri 65. letih napisal knjigo (1998) o psihologiji tretjega življenjskega obdobja, kot imenuje psihologija t, im. pozne odrasle po 65. letu starosti.   Tudi meni se je zdela upokojitev pri 68. letih še prezgodnja. Imam podobno izkušnjo kot Pečjak, ki je vedel, da naši telesni organi postopno degenerirajo, vendar pa je možno njihovo relativno pomlajevanje z rednim vsakdanjim treningom. Tudi na starost delno velja Lamarckovo stališče, po katerem raba organe, vključno  s spolnostjo krepi. Deloholizem niti v mladosti ni priporočljiv, ker vodi v izgorelost (burning out). Že rimski stoik Seneca mlajši je kot svetovalec cesarja Nerona vedel, da z dobrimi navadami življenje lahko podaljšujemo, s slabimi pa ga skrajšujemo. Ne definira pojem duše, ampak opredeljuje psihične sposobnosti vis a vis s telesnim.     
Govorimo o umetnosti življenja in umiranja, vendar ne vemo, v čem umremo in v čem se (zopet) rodimo kot smotrna bitja smisla.  Če to vemo, to lahko tudi načrtujemo in izvajamo. Leopold Grčar je glede na našo presežnost razložil, v čem umiramo. Težko sem našel odgovore na vprašanje, v čem naj umremo za večno življenje. Zdaj že pokojni pater Leopold Grčar je na enem izmed biblijskih krožkov leta 2015 razlagal, da je treba umreti 1. v tišini, da bi se razodela Božja moč, modrost, lepota, dobrota in resnica božjega stvarstva!
2. Umreti v potrpežljivosti, ko trpimo brez pritoževanja in umremo za rezultate.
3. Umreti v ponižnosti, da prisluhnemo različnim mnenjem drugih in dopustimo, da je naše ravnanje tudi narobe razumljeno, da smo obsojeni in da odmremo dobremu imenu.
4. Umreti v usmiljenju, ko ne obsojamo, temveč se poglobimo vase in se odpovemo vsakemu dokazovanju,  kdo ima prav. 
5. Umreti v ljubezni, ko se nebo zrcali v naši ljubezni do Boga in do ljudi. Ne  odgovorimo na žalitve, da umremo lastni ceni v zavedanju, da je naša cena cena Jezusove prelite krvi na križu. Ne  uveljavljamo svojih pravic, da umremo svojemu ponosu in da prepustimo Bogu, da brani našo čast. 
6. Umreti v upanju pomeni, da objamemo svoj križ, ne da bi vprašali 'zakaj'. Raje se zahvalimo zanj in recimo: »Bog, samo ti veš, za kaj je potreben ta križ in za koga«! Tudi Jezus ni vprašal Očeta, zakaj mora trpeti, temveč je šel prostovoljno v trpljenje za vse nas! Gojimo v srcu hvaležnosti za Njegovo nesebično ljubezen.
7. Umreti v veri pomeni, da v njej dobimo moč, smo tiho in damo prostor Bogu, da lahko deluje v nas. Odpovemo se glasovom sveta zato, da smo lahko v njegovi bližini in da ne iščemo potrditve, ker nam zadostuje, da je Jezus vedno z nami!
Vsako naše geografsko potovanje je tudi duševno oz. v dušo. Tudi razmišljanje je potovanje. Kakor je način zavedanja. . Bodimo kakor nedolžni otroci, ki so umrli za Jezusa. Po njihovem zgledu vemo, kaj pomeni stališče, da pridemo v nebesa le tedaj, če smo že v njih. Sedanje in večno življenje sprejemamo, če jima ne postavljamo pogojev.  
V nas še vedno tičijo številni strahovi, krivda, pritajena jeza in sram. Vse te blokade nam preprečujejo avtentično živeti kljub prepričanju, da smo svobodni. le v meditativni tišini se nam sčasoma pokaže, kaj tiči v nezavednem in kaj bo prodrlo na dan iz njegove globine. Sedaj  in tukaj ne zaživimo, dokler lahko nek zunanji impulz sproži delovanje preteklih vzorcev arhetipov žrtve, prostitutke, saboterja itd. 
Zdravilka Denise Linn (2009) opredeljuje 28 dnevni program, ki nas popelje v stik s samim sabo, oz.  v svojo duši. Jedro priročnika so poleg kratkih razlag in prepričevanj predvsem vaje ki so razdeljena v štiri področja. Vsako pa ima še sedem vaj, ki so povezane s štirimi temeljnimi energijami narave: energijo zraka, vode, ognja in zemlje. Prvi sklop vaj je povezan z energijo zraka. Z vajami odkrivamo in odstranjujemo miselne predstave, predsodke, stereotipe, ki preprečujejo stik z notranjim jazom. Drugi sklop vaj je povezan z energijo vode. Z vajami urejujemo in prečiščujemo čustva, da ne obtičimo obteženi s čustveno navlako. 
Tretji sklop vaj je povezan z energijo ognja. Ogenj daje moč, da lahko odstranimo tista čustvena in miselna prepričanja, ki so kot sence z nami in nam na videz ne škodujejo, ker jih pogosto niti ne opazimo. Soočanje s pojavom smrti sodi k področju ognja. V njem zgori vse, kar je telesno in se prečiščuje vse duševno-duhovno. Predstavljajmo si, na kakšne načine lahko umremo. To je metoda paradoksne intence. Po njenem nasvetu odpravimo določeno blokado tako, da jo povečamo do skrajnih meja. 
Četrti sklop njenih vaj se nanaša na zemljo. Vsebuje vaje za čiščenje in krepitev telesa, s katerimi dnevno preprečujemo, da se v telesu ne nabirajo nerešeni problemi, zamere in potlačena. Hrana naše duše je naša resnica. Čim bolj se tega zavemo, tem bolj smo pristni in močni. To stališče zastopajo tudi predstavniki krščanskega gibanja Univerzalnega življenja.
Najpomembnejši je naš pozitiven odnos do smrti. Prešeren kliče prijazno smrt, ki naj se predolgo ne mudi. Naš nekdanji naravoslovec in pesnik Pavle Grošelj piše o tem, da naj pozdravimo in poljubimo smrt, ko se nam bo približala s hitrimi koraki, kajti smrt je življenje in je ljubezen.  
Starostno trpljenje pogosto prepoznavamo po krčenju mišične mase, krčenje volumna možganov, trganje po mišicah, nevroloških motnjah – mravljinčenjih, slabšem apetitu, slabšanjem vida in sluha, slabši imunosti – odpornosti za bolezni in pogostejših boleznih, statistično pogostejši umrljivosti. Trpljenje je simptom naše nepopolne konstrukcije, je posledica napačnih odločitev, ki ne vključujejo predvidevanja negativnih učinkov. Še tako dobronamerna odločitev ima tudi negativne učinke. Iluzija je, da lahko vse že vnaprej izključimo.    

3.4 O daru smrti                                                                                                                    147
Že 31. oktober je dvoumen praznik, ker je slovenski dan reformacije in obenem spomin na nazadnjaško dobo vraževerja čarovnic  kot 'noč čarovnic'. Prvi november je dan spomina na mrtve, krščanski praznik vseh svetih. Že dejstvo, da imenujemo isti dan s posvetnim in tradicionalnim krščanskim imenom, kaže na določeno dvoumnost oz.  dvoličnost. Po eni strani umirajoče in umrle izpodrivamo iz svojega okolja, jih prepuščamo domovom za ostarele,  kjer naj bi bilo osebje bolj usposobljeno. Po smrti pa na grobovih tekmujemo, kdo bo izkazal več spoštovanja in spomina z bogatim cvetjem in množico sveč za njihov in naš praznik. Pri prazniku vseh svetih svetniki molijo za naše zveličanje, pri prazniku vernih duš pa mi molimo za naše rajne ki so morda še v vicah, da bi prišli v raj. V Sloveniji ta praznik nima uradnega nadomestila in velja za praznik katoliške cerkve. Doslej nisem razlikoval pomena obeh praznikov. Načelno lahko vsak dan praznujemo dar življenja. Vprašanje je le, kateri svetniki so nam bližji.

Pozabljamo na misli slavnih avtorjev o smrti ki so obenem njihovo darilo za nas.
Kar živi umre, da se iz minljivosti prelije v večno. (William Shakespeare)
Tisti, ki ga  , ni nič drugega kot tvoj predhodnik. (Cicero)

Ni važno kako človek umre, važno je, kako živi. (Samuel Johnson)
Prav tako naravno je umreti, kot biti rojen; za dojenčka je prvo prav tako boleče kot drugo. (Francis Bacon)

So velike smrti, bedne, žalostne in ravnodušne smrti, kot so velika, bedna ali ravnodušna življenja. (Josef Čapek)

Bleda smrt trka tako na vrata kolib revežev, kakor na vrata kraljevskih gradov. (Horacij)

Smrt mladih ljudi je brodolom, smrt starih prihod v luko. (Plutarh)

Ob smrti malega otroka se zdita umetnost in poezija veliki bedi. (Leon Bloy)

Noben mlad človek ne verjame, da bo kdaj umrl. (William Hazlitt)

Človek vedno umre, preden se do kraja rodi. (Erich Fromm)

Smrt se zdi manj strašna, kadar je človek utrujen. (Simone de Beauvoir)

Vse, kar mislimo o smrti, je brez pomena; izjema je, da nas smrt spominja na življenje. (Charles de Gaulle)

Smrt modrega ne preseneti: vedno je pripravljen odpotovati. (Jean de La Fontaine)

Smrt ne odkrije skrivnosti življenja. (François-René de Chateaubriand)

Kdor ostane čist in umre iz ljubezni, umre mučenik. (Prerok Mohamed)

Več bolečin povzroči misel na smrt kot sama smrt. (Arthur Schopenhauer)

Ne bojim se smrti, vendar ko bo prišla, bi bil rajši odsoten. (Woody Allen)

Zakaj se bati smrti, razen če si pripisujete vedenje, ki ga človek nima? (Platon)

Če želite gledati duha smrti, odprite srca telesu življenja, kajti smrt in življenje sta eno tako kot reka in ocean – Kahlil Gibran.

Dar je skrivnost sama. Skrivnost je poslednja beseda daru, ki je poslednja beseda skrivnosti.«  Vsak dar je paradoksalna, dvoumna uganka. Derrida (2004) meni, da pogoji, ki dar omogočajo, tega hkrati tudi onemogočajo. Zato o daru razmišlja onkraj logike ekonomskega kroženja. Temu navkljub pa se dar kot nekaj, kar s seboj ne prinaša protidaru, zdi nemogoč. Gre za aporijo, vendar ta za Derridaja ne pomeni paralize in konca poti, ampak edino pot, ki je vredna potovanja. Paradoksalnost daru je v tem, da tisto, kar pogojuje njegovo pojavnost, pogojuje tudi njegovo izničenje. Tradicionalno pojmovanje oz.  definicija – daru je, da zanj ničesar ne dobimo nazaj. Ostane zastonjski. Če dobimo zanj plačilo, gre za ekonomijo izmen jave dobrin. Ne smemo imeti niti dobrega občutka ob daritvi in se ga ne smemo niti več spominjati niti ga potlačiti (potlačeno se vedno lahko vrne). Da bi bil dar mogoč, bi morali »dajati brez vednosti in brez hvaležnosti. »Je brez predmeta« (Derrida 2004, 143). Ker se ne sme vračati na simbolni ravni, je nemogoč. Tak se nam dozdeva, saj ne pri darovalcu ne pri obdarovancu ne dovoljuje zavesti o lastnem obstoju. Tako je stvar brezupna in hkrati nujna.
Dar po Derridaju »ni zgolj nemogoč, ampak je nemogoče. Sama podoba nemogočega« (1991, 19). Ni zgolj primer med primeri, ampak je tisto, kar odpira nemogoče in se daje misliti kot nemogoče, podobno kot bit (mislimo jo lahko zgolj kot nič, ki daje obstoj bivajočemu) ali čas (v njegovi vsakokratni odsotnosti, tj. preteklosti). Nobeden od teh treh konceptov ne more biti dojet kot prisoten, zaradi česar so vsi trije dejansko nedoločljivi (Derrida 1991, 43). Dar je s svojo večno odsotnostjo strukturiran kot tisto, čemur radi rečemo »smisel življenja«, saj kot smisel nikoli ne more biti prisoten, beži ob vsaki težnji po prisotnosti, je negotov blisk možnosti, ki trči ob nemožnost. »Za dar lahko rečemo, da je njegov obstoj v tem, da se pojavlja kot simulakrum prisotnosti, in da obstaja zgolj tedaj, ko v pojavljanju vsakokrat zadrži ta svoj status simulakruma,« zapiše Uroš Grilc (1995, 233).
Kot dar sta lahko dojeta tako življenje kot smrt (podariti življenje pomeni npr. roditi ali pomilostiti, podariti smrt pa pomeni usmrtiti). Dar je zato temelj, ali kot zapiše sveti Pavel: »Kaj imaš, česar bi ne prejel?« (1 Kor 4,7) Apostol s tem okarakterizira temeljno človeško danost (stvarnost). Dar, ki obstaja, ni nujno dober. Dobro je po Derridaju zgolj ostanek metafizične hegemonije.
Sposobnost daru za kontaminacijo je razviden tudi iz germanskih izrazov  (nem. Gift, ang. gift), ki v nemščini pomeni strup, v angleščini pa darilo. Dar je tisto, kar nas sili iskati še naprej, je nujnost živeti v svetu nečiste prisotnosti. Dar je ukaz, zapoved, ki pravi: »[V]edi, kako se dar izniči, zadolži se, tudi če to pomeni destrukcijo daru z darom« (Derrida 1991, 47). Dar je nemogoč, ker je nenarcisistična gesta nemogoča, ker ima vsako naše dejanje, tudi če se zgleduje po idealu daru, izvor v egocentričnem jazu. Tudi najplemenitejša dejanja so motivira na z željo po čisti vesti in ugledu, ki sta izključno stvar jaza. Nenarcisizem in dar sta nemogo ča, obstajajo zgolj bolj ali manj za drugega odprti narcisizmi. Grilc (1994, 195) o tem zapiše, da dar »lahko funkcionira edino skozi svoj paradoks, kar pomeni, da lahko funkcionira edino skozi svojo lastno nemožnost«. Zato mora dar kot tak ostati nemogoč. Derrida dar razume kot to, čemur pravimo »nemogoče«. Dar je želja po nemogočem, zavračanje  omejitev dvojice mogoče/nemogoče.
Poplave nas trdno priklepajo na zemljo. 
Zato pa jo toliko večja želja, da se odlepimo od neprijaznega objema Zemlje,
Da po nebesnem svodu zaplešemo s srebrnimi krili,
Občutimo veselje ob oblakih, obsijanih od sonca
Jadramo po brezdanjih prostorih.
Plujemo po širnih radostih uma, svetosti širjav, večne mladosti cvetočih planjav.

