Pesniška zbirka 5

Kazalo pesmi 

Vnuk Martin
Soseda je odšla
Poslanstvo za prostranstvo
Prostranstvo prostranstva
Mila zima
Metafizika ljubeče prijaznosti
Letni časi
Vsak dan drugačno čaščenje
Kje domuje pomlad?
Hrepenenje po zakladu
Jesen
Upokojitev
Zdravljica 2020 za Pedagoški inštitut in novoporočencema na sanjskem otoku
Rekviem za umrlimi
Zbirka želja
Tu t'en vas po motivih Alaina Bariera
Zdravljica za Festival znanosti
Zdravljica za DCA
Moja Oda radosti
Tebe ljubim večnost 
Posvetilo Rumiju
Srce ljubezni 
Opevanje Compostela
Poslednja vnukinja Lavra
Kje prebiva Tagore
Cena nebeškega kraljestva
Napovedovanje vremena 
Kraljevsko dogajanje 
Vera v najlepšo deželo
Je otok zakladov
Kdaj se vidimo s pravimi očmi?
Hrepenenje
Nisem pozabil
Bolečine nedoživetega
Dan poezije
Snovanje poezije
Lebdenje med končnim in neskončnim
Impresije ekspresij
Čemu protesti? 
Kolesarjenje v dvoje
Druženje z mrtvimi
Kaj posluša srce?
Dvojina 
Hodil sem po zemlji domači, pil nje prelesti
Rajki v slovo
Duhovno  rojstvo
Liturgija za kraljico Elizabeto
Pesem tišine 
Vse novo
Kozmična poezija
Reke 

Uvod

To je vodič po impresivnih vsebinah navedenih naslovov. Zajemam vtise o umrlih s sosedske  bližine in z britanske daljave. Opevam vsakega od najinih štirih vnukov posebej. Nazdravljam Pedagoškemu inštitutu, Festivalu znanosti, dnevom poezije. Veliko je impresij letnih časov, pa tudi o tem, kako srce posluša vase. Kako si predstavljam pogovore z Bogom kot opogumljanja za večnost? V ozadju je vprašanje, kdo pa mislim, da sem v siju sonca ljubeče ljubljene ljubezni.   

Vnuk Martin 

je Juretov in Tatjanin drugi sin. 
Vsem se nasmiha naš vzdržljivček
V stolčku vodi tiskovno konferenco z navzočimi prišleki
Plazil se je, dokler ni shodil in zdaj ve, koga jen treba spustiti k sebi
Mamica je njegovo prvo in zadnje zatočišče.
Vozi se rad z avtom v vrtec in domov. 
Voziček je zanj že kraljestvo, sicer pa raje hodi peš na Rožnik. 
Po dudi ne sprašuje. 
Do uhojenosti se je po eni nogi kobalil, 
ob letu je shodil.
Kadar se zvrne na tla, se brez besed pobere.
Bratec Simon ga razume, vodi, čaka in se z njim igra. 

 Kot metuljčki bomo letali po polju. Kot prvenčki se bomo veselili življenja.    
Martin ima laske kot regratov puhec, ki se ga v obliki lučk razpihava.
Njegov zlati smehec nas razveseljuje. Prisrčen fantič.
Njegovo letanje nas navdihuje. 
Je malo čebljav, malo sanjav in malo kričav.
Ve kaj hoče, česa noče. 

Soseda sta odšla

Znana soseda sta bila dva, ni bila le ena.
Bila sta živa in zdaj to nista več.
Odšla sta tiho in v mukah s tega sveta.
Zgorela  sta v ognju svojega srca. 

Bila priljubljena profesorica matematike na gimnaziji in ljubiteljica moderne umetnosti.
Boris je bil fizik, ki je opravljal vodilno funkcijo v administraciji.
Oba sta demonstrirala veselje do življenja.
Oba sta pristala v bolnišnici kot sirotišnici.  

V njenem imenu smo se zbrali na pokopališču, poslednjem zatočišču.
Bila je radoživa, uživala je matematiki, glasbi, filmu. 
Vse to je postalo njena večna poezija.
Upepeljeno telo se spušča v zemljo, njeno trpljenje pa prehaja v zvezdno nebo. 
Vsak posebej se sklanja k njenemu grobu s cvetjem počastitve. 
Zvonovi molčijo, ljudje pa o svojih utrinkih spregovorijo.
Ponoči je svetel polmesec jadral skozi temno dobravo. 
Njeno stanovanje pa prazno sameva. Tesnoba in pričakovana svetloba novega dne. 

Njen spomin je naš opomin - memento mori.