Dar smrti je dan veselja za ene in žalosti za druge.
Je dan uničenja narave.
Je dar odhoda od tod, je dar prihoda drugam
Je svetovna noč brez mesečine, je stanje konca bolečine. 
Je dar ločitve, izročitve, izplačila.
Je dar osrečujoče tolažbe Svetega duha, 
Je dar milosti in usmiljenja do minljivega, krhkega, ranljivega.       
Je dar spoznanja, da Bog je edino merilo življenja.

Posameznikov stil življenja oblikujejo sodelovanje v družinskem in družbenem življenju, navade in hobiji. Življenjski stil v širokem pomenu predstavlja vaše stališče do dela, družine, prijateljev, prostega časa, politike, vere, kulture, umetnosti ipd. Skladnost in ravnotežje med življenjskim stilom in delom sta vse pomembnejša. Vloga zaposlenega je le ena izmed različnih vlog, ki jih imate v življenju. Lahko ste tudi partner, starš, sorodnik, prijatelj, skrbnik nekoga, član skupnosti, stranke, društva … Zavedanje o tem, kaj je za nas pomembno, kako želimo živeti, koliko časa, stroškov in energije nameniti neki aktivnosti, omogoča hitrejše doseganje skladnosti med temi vlogami in s tem povečuje možnost načrtovanja in doseganja večjega zadovoljstva v življenju.

Tako kot se ljudje razlikujemo po stilu življenja, se razlikujemo tudi po delovnih stilih, mišljenjskih, vzgojnih, učnih stilih. Vsak stil ima svoje prednosti in pomanjkljivosti. Pri medsebojnem usklajevanju pa nastanejo težave zlasti, če jih ne poznamo. Pomembno pa jih skušamo uskladiti že zaradi družinskega življenja, partnerstva in skupinskega dela s sodelavci. Če  že zaradi psihološke ocene ne izpolnjujemo vprašalnika, pa si poskušamo odgovarjati na lastna vprašanja, da bomo lahko ravnali premišljeno in da bomo vedeli, kaj lahko v določenih odnosih in formalnih razmerjih, kjer se pojavljajo konflikti, pričakujemo. Odnosi in razmerja pomenijo določene norme, zahteve in pritiske.  Nekatere so nam všeč, druge pa ne. To lahko vodi v bolezni. Ker se spreminjajo klimatski pogoji življenja pred našimi očmi, danes pogosteje govorimo tudi o razliki med zdravim in nezdravim stilom  s starostjo postajamo vse bolj krhki in ranljivi, zato se zdravo ravnotežje zlahka poruši. Kvaliteta življenja in učinkovitost dela postajata vse slabši. S tem pa tudi odnosi. Rabimo večjo skrb. Treba je sprejemati določene ukrepe tudi glede starostne oskrbe zaradi soočanja s pritiski in nastalim distresom ter iskati ponovno ravnotežje.
Človek se vse življenje uči živeti (lat. ars vivendi) in umirati (lat. ars moriendi). Smrti se izogiba, vendar se smrtnih bolezni ne da izogniti, kljub napredku medicine. Bolezni raka je več vrst, vendar pa niso vse smrtne. O lepoti staranja nas informira Manca Košir, ki pogumno dejavno prenaša raka v grlu in ustni votlini.  Izpoveduje svojo bolečino, tako da poizveduje po bolečini drugih, se z njimi dopisuje in potem vse to objavi v knjigi. To je zato, ker moramo trpljenje, umiranje in smrt sprejeti kot skupno izkušnjo vsakega (človeškega) bitja.  Uničevanje je sestavni del ustvarjanja, kot je nasilje sestavina miru, gre za odstranjevanje odvečnega. Vsaj zavedanje umiranja je pogoj novih spoznanj.
Upamo, da ni vsaka kronična starostna težava že kar terminalna bolezen za smrt. Za vzdrževa nje lastnega zdravja se lahko za dolgo časa kar dobro opismenimo in opolnomočimo z vsakodnevnimi treningi.  Izkustvo kaže, da nekateri bolniki preživijo kljub temu, da jim zdravnik napove smrt, drugi pa umrejo kljub temu, da so medicinsko v redu.
Mnogi ob pojavu neozdravljive bolezni, hude nesreče ali smrti bližnjega začnejo obupavati in celo izgubijo vero. Vendar pa prav v najtežjih trenutkih ne bi smeli pozabiti, da je Jezus kot križani Bog sprejel nase vse trpljenje človeštva. Zavedajmo se božje skrivnosti, po kateri je Jezus navzoč v vsaki naši bolečini in v vsaki obliki našega trpljenja. Zato ne bi smeli obupavali  in mu celo očitati, da nas je zapustil. Recimo mu raje: »V tej moji bolečini in  v tem trpljenju si Ti  navzoč.« To je eno največjih odkritij navzočnosti živega Boga v nas. V trpljenju ne obupujmo, temveč se mu zahvaljujmo za vse, ker samo Bog  ve, kaj je za nas najboljše. Znan je rek: »Bog vedno vse prav stori, čeprav se nam tako včasih ne zdi.« Na ta način bomo podobni Jezusu na križu, ki je premagal neizmerno trpljenje s tem, da se je izročil v Očetove roke. Tudi mi bomo z njegovo pomočjo zmogli premagati naše trpljenje. Poskušaj mo prepoznavati Jezusa v vseh položajih trpljenja. Vse bolečine so povzete v Njem. On jih je vzel za svoje, mi pa smo sedaj tisti, da naredimo nekaj konkretnega, da olajšamo njegovo trpljenje v ljudeh, ki trpijo. Zadnji izpit, ki nas čaka v trenutku smrti, ko se bomo srečali z Jezusom bo .'kar ste drugim storili, ste meni storili'. 
Smo še daleč od Frommovega razumevanja in spoštovanja biofilije kot ljubezni do življenjske kot humane drže. Zaenkrat v svetovnem merilu prevladuje nekrofilija kot orientacija k smrti. Čedalje manj je v svetovnem merilu govora o izboljševanju življenjskih pogojev za vse prebivalce zemlje in čedalje več je izdatkov za oboroževalno tekmo, ker se zlasti svetovne velesile druga druge  bojijo. So tudi opozarjanja nato, da bo svet lahko še slabši zaradi ekoloških katastrof uničevanja okolja z nevihtami, točo, požari.    
Nekateri ljudje so znani po tem da radi zanikajo realnost. Ena izmed njenih oblik je tudi kultura bojkota. Mojca Pajnik je že 21. 8. 2021 v Delu pisala o kulturi bojkota. V izvirnem pomenu je bil to  način upora, kritika gospostva in opozorilo na problem neenakih družbenih razmerij moči. Kultura bojkota (ang. cancel culture) je praksa stigmatizacije, izigravanja, preklica oz. diskvalificiranja nekoga v imenu pomembnosti drugega. Izraz bojkot se je uveljavil potem, ko je na Irskem zemljiški upravitelj Charles Boycott preveč zahteval od kmetov, ki so ga leta 1880 izobčili iz družbe. S širjenjem rabe tega izraza le ta dobiva tudi različne pomene. Bojkot je oblika  civilne nepokorščine in državljanske neposlušnosti kot načina upora proti neustreznim razmeram. V politični ekonomiji odnosov ene države do druge se pojavlja embargo kot prepoved uvoza ali izvoza določenega blaga. 
S širjenjem vpliva socialnih omrežij postanejo ciljne skupine bojkotiranja tudi tisti, ki mislijo drugače od prevladujočega stališča. Bojkot se je iz privatnega opravljanja preselil med množice. Določen incident posameznika sproža v množici plaz vznemirjanj zaradi občutkov ogroženosti. Množične kompulzivne reakcije v trenutku okužijo javni prostor. Poenostavljena vsebina  spornega dejanja postane podrejena enoumju všečkov, predsodkov, dogem, kar vodi do medijskega linča. Miselni izzivi sklepanja in dokazovanja krivde storilca so trd oreh za pristojna sodišča.  
Kako misliti vrednost umetniških del kljub moralnim deliktom njihovih avtorjev? V 'dobi nezrelosti' (nem. Unmündigkeit pri Adornu) niso redki primeri moralne vprašljivosti znanstvenih in umetniških ustvarjalcev, kar bi si lahko razlagali po eni strani kot posledico njihovega boja za prestižne nazive in po drugi strani s senčno stranjo njihovih sicer sončnih arhetipov. Večina se tega konflikta, ki ni zgolj kognitiven ampak tudi družbeno realen, niti ne zaveda in ga zato tudi sistematično ne razrešuje. Diskvalifikacija določene osebnosti v javnosti ne bi smela biti cilj. Njen bojkot ne bi smel biti blokada, ampak spodbuda, da vsakdo, ki ima pravico do dobrega imena, za svojo čast, slavo sveta  in božjo slavo vse to tudi dosega glede na to, kako misli in deluje v smeri svoje presežnosti. Če bi vsi stremeli k izboljšanju kakovosti življenja, se ne bi vrednotenje vprašljivih dejanj posameznikov tako pogosto tragično končalo. Kot  pravi že Prešern: 'mraz Ovidja v Pontu tare'. Večina vidi v kulturi bojkota negativno konotacijo. Trump, kot bivši predsednik ZDA, je proti kulturi bojkota, kadar kritike letijo nanj. Papež Frančišek je proti kulturi bojkota, ker le-ta posameznikom jemlje dobro ime. Kot smo videli, je možno po osebni preobrazbi, spreobrnjenju, zagovarjati tudi pozitivne strani bojkota. Kakršne vrednote kdo zastopa, takšno je tudi njegovo razumevanje kulture. 
Walsch (2014) nas prepričuje, kaj je za nas edino pomembno. Na našem planetu je skozi njegovo celotno zgodovino prebivalo okoli 108 milijard ljudi, a navkljub vsem izkušnjam med vsemi življenji teh ljudi še vedno nismo našli pravega načina, kako bi hkrati živeli v miru in harmoniji, kaj šele da bi ustvarjali vsako posamično življenje z močjo veličastnega, neodtujljivega pomena in čudovito radostnega poslanstva. Življenje ima tovrsten pomen in poslanstvo, vendar se zdi, da ga je v tisočih letih resnično doumela zgolj peščica človeških bitij do zdaj. Nenehno  se izpopolnjujemo tudi z molitvami in meditacijami. Prizna, da je težko ostati v križišču uma in duše. Čutiti zlitje svoje in vesoljne celovitosti, potopljen v trojstvo. Kako ostati v središču, kljub temu, da smo nenehno ovirani. Nenehno se moramo vračati v sozvenenje vseh navedeni metod in s tem prehajati od svojega nižjega jaza v višjega oz. v sebstvo. Walsch se opira na brezpogojno ljubezen, čeprav ne citira Pavlovega pisma Korinčanom.   Ko jo začutimo, smo presegli negativizem. 

Če bi lahko videli svoje energije, bi verjetno ob opazovanju prepletanja naših misli in čustev s tokom življenja obstali odprtih ust … če bi lahko videli energije, bi videli, da imamo vpliv na svoje telo, videli bi, da s svojimi čustvi vplivamo na sebe, soljudi in svet okoli sebe. Vsaka celica se odziva na naša čustva. Če občutimo zadovoljstvo, so naše celice zadovoljne, če občutimo žalost, so naše celice žalostne. Sozvenijo v stilu naših občutij. Pri Platovnjaku se na posebnem tečaju učimo žalovanja za pokojnim, da ga tako laže integriramo v svojo osebnost in z njim zaživimo na novo. Žalost blokira obnovo celic, ker zmede njihovo delovanje. Umirimo se, da lahko prejmemo to, kar je onkraj. Postani gerundiji delovanja. Bodimo hvaležni, da smo lahko v prisotnosti tega, kar je onkraj. Uživajmo v svoji onostranosti. Ljubezen raste, ko ji zaupamo, nas zdravi in obnovi, nas navdihuje in te vodi, da delamo  velike stvari. Ljubezen nas dela boljšo, daje nam občutek varnosti in te vodi bliže k Bogu. Po Miri Gantar je to OM-kraj.

Zaključki                                                                                                                                 152

Začeli smo s čudenjem in še končajmo, da ga bomo ohranjali za prihodnje zapise. Spomnimo se, kaj je čudenje. 1. Je doživljanje z vsem srcem, vsem svojim bitjem, 2. spremljanje z vso pozornostjo, 3, radovednost, 4. spoštovanje dejstev, 5. občutek podarjenosti, 6. občutek obilja, ,Osnovno življenjsko vprašanje je, kako upravljamo sami sebe in druge (Aristotel, Descartes). Moj namen v tej e-knjigi je bil pokazati našo možno orientacijo v vesolju, ki je obenem zunanje fizikalno in notranje fiziološko, s katerim se kot s človeškim telesom nismo ukvarjali in duhovno ter  psihološko. Tako v znanju o vesolju kot v (zdravstveni) antropologiji človeka imamo še vedno neznana področja, pomanjkljive povezave, črne luknje in nove osvetlitve. 

Cuejevo sugestijo 'vsak dan mi gre v vsakem pogledu vedno bolje' je treba v jeseni bližajoče smrti treba razumeti drugače kot v prejšnjih obdobjih.  Več kot doslej smo se posvečali izkušnjam v jeseni življenja. Vsak občuti to razliko nekoliko drugače. Vedno nam pripada tudi sreča, čeprav v nesreči. Več ločitev prinaša postopno tudi več povezav, čeprav so drugačne. Treba si je predočiti, da kljub podaljšanim čakalnim vrstam za pregled pri zdravniku naše življenje ne čaka. Ni vseeno, za kakšne namene razpoložljiv čas  uporabimo. V pričujoči e-knjigi smo analizirali tematike, ki so najbližje 'jeseni življenja. Prvič je postal izrazitejši dar pomena smrti z vstajenjem.   

V tej monografiji smo ugotovili, da transformacija osebnosti poteka vse življenje, zato tudi prvič govorim o vseživljenjski vzgoji. Seveda so dvigi in padci, zastoji, preboji. Človeka lahko definiramo šele tedaj, ko umre. Že v prvem poglavju izvemo, da smo vseživljenjski učenci, ki ne-hote učimo tudi druge. Niso vse spremembe že transformacijske. Zato je ideja transformacijske šole še v zasnovi. Morda ne bo nikoli v celoti zaživela kot tudi ne holistična paradigma življenja. V zapisu o transformacijski šoli najprej na kratko opredeli zgodovino in cilje transformacijske pedagogike in šole. Skuša tudi oceniti, kako lahko presojamo razsežnosti transformacijske pedagogike po novih epistemoloških kriterijih v primerjavi s transmisijsko šolo. Transformacijska pedagogika je ena izmed alternativnih reformnih pedagogik in je del nove holistične paradigme.   Razlike med transmisijsko in transformasko šolo pokaže posebna preglednica. V posebni tabeli smo pokazali razlike med dosedanjim in novim, še nastajajočim tipom šole. 
Dosedanja kartezijansko newtonovska antropocentrično razsvetljenska paradigma koncep tualno ne ustreza več za reševanje kompleksnih problemov sveta. Z razvojem znanosti so se spremenjali tudi epistemološki kriteriji njene znanstvenosti. V članku razložimo značilnosti postantropocentrične pedagogike in epistemologije. V novejši pedagogiki so pomembne lastnosti razumevanje, dialog, multikulturnost, individualnost učenca in njegova usmerjenost k učenju vis a vis prejšnji šoli prenosa znanja, racionalnih argumentacij in primarnosti pouče vanja. V članki pokažemo, kateri epistemološki problemi nastajajo pri soočanju transmisijske in transformacijske pedagogike.     
Vemo, da posameznik lahko in tudi mora svoje poklice spreminjati v smislu poslanstva 'delati dobro za druge'. Navsezadnje posameznik dela kariero zaradi svoje avtobiografske zgodbe. Psihoterapevt Jorge Bucay je še posebej spreten v pripovedovanju zgodb, ki nam spreminjajo življenje na boljše. Po njegovem zgledu lahko vsak prepozna in si  zna povedati svojo zgodbo. Vsak se zaveda, od kod prihaja in kam odhaja, ker ima svojo preteklost, umestitve v obstoječe zgodovinsko obdobje, ki ga živi. Spominja se pomembnih dogodkov v svojem življenju, spominja se tega, česar se je naučil in ima svojo sedanjost v smislu identitete in prihodnost, v smislu kariernih in drugih načrtov, ki bi jih rad uresničil. To pomeni, da je življenje smiselno za tistega in za tiste, ki najdejo srečno ujemanje med svojo osebno zgodbo in skupno zgodovino. Ozaveščen  posameznik se uči črpati najboljše, kar premore tradicija iz vodnjaka preizkušenih modrosti, kakor tudi globalne in lokalne navdihe. 
Za Bucaya (2017) so obvezne štiri poti kot so: 1. pot odgovornosti za lastno življenje, ki je samoodvisnost, 2. pot odkrivanja drugega v ljubezni in spolnosti, 3. pot izgub in bolečin, ki je pot solza in 4. pot iskanja smisla, ki je pot sreče. poučni sta tudi Bucayeva knjiga (2012) Ti povem še eno zgodbo in Pot solza. 
Bucay (roj. 1949) je začel delati pri svojih trinajstih letih. V življenju je delal kot trgovski potnik z nogavicami, knjigami in športnimi oblačili, zavarovalniški agent, taksist, klovn, skladiščnik, vzgojitelj, igralec, dežurni zdravnik, voditelj otroških zabav, psihiater, koordina tor skupine, radijski sodelavec in televizijski voditelj. Leta 1973 je postal doktor medicine na Univerzi v Buenos Airesu in se specializiral za duševne bolezni v bolnišnici Pirovano v Buenos Airesu in na kliniki Santa Mónica. Ima veliko poklicnih izkušenj za svoje knjige, ki jih šteje za terapevtska orodja. Z medicinsko podlago bi mu tudi pri nas priznali status psihoterapevta. 
Bucayevim besedam (2013) zaupamo, ker tudi sam poskuša živeti tako, kot priporoča nam.   Pomenijo izgube, bolečina in žalost. Na poti solza spoznavamo žalovanje kot najtežjo življenjsko izkušnjo. Da se povežemo z bolečino in jo osrčimo, si moramo vzeti čas in prostor. Po izgubi je treba v času žalovanja bolečino sprejeti in jo v celoti doživeti. Ko se soočamo z najbolj bolečimi doživetji, spomini in pričakovanji, se zavemo, da jih lahko v določenem času preživimo in potem zaživimo drugače. Vsaka izguba nared nekaj novega, če smo . A samo takrat, kadar smo pripravljeni izpustiti to, česar ni več; potem ko žalost in bolečina v celoti preplavita naše telo in misli. Prav na poti solza spoznamo ljudi, ki nas iskreno razumejo, čustvujejo z nami in zato postanejo del naše nove realnosti.

Delikaten problem je težaven, kompliciran, zapleten, kočljiv. Zahteven, kontraverzen, mikaven, zamuden, sofisticiran, zaostren, neobičajen, mamljiv, nepopularen, kompleksen, rizičen, vznemirljiv, subtilen, intriganten, rigorozen, dvomljiv, mučen, nenavaden, vabljiv, izstopajoč, problematičen, netipičen, fascinanten primer, neposrečen, prefinjen, utrudljiv, efektiven, boleč, itd. razmere po svetu so zapletene, zato je še vedno ideal preprostega življenja. Seveda smo v knjigi razvijali tudi umetnost preprostega življenja, ki je spoštljivo, resnicoljubno, pošteno, kakovostno. Bucayeve zgodbe so dober pripomoček zanj.  
Bucay pripoveduje srečne in nesrečne zgodbe. Že v uvodu pokaže, da že v ljudskih zgodbah, mitih in legendah najdemo vse ali skoraj vse, kar je treba vedeti o mestu, ki ga imajo v našem življenju določene vezi, dejstva in vrednote. Tako grški in rimski miti že sami povzemajo bistvo odnosa, ki ga Evropa spoznava s pomanjkljivostmi vred kot realnega. V Mitu o sreči si zastavlja vprašanja, ki si jih pogosto zastavljamo in nanje odgovarja npr. ali obstajajo srečna naključja. Kaj pomeni 'imeti srečo'. Zakaj je želja imeti vse pod nadzorom jalova? Seveda smo ves čas v komunikaciji z okoljem. Več avtorjev piše o tem, kako razumemo naše omejitve v polju neskončnih (kvantnih) možnosti. Vsak kmet ve, da vrsta semena in kakovost sadov, ki jih bodo obrodila, nista odvisna samo od njegovih odločitev, temveč tudi in predvsem od muhavega podnebja in zemlje, v katero sejemo. Treba se je zadovoljiti z malim in izkusiti, kaj storiti, da bi povečali verjetnost boljšega rezultata. Kant se sprašuje po pogojih možnosti našega delovanja. Med dejavnike, ki posegajo v srečo, lahko prištevamo usodo, naključje, premoženje, ki ga je vsak posameznik prejel, in vse naučeno, kar je pridobil. In prav te okoliščine lahko, če delujemo s talentom, pretvorimo v najboljšo priložnost.
Za osebno samorealizacijo je pomembno, kako posameznik prerašča svoje osnovne prirojene arhetipske vzorce in jih izboljšuje? To že zadeva domače učenje z domačo frekvenco, vrtince, vibracije s prehodom od površinskega jaza na globinski, višji jaz oz. sebstvo. Nanj se navezujejo vsi duhovni učitelji oz. modreci (Dyer, Birne, Chopra, Jung, …). To, kar presega racionalno-empirično sfero, je področje skrivnostne povezave življenja in smrti. Zato načrtovanje naših ciljev ni zgolj racionalno, ampak je tudi emocionalno.      
Dawson Church (2021) navaja dokaze o hitri in radikalni spremembi možganov. V osmih tednih vadbe, 12 minut na dan, z uporabo pravih tehnik, lahko povzročimo merljive spremembe v naših možganih. Zaradi njih smo mirnejši, srečnejši in bolj vzdržljivi. Ko trajno gojimo ta prijetna stanja, postanejo naše osebne lastnosti. Osupljivi zaključki Churchove raziskave kažejo, da gre nevronsko preoblikovanje veliko dlje, kot so znanstveniki razumeli doslej, pri čemer se stresna vezja sčasoma krčijo. Istočasno se širi 'krog razsvetljenja' sreče, sočutja, produktivnosti, ustvarjalnosti in odpornosti.

Osupljivi zaključki Churchove raziskave kažejo, da gre nevronsko preoblikovanje veliko dlje, kot so znanstveniki razumeli doslej, pri čemer se stresna vezja sčasoma krčijo. Istočasno se širi 'krog razsvetljenja' sreče, sočutja, produktivnosti, ustvarjalnosti in odpornosti.

Med globoko meditacijo se v naših možganih sproščajo nevrokemikalije ekstazija, dopamina, serotonina, anandamida, ki je  nevrotransmiter - 'molekula blaženosti', ker ima  učinke THC-aktivne sestavine v konoplji. Serotonin je podoben psilocibinu, dopamin pa kokainu. Pokaže, kako negovanje teh povišanih čustvenih stanj povzroči navdih. Church je doživel vrsto katastrof, vključno s pobegom pred gozdnim požarom v Kaliforniji, ki je uničil njegov dom in pisarno ter terjal 22 življenj. Požar je terjal boleče zdravstveno stanje in finančno katastrofo. 
Dawson Church (2021) združuje vrhunsko nevroznanost z intenzivnimi izkušnjami iz prve roke, da vam pokaže, kako lahko preoblikujete svoje možgane. za srečo. Nevralna plastičnost - odkritje, da so se možgani sposobni preoblikovati - je zdaj splošno razumljeno. Toda nekaj ljudi je še dojelo, kako hitro se to dogaja, kako obsežne so lahko možganske spremembe in koliko nadzora ima vsak od nas nad procesom. 
Če delamo  slabo, podaljšujemo razvojno pot svoje duše. So svetovi, ki jih oblikujejo pričakovana, vse loke so samo prehodne postaje za počitek, učenje. Nadaljnja evolucija nastane z novim utelešenjem.  Kaj je globlja resničnost od besed življenja in smrti? Z bogom Jamo lahko načrtujemo pot naprej pri izpolnjevanju karmičnih nalog. Čistimo tudi teren svojih prednikov. V Jamovi palači se srečujoče duše ljubijo. Lahko se utelesimo tudi kot živali, rastline,… V procesu  sanjskega oživljanja bodimo ustvarjalni.  
Gabriele nam v reviji Misteriji (2023) pojasnjuje, zakaj lahko vsakdo prav tako doseže kozmično zavest, ki je že v vsakem od nas. Lahko opravljamo iste dejavnosti kot prej, smo pa učinkovitejši in srečnejši zaradi zavedanja procesa med subjektom in objektom dejav nosti. V stanju spanja še nimamo zavesti. V stanju budne zavesti je subjekt še vedno delno nerazvit. V 4. stanju postane subjekt objekt spoznavanja samega sebe. Zanjo je primerna meditacija v tišini. Če tedaj umremo se stopimo z božansko vsenavzočnostjo. V 5. stanju se prejšnji stadiji zavesti izmenjujejo. Kolo karme se ustavi, zato ni potrebe po novih reinkar nacijah. Ob znanju soustvarjalca gre skozi svetlobo, srečanje s popisovalcem je kratko. Naravna je le pot soustvarjalca. V 6. stanju so naša čutila popolnoma razvita. V 7. stanju pa se zavest identificira s celotnim vesoljem. Soustvarjalke skušajo rešiti tudi zadnje duše. Vsaka smrt je priložnost za razvoj oz. napredek, ki je prehod na nov začetek. Je močan katalizator zanju. Jamo mora doživeti osebno. Možna je tudi osebna nesmrtnost, ki jo lahko opredeljujemo samo kot prehod na drugo stran – v onostranstvo.  
Upokojenci se verjetno še bolj kot drugi držimo pretežno starih navad – deloholične rutine, smo digitalno zasvojeni smo ujeti v igrah sveta, teorij zarote. Nekatere skrbi, kaj bo vpisano v njihov celični spomin in v večni spomin sorodnikov. Nekateri nis(m)o pripravljeni deliti svojih bolečih občutkov z drugimi. Ko se odvajamo od službe, se postopno odtujujemo tudi od družbe in druženja. Smo v prehodnem obdobju od tod do večnosti. Še nikoli nismo bili kje drugje, a nismo izgubljeni v prevodu. Še vedno skušamo krmariti svojo barko v 'poplavi časa' (Gibran), čeprav »je dobro, da vsega ne obvladujemo« (pater Gržan). Zakaj? Ker 'zaupamo v božje usmiljenje' kot se glasi refren v molitvi sestre Faustine. »Trkajte, iščite, prosite« v čuječnosti in močni veri, ki lahko gore premika.  Kako pa čas sploh lahko obvladamo?                           
Do časa je najbolje gojiti prožen, prilagodljiv odnos. Ker se situacije spreminjajo, rutine ne zadostujejo. Navedli smo nekaj uporabnih metod NLP, ki posameznikom pomagajo pri obvladovanju gibanja po časovnih črtah, sprehodih v preteklost in prihodnost in pri dobri komunikaciji v sedanjosti. Zanos (flow pri Csikszentmihalyiju) je najbolj osrečujoča predstavljena dejavnost. Je odgovor na vprašanje, kako dobiti več energije, navdihujoče inspiracije. Je regenerativna in spodbudna popotnica. Pomeni prizemljitev in krila, prožno varnost.     