Poslanstvo za prostranstvo 

Večno prostranstvo, nočno poslanstvo
Nizanje podob, očenašev, rožnih vencev
Le kdaj in le kako umetnost spraševanja
Predloži drugemu sezname vrednot, seznam potreb
Shem pravilnega ravnanja
Učil sem se le dvomiti, ničesar na lastno tveganje narediti
Sem za vse, a še najmanj zase.
Za vsako zasedbo z manjkajočo izvedbo
Le čakanje na dajanje.
Njene oči, nočne moči, zdravilne, blagodejne, blagoslovljene

Prostranstvo prostranstva

Ko se zdi, da nikogar več ni.
Izgineta prostor in čas, se pojavi prostranstvo,
Ki je kakor dostojanstvo.
Me navdaja s samoto, dobroto, ne pa s strahom
Večno prostranstvo, nočno poslanstvo
Nizanje podob, očenašev,
Le kdaj in le kako umetnost spraševanja
Predloži drugemu sezname vrednot, seznam potreb
Shem pravilnega ravnanja
Učil sem se le dvomiti, ničesar na lastno tveganje narediti
Sem za vse, a še najmanj zase.
Za vsako zasedbo z manjkajočo izvedbo
Le čakanje na dajanje.
Njene oči, nočne moči, zdravilne, blagoslovljene reči.

Mila zima

Dolge in ostre zime so se na sever premaknile.
Ni nam treba spati v mrzli sobi pod debelo odejo
Prikrajšani smo za ledene rože na oknih, škripanje snega pod nogami 
In za ozebline na nogah, premrle prste na rokah. 
Snega je le za vzorec, ponavadi marca.

Mila zima ni primerna le za obale Sredozemlja
Mila je, dokler ne pokaže bele zobe
Če zapade sneg, cestne službe preseneti, 
Vozniki brez zimskih gum ostajajo doma.
Videti je pozna, z zamudo, da bi odškrtnila kaj od pomladi.

Metafizika ljubeče prijaznosti

Metta žari kakor sonce ljubeče prijaznosti, 
ki ima dobre volje v izobilju z nasmehom na obrazu
Množinski samostalnik, živa enciklopedija,
Ki na vsaki strani nove umetnine opisuje. 
Metafizika je duhovno ogrinjalo fizičnega sveta.
Vsi njeni delci harmonično sodelujejo kot monade,
Ki jih iščejo sodobni fiziki.  
Fotoni izžarevajo žarke svetlobe in človeške toplote, 
ki so jih zbrali poleti od radodarnega sonca.
To sonce je sijalo visoko na nebu in nam je seglo globoko v dušo.
Hvaležen sem jim, da sem deležen te izjemne milosti, vpetosti v vesolje.

Letni časi

Zlati časi, časi srebrni, časi prelepi.
Kakor štirje letni časi zaokrožajo celo leto
Tako štirje razredi  življenja zaokrožajo naše življenjsko obdobje v izteku.

Z nami se umika čas povojnega pomladnega brstenja
Nekaj malega poletnega zenita se še obeta
Prišla je jesen zrele presoje, 
Na drevesu življenja je nekaj listja še zeleno, 
drugo se je že usulo z vej in tretje je  že rumeno
Upajmo, da zanamcem ne bomo zapustili samo zime, ledu, zmrzali  
Da v strahu pred izgubo vsega ne bomo samo trepetali.
Hvala ti, življenje, da si nam toliko dalo, kakor malokateri generaciji poprej
Da to brez sramu prenašamo naprej.  

Vsak dan drugačno čaščenje

Ne petdesetih odtenkov sivine, ampak 50 odtenkov modrine.
Ljubezni, večno neizpete pesmi harmonije, homeostaze.
Pomlad se izmenjuje s pomladjo, luč prižiga luči 
Presenetljivo je že ime osebe, mili obrazek, prijazen nasmeh, 
ki odpre vrata srca, pobere list iz tal in ga ponese iz ene neznane krajine v drugo, 
izzove melodije, nežna sozvenenja radovednih duš. 
Ko skozi soj skrivnosti posije luč besede, odpre se tvoj svet kakor mladostni cvet. 
Naj se iskrivo zrcalijo tvoji nevroni kakor srage sončnih žarkov na gladini reke. 

Priznam, nisem bil vreden, Gospod, 
da sem smel stopiti pod njeno streho. 
Nisem bil vreden, da sem se grel 
ob ognjišču njenega zaupanja, 
da sem jedel iz sklede njene vere 
in pil iz kozarcev njene ljubezni. 
Nisem bil vreden, da sem v njen objem 
odložil vse svoje strahove in dvome 
in se iz poljubov nadihal negotovosti.

Kje domuje pomlad?