Bodimo kot morski, gravitacijski, elektromagnetni,… valovi in ne samo delci. Tako bomo kjerkoli in koderkoli, od vsepovsod razodevali skrivnost življenja ljubezni. Vsi smo na poti od tod do  večnosti. Večnost je že božji čas v človeškem, ki je v primerjavi z našo kratkostjo življenja večna umetnost (lat. ars longa, vita brevis).

Fotografije lepih dogodkov se v naši zavesti zlijejo v čudovite, nepozabne spomine. To bi bilo lahko izhodišče za 'večno filozofijo'. Latinski izraz zanjo je philosophia perennis. Njena načela veljajo za vsa verstva sveta kot splošna resnica.  Prvi je ta izraz najverjetneje uporabil Agostino Steuco v knjigi De perenni philosophia libri X. Opredelil jo je kot "tiste temeljne resnice, ki veljajo med vsemi ljudstvi vseh časov in zagovarjal, da predstavlja takšno 'večno filozofijo' misel klasikov sholastike.
Izraz se v sodobnem diskurzu pogosto uporablja v smislu Gottfrieda Wilhelma Leibniza. Ta  je 'večno filozofijo' razumel kot vsakokratni izraz naravnih zakonov, na katerih temeljijo vsa verstva, kulture in filozofije. Te resnice naj ne bi bile plod dognanj in filozofiranja, ampak so nam dane in znane od nekdaj, v popolnosti pa naj bi jih razvili že starodavni filozofi in mistiki[3].
Izraz je za naslov svojega dela "The perennial philosophy" uporabil tudi Aldous Huxley, ki je pojem razumel kot povzetek verske modrosti vseh kultur.
Pri prenašanju načela samoomejitve na posameznike, poklice, stranke in cele države se pojavlja več težjih vprašanj kot lahko najdemo odgovorov nanje. Vsaka politična odločitev o žrtvovanju, o tesnobi, se bo pokazala na množicah ljudi, ki bodo na le-te nepripravljeni in z njimi ne bodo soglašali. 
Naš izjemni pesnik Prešeren v Sonetnem vencu pravi: 
Vremena bodo Kranjcem se zjasnila,
jim svetle zvezde kakor zdaj sijale,
jim pesmi bolj sloveče se glasile;
vendar te bodo morebiti ostale
med njimi, ker njih poezije mile
iz srca svoje so kali pognale.

Stališče slovesa je tudi: dragi moji,
želim nam veliko – toplih dotikov,
kjer koli že ste in s komer koli.

Ker se ljubezen uresničuje v komunikaciji, je pomembno, kateri jezik govorita partnerja. 
Jezike ljubezni uporabljamo pri orientaciji gibanja k ljudem. Samski stan na srečo ni nujno povezan z odljudnostjo.  Chapman (2008) priporoča trening naslednjih sedmih vrlin za srečo v ljubezni: 
1. prijaznost v radosti pomoči drugemu, 
2. potrpežljivost v sprejemanju nepopolnosti sebe in drugega, 
3. odpuščanje, da se osvobodimo okov jeze, 
4. spoštovanje vseh ljudi kot prijateljev, 
5. skromnost, da damo prednost drugemu (za vami gospod), 
6. velikodušnost v podarjanju sebe in 
7. iskrenost pri odkrivanju tega, kar smo.
 
Nekoč so obstajale divje, neukročene reke, ki so pogosto poplavljale polja, a so prinašale mulj, da so imeli v starem Egiptu tri žetve na leto. Ljudje so začeli okrog velikih rek graditi mesta, da so imeli preskrbo z namakalnih polj. Zato so se imenovale te civilizacije hidravlične Sčasoma so začeli reke tudi uravnavati, da so manj poplavljale. Uravnavali so tudi pravna pravila civilnega življenja. Na ta način so nekateri prešli iz barbarstva v civilizacijo. Še pisatelj Ivo Andrič je dejal, da življenje teče kakor divja, neukročena Drina in da ostane lepota. Starogrška in rimska civilizacija sta se pogosto bojevali z vsiljivimi barbari kot tujci.   
Z reko so nekateri primerjali življenje, celo kozmos. Heraklit pravi, da vse teče. Reka pomeni nekaj prvinskega kot voda. Predstavlja enega izmed štirih agregatnih stanj snovi, ki prehajajo drugo v drugo.   
Nekateri ocenjujejo sedanji čas kot barbarski, podivjan, grob, dekadenten. Drugi pa napovedujejo zlato dobo, dobo Vodnarja. Gravitacijsko valovanje proizvajajo predvsem trki črnih lukenj. Zakonov kvantne gravitacije še ne obvladamo. Vprašanje je, ali jo sploh prav razumemo. Po Heisenbergovemu načelu nedoločenosti je možno karkoli. Enako kot pri Feyerabendovi ugotovitvi vse gre (anything goes). Za Hawkinga je tako kot za Spinozo bog narava oz. naravne zakonitosti (brez čudežev, a ne brez naključij). Bog se kocka – kar vodi k naključjem. Za Hawkinga so potrebne prvine – materija, energija in prostor-čas. Kaj so kvantne fluktuacije? So semena naših struktur.  M-teorija, ki še ni dokazana, predpostavlja več vesolij z različnimi časi.   Si lahko zastavljamo evolucijo po lastnih načrtih, kar bi želel tudi Marx? Vprašanje predvidljivosti po t. im. zakonih. Črna luknja lahko oddaja toplotne delce.
Škofova (2004) piše, da dosega zavest božjega kraljestva, Nove Zemlje, novega Jeruzalema vsak sam v svojem ritmu, ki pa na splošno ni določen. Svoja doživetja in spoznanja nam tako kot Gabriele Witek predstavlja iz neposredne komunikacije z njim oz. po njegovem nareku. Še več čudežev bomo lahko delali, ko bomo dosegli njegovo raven. V singularnosti je p-č neskončno ukrivljen. Vse črne luknje so videti enako, zato zanje metaforično pravijo, da  'nimajo las'. Škofova nas po lastnem navdihu navdihuje kot nas Linda Schubert po lastnem enournem 'molilnem mlinčku' 'iz srca v srce' navdihuje za našo predanost Bogu.     
Mar poznamo že celoten človeški genom. Začeli so z odkritjem dvojne vijačnice DNK. Lani so odkrili zaporedje baznih parov. To bi nas lahko rešilo kroničnih bolezni in dešifriralo bolezni naših prednikov. Analiza sedaj pozna tudi vmesne in končne dele kromosomov. Manjka le še analiza moškega kromosoma Y.
Ko Silvano Fausti (2012), italijanski jezuit, razlaga Prvo pismo Tesaloničanom, ponuja odgovore upanja nam, nemirnim in začasnim prebivalcem časa, ki se sprašujemo o smislu življenja, o koncu sveta, o usodi, ki po smrti čaka nas in naše drage, o drugem Gospodovem prihodu. Vsebine, ki so presenetljivo aktualne.   
Diktatura relativizma se izkazuje v njeni gospodovalni drži. Prepovedano hitro postane vse tisto, kar ni izrecno dovoljeno. Zato se Doblanovićevo 'prepovedano življenje' lahko vrne. Ljudje še vedno raje razmišljajo v črno-belih floskulah - stigmatizacijah. Gre za cinizem oz. despotijo nihilizma. Dvomljenje in kritika nista dovoljeni.  Gre za diktaturo dejstev – dataizem. Pri zarotništvu je treba razlikovati zrno od plev. Delno res ni upravičen. Včasih pa se za njim skrivajo tehtni pomisleki, podobni sokratskemu izpraševanju. V novi normalnosti je marsikaj sprejemljivo. Nasilne akcije se povečujejo.  
Levica je nekoč oznanjala odmiranje  države. V populizmu pa je zlorabljen glas ljudstva od spodaj. Protesti gredo v prid kapitalu. Umetnost in kultura se izenačujeta v t. im. kulturi. Nove dobe ne moremo pospešiti kljub nestrpnosti in apatiji. Radi bi vse na novo. Radi bi bili teoretiki, a je vse področje zmedeno, ker ni na višini misli prednikov. Prevladujejo plitvine.  Prevladujejo interpretacije kot pravljice o cesarjevih novih oblačilih, ki so precej zapletene in jih gledalci ne razumejo, ker bi potrebovali več predznanja kot ga imajo. Priprava Nove zaveze je Stara zaveza. Te pa Jezus ne ukinja, čeprav je večinoma ne poznamo. Naš procesualni čas ni nujno progresivni. Težko priznamo, da tudi konservativnost podpira spremembe. Večinoma smo  zakrbljeni in nespontani. Umetniška dela nas sprašujejo, kaj si pomenimo, čeprav jih razumemo po tem, kaj nam pomenijo.  
Farrimond (2022) se je po operaciji tumorja na možganih odločil, da bo kot zdravnik napisal praktični priročnik za zdravo življenje. Poglavja je razdelil na Jutro, Opoldne in Večer glede na to, kaj bi bilo najbolje delati ob določenem času. Kaj in koliko zajtrkovati? Uporabljati zobno pasto s fluoridom. Bistvena je toplota okrog telesa, ne sama tehnična obdelava blaga. V množici redkokdo priskoči na pomoč zaradi fenomena razpršene odgovornosti. Na splošno nismo večopravilni na enkrat. Razlike med moškimi in ženskami niso tako  velike kot se zdi na prvi pogled. So bolj plod različnih dejavnosti kot psa biologije. Velikost možganov je rezultat telesne višine. Ker smo individualno različni, je pogosto več razlik med pripadniki istega spola kot pa med spoloma.  Zaradi plastičnosti se moški lahko naučimo veščin, ki jih pripisujemo ženskam npr. empatije. Ločnice med spoloma so plod propagande. Starejši naj bi pili malo več kot mlajši, ker naše središče za žejo sčasoma opeša. Nismo močnejši od naravnega ritma, zato je spet priporočljiva kratka siesta npr. vsaj 5 minut na dan, ne pa več kot 3 ure. S pretiranim sedenjem obremenjujemo vretenca. Na neznanem področju se ravnamo po izkušnjah drugih. Stres je postal vseobsežen in nejasen pojem. Telo se na različne vrste zaskrbljenih distresov različno odziva. Seveda so bolj nevarni kronični stresorji kot akutni. Globoko  dihanje nas umiri.             
Kako lahko spodbujamo ustvarjalnost? Po Fidermannu smo na višku ustvarjalnosti tedaj, ko smo v navidez najslabšem stanju. To je tedaj, ko možgani tavajo in imamo nad njimi le minimalni nadzor. Tedaj se porajajo nove zamisli. Pri tem sodelujeta tudi pozorno in koncentracijsko omrežje. Delajmo odmore, da se možgani lahko podajajo onkraj danih okvirov. Se spominjam, da smo l. 2011 imeli v Beogradu na njihovem Pedagoškem inštitutu posvet o ustvarjalni šoli. Sam se seveda zastopal transformacijsko šolo. Raznovrstni tipi učenja dajo raznovrstna znanja. Na ta način se lahko učenci poslužujejo raziskovalnih metod. Mccarthyna vprašanja izrazito spodbujajo ustvarjalnost. Tako kot se izpopolnjuje koncept Montessori šole, se tudi waldorfske ali transformacijske. V bistvu gre za sproščeno zbranost in ljubečo predanost. Greene nam predstavlja, kako v astronomiji nastajajo nove zamisli. V spoznanih vsebinah se pojavljajo še nepojasnjene vrzeli, anomalije. Manjkajo empirične potrditve hipoteze npr. teorije o superstrunah. Veliko je verjetnega, malo je gotovega znanja. 
Včasih vemo, kaj kdo zbira in kaj raztresa, včasih pa tudi ne. Dolgoročno vemo, da si z obrambnim mehanizmom potlačitve utrjujemo travme iz otroštva. Pogosto ne vemo, kaj je pravilno ravnanje in zato trpimo zaradi nevednosti. V budizmu se trudijo za odpravo nevednosti. Mi jo raje imenujemo ignoranca oz. zanikanje realnosti.   
Vidim podoben trend pomanjkanja povezave med teorijo in prakso, praksa je za pedagoško znanost šolstvo, za šolstvo pa je to povezava z življenjem, psalm nova kvaliteta in je v starosti kot poudarja Brooks kristalizirana inteligenca, ki se izraža v modrosti in v humanistiki v poučevanju. Psalm 90,12 iz Svetega pisma pravi »tako nam daj spoznati štetje naših dni, da pridemo do srčne modrosti«
Kako dvigniti kakovost znanstvene produkcije tekstov? Njen kvantni skok predstavlja nova paradigma, ki pa jo še sramežljivo spoštujemo.  Univerza v Ljubljani in Institut Jožef Stefan sta v letu 2022 podpisala sporazum o reformi ocenjevanja raziskovalnega dela, ki ga je letos pripravila evropska komisija. Jedro sporazuma je premik od kvantitativnega kriterija pri presoji uspešnosti raziskovalnega dela h kvalitativni oceni raziskovalnih dosežkov. Kakovost informacij bi morali precej bolj preverjati kot to sicer počnemo.  
Sončeve pozitivke l. 2015 odpirajo človeku nov svet spremenljivih in variabilnih podob. Principe duše je opisal že Aristotel v spisu O duši (gr. peri psyche, lat. de Anima), danes pa jo različni avtorji opisujejo ne glede nanj . Najhujši paradoks se začne odpirati. Mikro delci prvine vidnega sveta izgubljajo svojo pravo snovnost, ki je ne moremo več ne videti, ne tipati, ne tehtati, ki je po svojih lastnostih že matematična redukcija. Ali to pojmujemo z besedo duhovnost? Energija ni duh. Na meji med bitjo In ne-bitjo se poraja novo življenje. 
Zloba je izraz teme (Ravnjak). Dobrota je človekova veličina, ki prihaja iz duše. Vsaka beseda je v bistvu simbol, ki naj nekaj predstavlja in pomeni, to kar občutimo v duši. Človekova govorica izhaja iz učnega jezika duha. Zato ni nekajj samo dobrega in plemenitega, je tudi tekmovalen, uporen in napadalen. Človek je načrtovalec, upornik in revolucionar. V duši se razodevata dobro in zlo. Hudič se je polasti duše, ki prehaja nazaj v izvor izvirnega greha, ki predstavlja prebujenje človekovega mišljenja, če v hoji za krivcem nazaj iščemo to lastnost duše. Človek je jedel z drevesa spoznanja. Ta tragičnost privede človeka do krvoprelitja in toliko gorja, kot ga je na svetu. Lucidno pomeni racionalno, lahko razumljivo, zdrave pameti in jasno. Tholey (1985, v Stumbrys, Erlacher, Schädlich in Schredl, 2012) je opisal 7 vidikov lucidnosti/jasnosti: 1. jasnost o stanju zavesti, 2. o svobodi odločitev, 3. o zavesti, 4. o budnem življenju, 5. o zaznavi, 6. o pomenu sanj in 7. jasnost o ohranjanju/priklicu sanj.
Lucidnega sanjanja se je mogoče naučiti (LaBerge, 1980b, v Stumbrys idr., 2012; Zadra, Donderi in Pihl, 1992). To sposobnost lahko dosežemo s pomočjo tehnik indukcije lucidnega sanjanja. Poznamo različne tehnike zanje, ni pa ene univerzalne tehnike. Treba je najti tisto, ki nam najbolj ustreza. Le tako lahko usvojimo to neverjetno sposobnost.
Chinmoj zagovarja osebno nesmrtnost pod določenimi pogoji. Duša spoznava osebnost. Nesmrtnost duševne osebnosti omogoča sočutje in pomoč drugim. Upamo, da bomo s svojim očiščevanjem zaslužili nebeško kraljestvo. Pospremiti umirajočega je težko in odgovorno delo. Vsakdo naj bi umrl mirno in dostojanstveno v krogu ljubezni. Današnja družba spodbu ja mladosten, zdrav videz. Na starost gledamo kot na nezaželeno usodo. Kustecova (2023, 371-388) pojasnjuje tudi današnji pogled na umiranje in smrt.  Sam nisem imel dobrega odnosa niti z umirajočo mamo niti z očetom. Večina umre, ko so sami. Upamo, da jim lahko zmanjšamo bolečine. Branja za umirajoče naj bi se naučili na pamet in ga ob priložnosti tudi uporabljali oz. ponavljali tudi po smrti določene osebe.  
Socialnega delavca ali sorodnika, ki prihaja k umirajočemu, morajo odlikovati srčnost, iskrenost in sposobnost vživeti se v vlogo tistega, ki potrebuje pomoč, česar ne pridobiš s šolsko izobrazbo. Potrebuje pozitivno energijo, ki motivira stanovalce in svojce,« pravi Drnovškova. Socialni delavci so jim tudi 'zaupniki'. Doma razmišljajo o službi, o dogodkih tega dne, tudi o smrti stanovalca… Z njimi se navežeš, stkejo se pristne vezi. Svojcem veliko pomeni, da so bili lahko ob umirajočem, kadar koli so želeli, in da so se dostojno poslovili. Največ pa jim pomeni, da se je ljubljena oseba poslovila brez bolečin in v krogu najdražjih in da jim je bilo osebje na voljo 24 ur na dan.
Schwartz (2021) proučuje načrtovanje izzivov partnerskih odnosov, ljubezenskih razmerji ali pomanjkanjem le-teh. Proučuje nezvestobo, impotenco, vzgojo otroka v vlogi starša samohranilca po smrti partnerja, samskost in celibatne odnose. S svojo obliko hipnoze nam omogoča, da se lahko pogovorimo z zelo modrimi, ljubečimi bitji, ki nam razodenejo, kaj smo načrtovali pred rojstvom, kako nam gre pri uresničevanju načrtov in kako to lahko počnemo bolje. To je pomembno, če želimo spoznati globlje poslanstvo svojega življenja: kaj pomenijo naše izkušnje; zakaj se določeni vzorci ponavljajo; zakaj so nekateri ljudje ob nas.
Vsi smo vedno določeni za življenje in ne za smrt in vstali Kristus je edino merilo, da naše življenje na tem svetu ni zadnja beseda. Smrt ne pomeni konca, ampak začetek, kajti ko umrjemo, se v resnici rodimo, vstopimo v novo življenje. S tega vidika nobena smrt ni nesmiselna ali neuporabna, kajti Jezus stopa v naše življenje kot tisti, ki nas prihaja ne le odrešit, ampak tudi povabit v neskončno srečo, kar pravzaprav pomenijo nebesa. Zato smemo trditi s Franklinom: »Umirajoč se bomo rodili!« In s sveto Terezijo Deteta Jezusa: 'Ne umiram, v življenje se prebujam'.
Nekoč smo pri NLP 'jemali' tudi temo branja tujih misli. Fexeus (2023) meni, da lahko  ugotovimo, kaj misli in čuti druga oseba, ker se vživimo vanjo in jo na tak način nadziramo. Uči nas. kaj so in pomenijo nasprotujoči si znaki in kako se ljudje spogledujejo, ne da bi se tega zavedali, dobronamerne metode sugestije in neopaznega vpliva, kako vsaditi in sprožiti čustvena stanja ter kako izvesti navdušujoče zabavne trike branja misli. Fexeus nas tudi uči, kako učinkovito brati misli ter zbrane informacije dobrohotno uporabiti tako v zasebnem kot poslovnem življenju. Domnevamo, da bomo drugim všeč, če bomo takšni kot so oni. Umetnost posnemanja pa uči NLP s tehnikami sidranja, raporta, sugestij. 
Razlika med poganskim mitom in židovskim krščanstvom je v tem, da bi mit deloval, mora delovati tudi žrtveniški mehanizem, kar sam imenujem mehanizem ‘grešnega kozla’. … Razlika je v tem, da je žrtev v judovstvu in krščanstvu nedolžna. Svetopisemsko besedilo brani žrtev, namesto da bi jo napadalo. Psalmi so nasilni zato, ker se postavijo na mesto žrtve, ta pa res ni preveč mila do svojih preganjalcev. Ker jo ti vedno obkrožajo, da bi jo linčali, ni zelo prijazna. … Preganjalci ne govorijo nikoli o svojem nasilju in miti predvajajo glas preganjalcev, ki se niti ne zavedajo svoje nasilnosti. … Judovstvo in krščanstvo nasprotujeta mitskemu glasu in pravita, da ‘je žrtev nedolžna in da so tožniki lažnivci’.
Mitična miselnost upravičuje nasilje, krščanstvo pa je s Križanim v središču premagalo pogansko čaščenje moči in lepote. Ohranjati to novost, to kritiko mitske misli, je naporno nenaravno in … nevarno. Pomislimo: žrtve komunizma so kljub vsem rehabilitacijam in popravam krivic še danes krive: »So si že zaslužile!«, »Še več bi jih bilo treba pobiti!« Pred valovi mitske miselnosti, ki upravičuje zatiranje, preganjanje, likvidiranje nedolžnih, pogosto popustijo še tako trdni jezovi. Antropolog pokaže to ob analizi evangeljskih pripovedi o trpljenju.
»Če ste pozorni, vidite, da so učenci tako pod vplivom obtožbe proti Jezusu, da so se pridružili soglasju proti njemu. Še posebej Peter. Petrovo zanikanje je čudovito besedilo, saj je Peter od trenutka, ko se znajde v skupini, ki je nastrojena proti Jezusu, moral deliti to sovraštvo. Takšen je kot mi vsi, množici se ne more upirati. Nietzsche je verjel, da je judeo-krščanstvo glas množice, ni pa videl, da je to glas izjeme, ki nasprotuje množici« (2000 et mythe d’une ère post-chrétienne).
Na izjemnost in posebnost krščanstva, na katerih se je vzpostavila zahodna civilizacija, pokaže agnostični zgodovinar Tom Holland v delu / Gospodovanje: Kako je krščanska revolucija spremenila svet. S tem ko krščanstvo postavlja križanega Gospoda v središče svoje vere in prikaže Boga kot trpečega, zlomljenega človeka, je premagalo pogansko čaščenje moči in lepote. Zaradi tega so se spremenili moralni temelji, saj Aristotel ni zastopal ideje  ponižnosti in bratski ljubezni. Altruizem na splošno ni bil spoštovan v antičnih šolah. Le  krščanstvo terja pomoč soljudem tudi za ceno lastnega žrtvovanja. Pred kratkim so nekateri zavračali vse zaščitne ukrepe pred pandemijo koronavirusa. To je nedvomno znamenje, da se vzpostavljajo temelji neke nove morale, ki bo postkrščanska in zato tudi posthumana in posthumanistična. To smo sicer že videli pri ideologijah zadnjih dveh stoletij in njihovih vrednostnih družbeno-etatističnih sistemih (komunizem, socializem, nacionalizem), ki so nadomeščali krščanski pogled in vrednote človeka.
Transhumanisti trdijo, da je treba vzeti lasten razvoj v svoje roke. Zanje prehaja sedanja stopnja človeškega razvoja v naslednjo, kjer bodo človeka zamenjale kibernetične naprave, roboti in umetna inteligenca. Tanguy Marie Poliquen (2023) meni: »Ker hoče transhumani zem preoblikovati človeka z nadgradnjo, hkrati pa po tihem zavrača krhkost in pomanjkanje kakovosti, vsebuje selektivnega duha, ki je na meji hotenega evgenizma. … Ta dejanski evgenizem ni rasističen, marveč libertarni, svobodnjaški. V tem primeru je zmožnost spreminjanja človeka razumljena v okviru popolnega uveljavljanja osebne svobode, se pravi razpolaganja s samim seboj, vključno s svojim telesom. Za svetost življenja je telo nerazpoložljivo zato krvi ni mogoče prodajati, za transhumaniste pa je ‘razpoložljivo’, kar pomeni, da ga je mogoče spreminjati in po delih prodajati. Po tej zamisli je treba vzeti lasten razvoj v svoje roke in poslati v pozabo vse, kar sodi na področje naključja. 
Glasser je izpostavljal pomen samokontrole pred kontrolo drugih, ki krati našo svobodo,  transhumanisti so hud izziv etiki dobrega in zla. Gre za hud izziv do sedaj veljavni humanistični morali, ki temelji na krščanski antropologiji in etiki.
V tej e-knjigi predstavljamo modele za samopomoč kot pripadnikov celostne paradigme znanosti številnih avtorjev kot so: William Glasser, Eden Donna, Antonio Damasio, Joe Dispenza, Deepak Chopra, Louise Hay, Tadej Pretner; Caroline Myss, Eric Pearl, Anita Škof, Nela Sršen, itd. Treba je vedeti, kaj zanos  oz. navdih blokira in kaj ga spodbuja. Od spodbud je odvisno naše optimalno izkustvo. 
Možgani ne ustvarjajo naše zavestne izkušnje z razmišljanjem. V zavestno izkušnjo verjamemo zaradi fizikalnega merjenja. Zato različne fizične meritve v različnih referenčnih okvirih kažejo različne fizikalne lastnosti v teh referenčnih okvirih, čeprav ti okviri merijo isti pojav. Zavedanje je blizu pojmom duha, celovitosti, duševnega odzivanja, občutenja, budnosti. čuječnosti oz. pozornosti. 
V vseh svojih večjih e-knjigah sem se skliceval na zavest, vendar ji nikjer nisem posvetil posebne ga poglavja. Štel sem jo tudi kot kozmično zavedanje oz. samozavedanje. Pomembno je, kako si jo zamislimo, predstavljamo ali zaznavamo. Gre za zavedanje v določeni fazi združevanja valovanj njenih sestavin. Da bi se nastajajoča zavest v kaosu osnovnega stanja lahko orientirala, si ustvarja osnovna smernice prostora-časa. Navsezadnje gre za živi in neživi svet in načela njunega delova nja. Duhovnost ji je potrebna zaradi smisla. Zavest predmeti samo sebe tudi prek človeka. Mi smo del njenega osnovnega stanja. Zavest kot zavestna bit nas vzdržuje in vodi v življenju. Z redom, ki ga vzpostavlja, nam in sebi opredeljuje meje ter pravila, ki služijo zato, da v tej kreaciji lahko obstajamo. Okolja, ki ga sicer sama ustvarja, pa se zavest zaveda samo skozi naše zaznave in ravno te zaznave jo včasih navedejo tudi na to, da ga tudi spreminja. Zavest je glavni vzrok za nastajanja našega stvarstva in njegovo delovanje. Govorimo tudi o čisti zavesti brez misli in predstav. Govorimo tudi o energiji podzavesti (id pri Freudu). V religijah gre za nenehno stvarjenje sveta. Po analogiji z nekaterimi religijami gre predvsem v krščanstvu za troedinega Boga ljubeče ljubljene ljubezni. Po vedskih izročilih lahko zavest predstavlja Brahmo – prvoustvarjeno bitje v vesolju, stvarnika življenjskih vrst in življenjskih razmer, ki je del Brahmana vseprežemajočega stvarstva. 
Osnovno izhodišče je odlično vodenje samega sebe, ker potem lahko vodimo tudi bližnje, tako kot je samospoštovanje temelj spoštovanja drugih. Izhajamo iz sebstva, ki je srce duha, kakor tudi srce Boga, ljubezni. Vesoljna ljubezen je vedno srečna, ker vedno presega ozke, sebične interese. Vnašanje novega v svet je intuitivno, globinsko, vitalno. Takšen postane tudi čas. Zato poskrbimo, da ne zapademo v ponavljanje istih napak.      

V različnih svetovnonazorskih sistemih kot so krščanstvo, budizem, djotiš, razsvetljenstvo, … se nakazujejo poti naprej.  Šestov (2001, 76-102) je analiziral Kierkegaardovo religiozno filozofijo, ki sem ji nekoč posvetil celo monografijo. Šestova lahko razumejo tudi nefilozofi. Zanimivo je vedeti kaj si ob Solovjovu misli o apokalipsi.   

Zgodbo neizbežnosti Jezusovega trpljenja je na kratko opisana na spletnih straneh:   https://sl. wikipedia.org/wiki/Jezusovo trpljenje. Ponovno pa jo analizirata Jože Krašovec in Leon Vidic v članku (2023, 4. 11.) v SP Vrhunci judovstva in krščanstva onkraj debate o evtanaziji. Jezus zagovarja neizbežnost trpljenja zaradi sočutja, brezpogojne ljubezni in vstajenja od mrtvih. Trpljenje je spoznavni znak in smisel življenja. Trpljenje nas očiščuje grešnosti. Jezus prostovoljno trpi zaradi nas kljub temu, da sam ni grešen. V odrešenjskosti je božja dobrota. Današnja resignacija pa to dobroto zanemarja. To prikriva s pravico do evtanazije, ki predstavlja defetizem, ker končuje življenje že pred naravnim koncem. Bog nam naloži toliko trpljenje, kolikor ga lahko prenesemo. Zaradi občutka 'prečloveškega občutka neznosnosti' pa postanemo prepričani, da ga imamo preveč. Zato ta trend ni dober. Poznamo samo herojstvo zmag, ne pa tudi herojstva trpljenja. V trpljenju najdemo povezavo z vsemi trpečimi bitji.  Verjamem v regenerativne sposobnosti našega telesa, zato tudi izvajam prirejeno meditacijo na temo 'placebo ste vi' (Dispenza), tako da najdem podlago zanjo v Bogu.   

Akademik Jože Krašovec interpretira krščanstvo kot najglobljo, najbolj božje in človeško razumevajočo v troedinost ljubeče ljubljene ljubezni absolutno religijo. Nikakor ne gre le za dihotomijo dobrega in zla, ampak predvsem za odpuščanja in vstajenja. Jezus je po zaslugi samožrtvovanja Staro zavezo še dopolnil. Človek ima večno , tudi posthumno življenje, kjer se očiščuje.  

Neverjetno je, kako se današnji politiki ne znajo miroljubno pogovarjati in dogovarjati. Mir terja kontemplativno-meditativno držo, večina pa ne dosega te srčno duhovne modrosti. Zato je svet eksistencialno in eksistenčno čedalje bolj ogrožen. 

Skrivnost Rhone Byrne (2021) se skuša dvigniti nad religije in ne glede nanje delovati v našo dobrobit. Byrne se poslužuje gnostičnih pristopov podobno kot zakonca Hicks, ki sta zastopnika Abrahamovih zakonov. Jezus pa ni bil anonimna skrivnost. Imel je ime, deloval je pregledno, naše nesreče je napovedoval vnaprej z blagri in pretnjami na gori Tabor, kjer je postavil malo ustavo. Slednje na svojo škodo težko slišimo. Ne vemo, kdaj bo dejanski konec sveta – armagedon, zato ga je potrebno odlagati dokler je že mogoče. Ker ne vemo, kdaj bo Jezus drugič prišel, moramo biti na to vedno pripravljeni. 

Zepan (2010) je razvil vzhodno-zahodni pogled na čakre. Manjka pa mu krščanski pogled, ki se mi nanje odpira naknadno, saj nimam predhodnika. Dispenzov pogled na osebni placebo rabi prav takšno podlago kot tudi nauki NLP. Vse to je preveč antropocentrično. Globinsko učenje vodi do sebstva in tudi zakoreninjenih navad. Pri tem lahko pomaga meditacija na prvo in drugo čakro, da nas ne blokirajo stare navade.  

Minka Gantar (2023) nam predstavlja svoj nov vodič skozi življenje. Začnimo s telesom, ki je zemljevid globljega stanja naših čustev in prepričanj. Ni treba odpotovati na drugi konec sveta, da bi našli sebe – dovolj je, da se zazremo vase. Je pa potrebna kot opozarja Platovnjak sveta obrednost, da se prebijemo skozi oblak iluzij in nevednosti k sebstvu, spoznanja trojstva Boga. Obredno pomeni svečano spominsko, posebno, enkratno ki je neskončno več kot nič.   Naše čakre zadevajo naše bistvo, ki nam je vedno v pomoč pri veselju do življenja. Že Kant je razlikoval med empiričnim in absolutnim jazom. Slednji je sposoben transcendentalne apercepcije, sposobnosti sinteze, ki jo potem sistematično izpelje Hegel. Bulgakov (2006) pa se sprašuje, kako je mogoče izrekati neizrekljivo, si predstavljati nepredstavljivo oz. kako je možno nemogoče. Skrivnost je v verskem smislu 'creatio ex nichilo' in v filozofskem vprašanju, zakaj nekaj in ne nič. Pri Minki Gantar nimajo žura – veselja samo čakre, ampak še prej hormoni in življenje, ki vse skupaj predstavljajo kozmično veselje. 
     
Vsi verski voditelji poudarjajo primarni pomen notranjega miru pred zunanjim. Prvi ima trajno vrednost, drugi pa je nima. Prvi izhaja iz srca, sebstva oz. Boga, drugim pa je samo dogovorjen in spada v dogovorno – deliberativno demokracijo.  Izhaja iz komunikativne sheme 'jaz sem v redu, ti si v redu'. Pri tem se oba sogovornika počutita zmagovalca, ker nihče bistveno ne odstopa od svoje prvotne zamisli. Letošnji sestanek med ameriškim predsednikom Joejem Bidnom in kitajskim predsednikom Xi Jin Pingom je imel takšen značaj. Shema 'jaz sem v redu, ti si v redu' je primerna za različna partnerstva. Ne gre le za konsenz med zakoncema, ampak tudi za partnerstvo v podjetništvu, med trgovcem in kupcem v trgovini, v šoli med učencem in učiteljem, med starši in učitelji, ravnateljem in učiteljem. Gre za dogovore povsod tam, kjer gre za soudeležbo. 
Gre za vprašanje, kdo določa logiko in racionalnost tega sveta. Pinker tako kot Kahnemann ni samo popisovalec logičnih postopkov, ampak tudi soustvarjalec, Tega vprašanja se zaveda tudi ameriški psiholog Pinker (2023), ki misli, da bi morali poučevati različne, tudi manj znane načine sklepanja,  že v javnih šolah.  Razumsko delovanje je emocionalno utemeljeno. Baje je že Lenin dejal, da brez čustev ne bi bilo nobenega iskanja resnice. Še več: gre za logiko medsebojne ljubezni. 

Gotovo si je Nash zastavil cilj svojega odkritja racionalno po pametni, tako imenovani smart metodi (specifičnost, merljivost, izvedljivost, realističnost in časovna opredeljenost) kot še prej po  srčni – heart metodi ( H –healthy/zdrav, E – enduring /vzdržljiv,  A – alluring/ privlačen, R – relevant/pomemben za smisel življenja in T-truth/resnica našega notranjega 
jaza).  Vsak človek sam ve, kako lahko najde ustrezno stičišče čustev in razuma. Večina ga najde  že spontano, intuitivno. Obstaja pa tudi navedena zavestno metodična pot, po kateri dosegamo pomembne cilje sistematično. Ravnotežje med duhom in telesom, čustvi in razumom sega že v novo, celostno holistično paradigmo življenja.  
 
Najbolj optimalen in miroljuben je dialoško-komunikacijski model. Ta je po Blueteinovi »zmagam – zmagaš«, pa naj gre tu za odnose med zakoncema, za odnose učitelj učenec v šoli ali za partnerstvo med udeleženci mednarodnih odnosov.  Žal je še prevladujoč model agresivcev »zmagam-izgubiš«. 

Novoveško razsvetljensko obdobje prevladovanja razuma ni bilo izrazito miroljubno, saj ni bilo daljšega obdobja brez vojn. Mir je v današnjem postresničnostnem razdvojenem, sprtem svetu že utopično vprašanje, vendar pa brez upanja v realno utopijo miru izgubljamo smisel življenja. Že pred dva tisoč leti so verski voditelji vedeli, da je svetovni mir nedosegljiv. Zato Jezus pravi: »Mir vam zapustim, svoj mir vam dam; a ne, kakor ga daje svet, vam ga dam jaz. Vaše srce naj se ne vznemirja in se ne plaši« (Jn,14,27,30). To je notranji mir srca in ne zgolj zunanje premirje. Zakaj je takšen mir tako težko dosegljiv, da je že kar božji dar? Aktivno upoštevanje stališč udeležencev določene skupine, organizacije, podjetja, šole itd. ni mogoče brez uvidevanja bistva problema, empatije, strpnosti, potrpežljivosti, zaupanja drugim in samozaupanja. Najpomembnejša je brezpogojna ljubezen, ki je v Svetem pismu opredeljena kot tista, ki »je potrpežljiva, dobrotljiva, ni nevoščljiva, se ne ponaša, se ne napihuje, ni brezobzirna, ne išče svojega, ne da se razdražiti, ne misli hudega. Ne veseli se krivice, veseli pa se resnice. Vse prenaša, vse veruje, vse upa, vse prestane, vse prenese.» (1 Kor 13,4-10). Vprašanje ljubezni do  miru je treba zastaviti radikalno v odnosu človek-Bog, sicer se nam mir izmika in nam zaradi rastočega nasilja, naravnih katastrof in vojn grozi propad. Švicarski katoliški teolog Hans Küng (1928-2021) je kot utemeljitelj svetovnega etosa te vrednote prenesel v gibanje svetovni etos, ki še vedno nima zadostnega moralnega vpliva na svetovne politike. Deklaracija o trajnostnem razvoju (sustainable development) je na trhlih nogah brez uveljavljanja temeljnih vrednot svetovnega etosa.

V filmu Čudoviti um (A Beautiful Mind) se Forbes Nash dobitnik Nobelove nagrade za teorijo iger v ekonomiji zahvali za vse zasluge svoje žene, ker je brez njene podpore ne bi dobil. Kot je znano Shine pravi, življenje je igra, a pomembno je, kako jo igramo. Seveda ne na škodo drugemu ali sebi, kar pomeni uresničevanje biblijske etične norme, po kateri ne delaš drugemu tega, česar ne želiš, da drugi tebi stori.  Vsak že sam poišče ravnotežje med razumom in čustvi, srčna in pametna metoda pa mu to sistematično omogočata.   
Pri doseganju notranjega miru pravi Jezus 'svoj mir vam dam, ne kakor vam ga daje svet'. Prav tako so v Svetem pismu (Kor. 1-13) natančno opisane lastnosti brezpogojne ljubezni, ki jih lahko spoznamo, kadar jih izvajamo. Takšna neminljiva ljubezen je potrpežljiva, ne terja svojega, ni ponosna. Seveda je kot takšna božji dar.  Hans Küng, švicarski duhovnik, teolog, 
filozof in predavatelj, (19. marec  1928 - 6. april 2021) je bil ustanovitelj svetovnega etosa, ki še danes obstaja. Zaradi njegove kritike doktrine papeški nezmotljivosti mu je Rimskokatoliška cerkev odvzela dovoljenje za poučevanje teologije, a je kljub vsemu ostal duhovnik. Je ustanovitelj gibanja svetovni etos, ki še danes obstaja, čeprav nima velikega vpliva na svetovno politiko. Seveda to gibanje vključuje poleg krščanskih še druge vrednote, ki omogoča trajnostni razvoj (sustainable development). 
 
Sem združil Dawsonovo, Dispenzovo in Zepanovo meditacijo na čakre v eno samo regenerativno – pomlajevalno meditacijo svojega telesa in duha. pri najini hoji s Tončko prek Rožnika  nehote izvajava tudi 'shinrin yoku', (japonski izraz za gozdno  kopel), meditacijo miru med hojo po gozdu.   
  
Danes obstajajo priročniki že skoraj za vsak osebnostni problem. Težav a je v tem, da vseh teh nasvetov niti ne preberemo, če pa že, jih zaradi specifičnih pogojev ne moremo upoštevati. Videti je, da jih je laže teoretsko zasnovati kot prakticirati.  Opažam, da o osebnostni rasti vedo več tisti, ki jo tudi poučujejo na tečajih kot pa sami izvajalci oz. uporabniki. Hawkesova je z navdihom o celičnem zdravljenju več kot zdravnik specialist Mukherjee (2023). Ob njiju se vprašamo, kaj je vrednejše - najnovejše znanje ali manj znanja in več navdiha. 

Človek lažje funkcionira na analogne načine kot na digitalne načine umetne inteligence, zato bi morala ostati slednja v službi prve. Tako so tudi v srednjem veku trdili, da je filozofija v službi teologije. Vendar pa so se včasih tudi teološki interesi oddaljevali od božje volje, tako kot so se analogne zadeve udinjale in se v zadnjem času udinjajo zlu namesto dobremu. Oboji radi pozabljamo da je Bog v svoji dobroti popoln.  Zato tudi tehnokratizem ni sprejemljiv. Kwik (2020) daje navodila, kako se te zasvojenosti znebiti, Da smo spet v ravnotežju.    

Samoaktualizacija pomeni delo na sebi, ki vključuje samoopazovanje, načrtovanje razvoja (zato smo govorili o kariernem načrtu), emocionalno – navdihujoče in  racionalno načrtovanje ciljev, uporabo različnih metod in tehnik samo-izboljševanja na različnih področjih, samoevalvacijo, lastne in tuje izkušnje, različne treninge, pomoč pri samozdravljenju, molitve, meditacije.  Navsezadnje bi vsak adept lahko napisal osebni dnevnik vaj in svoj mini-priročnik. Sam sem se tega podviga lotil tudi  v tretjem življenjskem obdobju. Zame je poseben izziv kako lahko naravno usihanje življenjskih moči kompenziram s pomlajevanjem oz. regeneracijo. V nekem smislu velja latinski pregovor 'omnea mea mecum' – vse svoje nosim s seboj. Spomin nam pomaga, da se opiramo na svojo najboljšo prakso in izločimo tisto, česar več ne potrebujemo.  Učimo se iz svojih in tujih (tudi biblijskih) arhetipskih vzorcev.  Transformiramo se zato, da bi sozveneli, (p)ostali celovito duhovni, da ne bi tavali po puščavah stranpoti… 

Parnia (2008) tudi v svoji 2. knjigi proučuje obsmrtna doživetja. Na novo se sprašuje, kakšen je odnos med možgani in zavedanjem, ker z dosedanjimi objektivnimi in subjektivnimi teorijami ni zadovoljen. Ve, da je zavedanje kompleksno pogojeno, a še vedno ne vemo, kaj združuje te sestavine v enovit oz. celovit proces zavedanja. Od določene stopnje dalje to ostaja skrivnost tako kot vesolje, v katerem živimo.  
Nekateri raje izhajajo iz duha, drugi iz duše, vendar sta obe povezani. Po Walschu gre za vedenje iz duše. Širi se naš um, kjer tiči pozornost. Ko širimo pozornost, širimo spomin zavedanja. Ovire so že del naše poti. Spomin nas osvobodi negativizmov. Walsch enako kot Shakespeare meni, da smo iz takšne snovi, kakor sanje.  Vsi smo eno. Po   Caddy Elen & David Plattsu (1996) se moramo za ljubeče ljubljeno ljubezen odločiti, se tega vsak dan spomniti, da lahko izvajamo nove izkušnje, meditacije in dobra dela. po sebi vem, da se naknadno spomnim, kar sproti pozabim. izkušnje, ker spomin le prikličemo.  Telo in um spreminjata obliki z nihanjem frekvence. Obžalujemo tisto, česar nismo delali iz duše, ki ima svoj načrt za sveto potovanje božanskega. Izkušamo popolnost.  

Prvo orodje življenja iz duše je hvaležnost za vse, kar se nam zgodi, drugo je sočutje s seboj in z drugimi in tretje je odpuščanje. Hvaležnost nas osvobodi trpljenja, sočutje samoobtože vanja in pomanjkanja občutka lastne vrednosti in odpuščanje prizadetosti, škode in ran ne glede na to, od kod izhajajo. Nekatera dejanja so sad izkrivljene ljubezni. Nelson Mandela je odpustil ječarjem, Janez Pavel II. zločincu, ki ga je ustrelil,  itd. 
 
Nihče ne dela neprimerno glede na svoj model sveta. Walsch zagovarja reinkarnacijo. Prisluhnimo svoji duhovni oz. duševni modrosti. Življenje nam omogoči začenjanje na novo. Naš um je najboljši računalnik. Um lahko že izbrisane in prekrite podatke v novem življenju dešifrirati, ker jih ni mogoče trajno uničiti.    Samo izjemoma um odpre stare zapise. Tedaj  postanemo kakor otroci. Tako na svet gledamo z otroško nedolžnostjo, ljubimo ga z otroško pripravljenostjo, spreminjamo ga z modrostjo, ozdravljamo ga z otroško čistostjo. Nekateri nikoli ne dozorijo (puer aeternus), drugi pa svojega otroštva nikoli v celoti ne doživijo. Naša božanskost je najširše izkustveno kozmično zavedanje. Ta se pojavlja, hipno, začasno ali nenehno kot npr. pri Činmoju.  Nič nam ne bo hitreje prineslo občutka duše kakor hvaležnost, nič bolj globoine modrosti kakor vključitve v kontekst, nič bolj duševnega  miru kakor sočutje in nič  bolj duševnih darov, kakor odpuščanje.  Nekateri se zavzemajo za več sovraštva, drugi pa za več ljubezni. Mednje sodijo Caddy Elen & David Platts, Chopra, Peirce, Walsch itd.   

Walsch navaja še dve orodji kot sta molitev in meditacija. Bog, zahvaljujem se ti za svoje razumevanje in sprejemanje sedanjega izida.  Duhovni ljudje si želimo 'življenja, ki kipi od pomena', privlačnosti in priložnosti, ne pa od boja. Namesto klica na boj razumite primere kot priložnosti za razvijanje najveličastnejšega dela sebe. Namesto da moledujemo za pomoč, se Bogu zahvaljujmo za to, kar nam je že pomagal. Pod tem vidikom je že vsak dogodek blagoslov – sreča. Tudi Dispenzova zdravilna meditacija se prične zahvaljevanjem vsaki celici telesa. Vprašajmo se, kako to, kar trenutno delamo. služi (vsaj enemu delu) načrtu naše duše ali 'kako se odločam, da se udejanja naše sveto potovanje Božanskosti. Tudi sami bi lahko napisali knjigo, kakršno je Walsch kakor bi opravljali še večja dela, kakor bi lahko opravljali še večja dela ali skoraj tako velika, kakor jih je Jezus. Ko bodo naša dobra dela sešteta, se bomo zavedali naših darov za druge. Tako lepih zahval nam bralcem kot nam jih je posredoval Walsch sem prebral redkokje, morda pri Škofovi, Rebulovi,… Walsch je že ustanovil svetovni forum za mir, kjer lahko sodelujemo. Zazrimo se vase, da dobimo intuitivne odgovore, ki se  nam pokažejo kot razsvetljenje. Izkušajmo vse dni božje darove skozi nas.     

Še vedno ne vemo, ali imajo zavest tudi nižji organizmi ali pa je lastna samo možganom. Ne vemo, kako lahko amebe ohranjajo spomin, s pomočjo katerega se izognejo plenilcem. Walsch se ni vprašal po odnosu med možgani in umom. Za vsako ceno želi ohraniti božansko raven  zavesti, četudi je um za kaj prikrajšan. Denimo, da med srčnim zastojem lahko  tudi še kaj zaznavamo. Morda so bili spomini doživljanjem med začasnim srčnim zastojem le iluzije. Razumevanje obsmrtnih doživetij bi nam pomagalo razumeti delovanje zavesti nasploh in njegovih kulturnih oz. verskih prepričanj. Doslej smo prepričani, da je proces umiranja za večino 'prijetna izkušnja' (Parnia, 250). vseh naših povezav s svetom se zavedamo. To, kar je bilo nekoč filozofsko vprašanje, tudi danes postaja denimo psihološko in nevroznanstveno. Tako danes tudi obžalovanje postaja antropološko interdisciplinarno komunikacijski problem. Ali um aktivira možgane ali obratno? Na vsak način to pomeni medsebojno  komunikacijo med celicami v različnih centrih. Kako je možna interaktivnost brez dotoka krvi v možgane? Morda se OD zgodi pred ali po dogodku zastoja? Ne vemo pa, kaj se dogaja med zastojem.   Morda telo izumi med zastojem nek nadomestni vir zavedanja? Ni naprav, s katerimi bi lahko od zunaj zaznavali zavest drugega. Ali je zavest kompleksno valovanje snovi – nevronskih korelatov v telesu? Filozofsko postane znanstveno, ko postanejo vsakdanje izkušnje instrumentalno merljive, ponovljive in preverljive glede na pričakovane rezultate. Če bomo odkrili pravo naravo uma, bomo odkrili alternativne načine zdravljenja njegovih bolezni. Na koncu nas čaka zveličanje, ki ga seveda ne bomo mogli znanstveno potrditi.  

Kot me še navdihuje in nagovarja staro mestno jedro Ljubljane s tržnico, potjo (in eventuelno žičnico) na Grad, me še nagovarjajo nekatere stare, a večno mlade knjige z znamenitimi avtorji. Žal pa si politiki z njimi ne znajo kaj pomagati.   

Za Bugakova je filozofija služabnica filozofije. Prvi razlikuje med idealističnimi, panlogistič nimi in substancialnimi konstrukti filozofske misli. Ne navaja pa materialistične in še posebej v polpreteklosti priljubljene marksistične konstrukcije. Iz njegovih poljubnih esejev ni jasno, za kakšno ali kakšne tragedije gre. Morda gre za to, da je zamudila trenutek svojega udejanja. Utopično je misliti, da bodo ob posebnih vedah in priljubljenih dogmah in odvisnostnih vsi ljudje kdaj razmišljali filozofsko.  Sveta Trojica je lahko filozofski problem, vendar pa z odpiranjem mišljenja za brezpogojno božjo ljubezen ni več tragična, ampak je optimistično odrešitvena, ker odpira možnost zveličanja za vse. Kot je pokazal Walsch, je možno udejanjati božansko popolnost sedaj in tukaj, če živimo iz duše, ne pa iz uma. Tedaj tudi prevladuje občudovanje nad razočaranjem, afirmacije nad negacijami, ozdravljeni dogodki nad travmami, ljubezen nad sovraštvom, osebna veličina nad samozaničevanjem itd.     
Shinnova in Norrisova sta blizu po ideji preprostih iger, medtem ko Wilber priznava vedno kompleksnejši in diferenciran razvoj.

Duhovni vodje, ki nas na tečajih in po svojih priročnikih vodijo, so verjetno duhovno inteligentni, čeprav bi poglobljeni Wilber našel kakšno pomanjkljivost tudi pri njih in še prej pri nas. velika trojica je zanj jaz, mi in to je. Reprezentacijska paradigma jo je odkrila, razlikovala in ločila. Zato je ni mogla integrireati. Ker se ni zavzemala za njihovo medsebojno komunikacijo. Menage a trois – vodenje vseh treh je še zadeva prihodnosti. Zola je svojo junakinjo  žrtvoval kapitalistični proizvodnji. Zato tudi pisatelji svoje junake pošiljajo v smrt. Smrtnost si je treba najprej priznati.  Kako se notranji razvoj sploh poraja? Evolucijske stopnje so zanj arhaična, magična, mitična in mistična.
 
V času od 28. 12. do 5. 1. 2024 so se srečali v Ljubljani in njeni okolici Kranja, Kamnika in Grosuplja mladi iz 48 držav. To  je bilo 46. Evropsko srečanje mladih, ki ga prireja skupnost taizéjskih bratov iz Francije v sodelovanju s slovensko Cerkvijo in podporo mesta Ljubljana. Zbranih je bilo cca 5000 mladih. Po cerkvah v  Ljubljani so potekale opoldanske molitve. Eno od delavnic sta v Antonovem domu na Viču vodila nekdanji predsednik Borut Pahor in prvi predsednik vlade Lojze Peterle. Glavnina  dogodkov je bila v dvorani Stožice. Njihova misija je (bila) širjenje miru, ljubezni in sožitja. Menim, da se bodo morali mladi v svetu še bolj združevati in zavzemati za osnovne vrednote svoje prihodnosti, da jim bodo vladajoči bolje prisluhnili kot odraslim, ki so strankarsko in civilno-družbeno angažirani.   
Letošnja pot diskurza je končana. A začenja se nova. Jezus nam pravi: ' Novo zapoved vam dam, da se ljubite med seboj! Kakor sem vas jaz ljubil, tako se tudi vi ljubite med seboj!' (Jn 13). v Razodetju (21,5) pa beremo »Glej, delam vse novo«.

Literatura                                                                                                                             167

- Adorno, Theodor W. (1972). Erziehung zur Mündigkeit. Vorträge und Gespräche mit Hellmut Becker 1959 bis 1969. Frankfurt am Main, Suhrkampf. 
- Adorno Theodor, W. (1950). The Authoritarian Personality. New York: Harper in Brothers.  
- Andreas Connirae & Andreas Steve (2017). Srce uma. Ljubljana, NLP inštitut. 
- Apple, W.M. Kenway, J. Singh, M. (ur.) (2007). Globalizing Education: Policies, 0Pedagogies, & Politics.New York: Peter Lang Publishing. 
- Barbarić Damir (2005). K budučem mišljenju. Zagreb, Demetra.
- Bauer, J. (2008). Princip človeškosti : zakaj smo po naravi nagnjeni k sodelovanju. Ljubljana : Študentska založba.
- Bauer, J. (2007). Lob der Schule : sieben Perspektiven für Schüler, Lehrer und Eltern. 1. Aufl. Hamburg : Hoffmann und Campe.
- Beck Marha (2022). Pot integritete. Odkrijte pot do svoje prave narave. Primus.
- Beseer Siegmund (2007). Moč pozitivnih misli. Ljubljana, MK.
- Berčnik, S. (2006). Neformalno izobraževanje dijakov in izobraževalne naloge družin. Andragoška spoznanja, 13, št. 4, str. 48 – 59. 
- Delors Jacques (1996). Učenje: skriti zaklad : poročilo Mednarodne komisije o izobraževanju za enaindvajseto stoletje, pripravljeno za UNESCO. Ljubljana, Ministrstvo za šolstvo in šport. 
- Bhaktivedante Svamija Prahptupade (1992). Srimad Bhavaratam. Prvi spev Stvarjenje. Skupnost za zavest Krišne.  
- Booker, Christopher (2007). Prestrašeni do smrti: od BSE do globalnega segrevanja, Zakaj nas strahovi stanejo Zemlje (z Richardom Northom , 2007). London: Continuum.  
- Booker, Christopher (2009). Resnična katastrofa globalnega segrevanja. Continuum International Publishing Group Ltd. ISBN 1-4411-1052-6.
- Booker, Christopher (2020). Groupthink: A Study in Self Delusion (2020). London: Bloomsbury. ISBN 1472959051. 
- Borysenko Joan (1994). Čudežna preobrazba. Ganeš.
- Brooks Arthur (2023). Vedno krepkejši. Kako do uspeha, sreče in občutka globokega smisla v drugi polovici življenja. Brežice, Primus.
- Brooks Arthur (2023). Vedno krepkejši. Kako do uspeha, sreče in občutka globokega smisla v drugi polovici življenja. Brežice, Primus.
- Bruckner, Pascal (2004). Nenehna vzhičenost. Esej o prisilni sreči. Ljubljana, Študentska založba. 
- Bucay Jorge (2020). Mit o sreči. Brežice, Primus.
- Bucay Jorge (2012). Ti povem še eno zgodbo? Ljubljana, MK.
- Bucay Jorge (2013). Zgodbe za razmislek. Ljubljana, MK. 
- Bucay Jorge (2017). Pot solza. Ljubljana, MK.
- Bulgakov Sergej (2006). Tragedija filozofije. Celjska Mohorjeva družba. 
- Byrne Rhonda (2011). Skrivnost. Ljubljana, MK. 
- Crawford, A., Saul, E.W., Mathews, S., Makinster, J. (2005).Teaching and Learning strategies for the Thinking Classroom. New Your, International Debate Education Association
- Catell (2019). Uravnoteženje možganov.
- Cvetko Roman (2002). Razvijanje delovne kariere. Koper, Znanstveno-raziskovalno središče, Ljubljana, FDV.  
- Caddy Elen & David Platts (1996). Ljubezen moja odločitev. Praktični vodnik za ljubeče življenje. Rea. 
- Chapman, Gary, D. (2004). Pet jezikov ljubezni. Skrivnost trajne ljubezni. Ljubljana,
- Chapman, G. (2008). Z ljubeznijo do sreče. Sedem lastnosti ljubezni, ki bodo obogatile vaše življenje. Tržič, Učila International.
- Chapman, Gary D., Campbell, Ross (2013). 5 jezikov ljubezni otrok. Ljubljana,
- Chia, Mantak, (2003). Prebuditev zdravilne energije : priročnik za prebuditev zdravilne izvorne moči Chi. Priročnik. Ljubljana : Gnostica. 
- Chopra & Simon (2006) Pomladite se in živite dlje. Tržič, Učila International. 
- Chopra, Deepak (2013). Duša vodenja. Odklepanje svojega potenciala za veličino. Maribor, Pivec.   
- Church, Dawson (2021). Blaženi možgani. Ljubljana, Primus.  
- Csikszentmihalyi, M. (2019). Zanos. Psihologija optimalnega izkustva. Ljubljana, Umco.
- Dalajlama (20002). Etika za novo tisočletje. Tržič, Učila International. 
- DeGrasse Tyson Neil (2023). Zvezdni glasnik. Kozmični pogled na civilizacijo. Tržič, Učila International.  
- Derrida, Jacques (2004). Dar smrti. Ljubljana : Društvo Apokalipsa. 
- Dewey, J. (1916/1966), Democracy and Education. An Introduction to the Philosophy of Education, New York, A Free Press.
- Dispenza Joe (2018). Placebo ste vi. Ljubljana. 
- Doblanovič Dušan, Jimmv (1996). Prepovedano življenje. Vodnik na poti osebnega raziskovanja zavesti. Ljubljana, Gnosis.
-Eagleman David (2023). Živo omrežje. Ljubljana, Umco. 
- Eawaran Eknath (2004). Meditacija, in še 7 stvari, ki vam lahko spremenijo življenje Ljubljana, DZS.
- Engel Leopold (2007). V onostranstvu. Vodenje duše. 
- Erikson, Erik H.; Erikson, Joan M. (1998). The Life Cycle Completed. New York: W.  W. Norton & Company.
- Erwich Frank (2021). 1001 Chess Exercises for Advanced Players. New in Chess. Alkmaar the Neetherlands.  
- Eurydice (European Education and Culture Executive Agency) (2019). Kariera učiteljev v Evropi. Dostop, napredovanje in podpora. Publicaions Office of the European Union.
- Farrimond Stuart (2022). Znanost o življenju. Ljubljana, Hiša knjig. 
- Fausti Silvano (2012). Konec časov. Ljubljana Družina. 
- Fexeus, Henrik (2023). Umetnost branja misli : kako razumeti druge in neopazno vplivati nanje. Tržič, Učila International.  
- Feyerabend Paul (1999). Proti metodi. Ljubljana, SH
- Feyerabend Paul (2009). Znanost kot umetnost. Ljubljana, SH.
- Fisher Helen (2005). Why we love? New York. 
- Force Marie (). Ljubezni ne moreš kupiti. Roman
- Ford Debbie (2002). Temna stran iskalcev svetlobe. Ljubljana  
- Fromm Erich (1955). Sane society. Zdrava družba. Ljubljana
- Fromm Erich (1956). Umetnost ljubezni. 
- Fromm Erich (1973). Anatomija destruktivnosti.  
- Furedi, Frank, (2016). Zapravljeno : zakaj šola ne izobražuje več. Ljubljana, Krtina. 
- Gantar Minka (2019). Ko imajo hormoni žur : kako harmonija ponovno oživi naša čustva, misli in telo. Škofja Loka, Srečno življenje. 
- Gantar Minka (2023). Ko imajo čakre žur, dovolite, da vaša avra zažari v vsej svoji lepoti. Brežice, Primus
- Gerjolj, Stanko (2006). Živeti, delati, ljubiti. Ljubljana, Teološka fakulteta.   
- Gardner, Howard (1995): Razsežnosti uma: teorija o več inteligencah. Ljubljana: Tangram. 
- Gerjolj, S., Globokar, R., Vidmar, A. (2008). Creating good class community as the key to successful learning (2008). V: PUSZTAI, G. (ur.). Religion and values in education in Central and Eastern Europe, (Régió és oktatás, 4). Debrecen: Center for Higher Education Research and Development, University of Debrecen, 2008, str. 51-57.
- Giroux, Henry A. (1997). Pedagogy and the Politics of Hope: Theory, Culture, and Schooling. Boulder, CO: Westview Press. 
- Glasser, William (1991). Dobra šola. Radovljica: Didakta. 
- Glasser William (1998). Teorija izbire. Ljubljana, založba Chiara. 
- Goldman, A. (1986). Epistemology and Cognition. Cambridge. Harvard University Press.
- Gibran Kahlil (2006). Prerok. Ljubljana, MK. 
- Gilliland, Ben (2017). Znanost na malo drugačen način. Ko spoznanja o vesolju niso več znanstvena fantastika. Ljubljana, MK.  
- Greene, Brian (2021). Konec časa. Ljubljana, Felix.  
- Grün, Anselm (2008). Boj in ljubezen. Kako moški najde pot do sebe? Celje, MD.
- Gržan, Karl (2022). Zvezdne poti. Kakor v nebesih, tako na zemlji. 
- Hadjadj Fabrice (2023). Nepričakovana sreča, da smo rojeni v tem času, Ljubljana, Družina. 
- Hari, Johann (2022). Izgubljene povezave. Odkrijte resnične vzroke depresije in nepričakovane rešitve zanje. Brežice, Primus.  
- Harris, Anthony Thomas (2007). Jaz sem v redu, ti si v redu. Ljubljana, Založba Karantanija.
- Hedžet Toth Cvetka (2015). Dialektika refleksijskega zagona. Ljubljana, Društvo 2000.
- Horkheimer, Max; Adorno, Theodor W. (orig. 1944, 2002). Dialektika razsvetljenstva : filozofski fragmenti. Ljubljana : Studia humanitatis.
- Horvat Jeromel Anja (2021). Kvantni kreator. Za aktivacijo svojega potenciala in pozitivno realizacijo življenja. Izola, Fenomena komunikacije.
- Howes Lewis (2023). Kako doseči veličino? Primus.  
- International Step by Step Association (ISSA) (2009). Competent teachers for 21st Century. International Step by Step Association, Amsterdam, Budapest
- Jank, W. & Meyer, H. (2006). Didaktični modeli. Ljubljana, Zavod za šolstvo Slovenije. 
- Jelenc Zoran (ured., 2007). Strategija vseživljenjskosti učenja v Sloveniji. Ljubljana, Ministrstvo za šolstvo in šport. 
- Jackson Sophie (2018). Večna ljubezen. Tretji del serije Prepovedana ljubezen. Ljubljana, MK.
- Jung, Carl. G. (1995). Arhetipi, kolektivno nezavedno, sinhroniciteta : izbrani spisi. Maribor : Katedra. 
- Kasparov, Gari (2012). Kako življenje oponaša šah? Maribor
- King, Kathleen P. (2005). Bringing transformative learning to life. Malabar, FL: Krieger. 
- Komisija evropske skupnosti (2000). Memorandum o vseživljenjskem učenju. Bruselj, 30. 10. 2000: dostopno na pdfhttps://arhiv.acs.si/dokumenti/ - Laval Christian (2005). Šola ni podjetje: neoliberalni napad na javno šolstvo. Ljubljana, Krtina. 
- Kezele, Kezele Adrijan (2011). Življenje-smrt-življenje. Ljubljana, Založba Chiara.
- Kobal Grum (et al., 2003). Bivanja samopodobe. Ljubljana, PI.
- Karol Jim, Ross Michael (2022). Super spomin. Popoln program za boljši spomin, bister um in večjo zbranost pri vsaki starosti. Ljubljana, MK.     
- Klun Branko (2014). Onkraj biti. Ljubljana, Teof.
- König Ralf (2020). Arhetip. Ljubljana, MK.  
- Kuebler Ross Elisabth (1969). On death and dying. New York, MacMillan. 
- Kokar Nataša (2003). Religijske predstave o onostranstvu. Diplomsko delo. Ljubljana FDV.
- Košir Manca (2016). Darovi minevanja. Ljubljana, MK.
- Kunc Mateja (2023). Zlata knjiga življenja. Kdor upravlja s tem znanjem upravlja z življenjem. Ljubljana, Inštitut za kvaliteto življenja. 
- Kwik Jim (2000). Brezmejni potencial. Nadgradite možgane, učite se vsega hitreje in zaživite izjemno življenje.  Tržič, Učila.us.
- Lewis C.S. (2005). Vprašanje bolečine, Ljubljana, Sidro.
- Lipovetsky Giles (1987). L'ère du vide : Essais sur l'individualisme contemporain. Paris,  Gallimard.
- Lozar Janko (2014). Nietzsche skozi nihilizem. Ljubljana, FF.
- Illeris, K. (2008). How we learn. Learning and non-learning in school and beyond. London & New York, Rutledge.
- Linn Denis (2009). Potovanje k duši. Ljubljana, Tangram.
- Iršič Marko (2004). Umetnost obvladovanja konfliktov. Ljubljana, Rakmo. 
- McCarthy, Bernice (2000). About Teaching: 4MAT® in the Classroom. Wauconda, IL: About Learning, Inc. 
- Mikovits Judy in Heckenlively Kent (2023). Kuga korupcije. Povrnitev zaupanja v obljube znanosti. Brežice, Primus. 
- Marentič Požarnik Barica (2016). Psihologija učenja in pouka s primeri iz prakse. 3. izdaja. Ljubljana, DZS. 
- Makarovič, Jan (2003). Antropologija ustvarjalnosti. Ljubljana, Nova revija.  
- Malikow Max (2010). Being Human. Philosophical Reflection on Psychological Issues. Hamilton Books.    
- Marentič-Požarnik, B. (2008). Psihologija učenja in pouka. Ljubljana, 3. izd. DZS.
- Marentič-Požarnik, B. & Plut-Pregelj, L. (2009). Moč učnega pogovora : poti do znanja z razumevanjem. 1. izd., 1. natis. Ljubljana : DZS. 
- McCarthy, B. (2006). Teaching around The 4MAT Cycle. London, Corvin Press. 
- McKernan, J. (2009). Curriculum and Imagination. Process theory, pedagogy and action research. London and New Yok, Routledge.  
- Mezirow, J.  (1990). Fostering critical reflection in adulthood : a guide to transformative and emancipatory learning. San Francisco: Jossey-Bass. 
- Mezirow, J. (2000). Learning as transformation: critical perspectives on a theory in progress.  San Francisco: Jossey Bass. 
- Michea Jean Clade (2017). Notre Ennemi le Capital. Paris, Climats.   
- Mukherjee Sidharta (2023). Pesem celic. Raziskovanja zdravstva in novega človeka. Ljubljana, Umco. 
- Murphy Joseph (1962). Die Macht ihres Unterbewusstseins. Genf. Aeiston Verlag.  
- Myss, Caroline (2006). Posvečeni pogovori. (sacred contracts, awakening your divine potential). Ljubljana, Iskanja. 
- Myss Caroline (2014). Arhetipi. Kdo si? Ljubljana, Iskanja. 
- Myss Caroline (2022). Anatomija duha. Sedem stopenj moči in zdravljenja. Brežice, Primus.
- Newton, Michael (2009). Potovanje duš. Ljubljana. 
- Newton Michael (2021). Modrost duš. Ljubljana, Založba Chiara.
- Novak, Bogomir (2006). Moč družbe in transformacija šole. Ljubljana, Pedagoški inštitut. 
- Novak Bogomir (2022). Kaj nam povedo teorije staranja. Sensa, februar/marec 2022, str. 68-71. 
- Novak Bogomir (2023). Umetnost življenja in umiranja. Sensa, 2023-oktober-november. Str. 28-32. 
- Novak Gašper (2021). Kaj mi pripada v jeseni življenja? Ljubljana.
- Pediček Franc (1992). Pedagogika danes. Snovanje slovenske pedagogike. Maribor, Obzorja - Petkovšek, Robert Ocvirk Drago, Žalec, Bojan (2016). Filozofsko-antropološki pogledi na človeka. Ljubljana, Teološka fakulteta. 
- Pucelj Katarina (2012). Preučevanje transformacijskega učenja za tretje tisočletje. Magistrsko delo. Ljubljana, FDV. 
- O'Connor, Joseph; Seymour John (1996). Spretnosti sporazumevanja in vplivanja. Uvod v nevrolingvistično programiranje. Žalec, Sledi.  
- Phillips Maya (2005). Čustvena odličnost. Praktični vodnik samospoznavanja. Ljubljana, MK.  
- Platovnjak, Ivan, Roblek Jože (2011). Moliti s telesom, dušo in duhom. Molitveni priročnik. Župnijski urad Dravlje.  
- Podjed, Dan (2020). Antropologija med štirimi stenami : spoznavanje družbe in sebe med pandemijo. Ljubljana: Založba ZRC. 
- Ogorevc Marjan (2022). Nisem s tega planeta. Kako se prilagoditi zemeljskim energijam. Brežice, Primus.
- Pajin Dušan (ured., 1990). Smrt i reinkarnacija. G. Milanovac, Dječje novine.
- Parnia Sam (2014). In kaj je na koncu. Ljubljana, Karantanija.
- Ravnjak Vili (1993). Spoznavanje višjega jaza. Antropološki eseji. Maribor 
- Univerzalno življenje. Spoznaj se in se zdravi s pomočjo duha. 
- Wilber  Ken (2022). Kratka  zgodovina vsega. Primus.