V tihih brezah domuje pomlad
za vse, ki dolgo v večer
na oknu zamišljeni preslonijo
in sami ne vejo, kaj čakajo
in po čem hrepenijo.

V mladih srcih je tisoč sanj,
je vsaj sto pomladi in zastrtih smehljajev,
kot v pravljicah Tisoč in ene noči
pomlad je še v vseh tistih krajih ki jih ne bom hotel obiskati.

V nedrjih mladenk je tisoč še nerojenih življenj
pripravljenih, da v novem stoletju in tisočletju pokukajo na svet
kdo ve, kaj bodo s tem pridobili in kaj izgubili
v kaj se bodo podali, da ne bi bili prodani.

Hrepenenje po zakladu

V moji zaklenjeni kamri se nahaja
Ko jo odprem se razodene kot ikona, 
Ko jo zaprem, se skrije kot sonce za obzorje. 
Videti je kot še neobljudena zemlja nikogar
Papeževo moč svetosti občutim kot moč večne svetlobe,
Svetlikanje brezbrežnih oceanov kot svetenje sreče anande
Letos občutimo veličino domačih svetovnih prvakinj 
naše potapljačice Alenke in plezalke Janje
doseganje skoraj nedosegljivega nam približa
višino nebeških zvezd do globin naše duše.    

Jesen

Deževna jesen prihaja
Nas z nostalgijo navdaja
Sonce vedno nižje in prej zahaja
Listje veselo rumeni in odpada
Cvetje v jeseni je skromno
Vanje so ujeti spomini
Kaj smo čez poletje pridobili
Nekaj upov je že odšlo
Drugi so prišli, tako da ogenj v duševni kamri še gori
Poplavljajo reke, dviga se gladina morja
Skrbi nas, da požari uporov po svetu ne bi prišli do nas.
Da bi ohranili oazo miru.  

Soba brez knjig je kakor telo brez duše in duša brez želja.
Mi smo kakor morje in morje je kakor obzorje. 

Ob upokojitvi
Upokojitev je dosežek, ki terja nov presežek
Le kje in s kom bom tvoril novo družbo
Mešani so občutki, kaj bi bilo vse drugače.

Odpri nov list v knjigi svojega časa
Piši ponosno naprej, mnogo lepih zgodb je nastalo. 
Smo dolgo časa skupaj hodili, se marsičesa lepega veselili. 

Zdravljica 2020 za Pedagoški inštitut in novoporočenca na sanjskem otoku 

Spoštovani sodržavljani in sodržavljanke, sodelavci in sodelavke

V delovni dobi previharili smo viharje, 
V ozadju te ustanove in te zasnove je že Prešernova Zdravljica
»Naj žive vsi narodi, ki žele dočakat dan, 
Da koder sonce hodi, prepir iz sveta bo pregnan
Da rojak bo vsak, ne vrag, le sosed bo mejak«.

3. decembra 2018 je na rojstni dan Franceta Prešerna osem slovenskih pesnikov in pesnic video Postmoderno zdravljico izdalo:
O nas govori njihova zgodba: »naj padejo meje, naj padejo barikade, naj padejo verige, naj padejo žičnate ograje«, naj padejo bruna z oči, da se bomo videli vsi v ljubeči dobroti in lepoti. 
  
Na Gerbičevi ulici ne moremo zaobiti Pedagoškega inštituta, 
panaceje raziskovalne edukacijske ustvarjalnosti. Majhen je po obsegu kvadrature in velik po pomenskih aspiracijah. 

V več kot polstoletni miturgični zgodovini se je proslavil z mnogimi prometejskimi dejanji.
Kadar se je pojavil kak sovražni element umskega proletariata streljaj od njega je vanj praviloma »treščil grom z oblakov«. Uničile pa so ga erinije hudih besed. 

Sovražniki naših obal naj bodo le še valovi, naj bodo le še sledovi. 
Kot ptice svobodno poletimo k novemu desetletju, stoletju, tisočletju naproti. 

Nazdravimo Pedagoškemu inštitutu za njegovo odpornost na morebitne kulturne trke in usposobljenost za nove delovne zmage.

Pri obedu v Via boni – dobri poti smo si tudi pladnje sladic z motivi iz Visoke pesmi prislužili. 
Zato prijat'li še za novega moža, ki hodi kot Plamen pred Izraelci in ženo Evo čaše dvignimo, saj smo tudi zato se zbrali, da jima veliko sreče voščimo.   

Kot ptici selivki sta novoporočenca svobodno poletela na daljne obale indijskega oceana, da bi se z novimi doživetji vrnila v domači kraj. Njun medeni teden naj bi večno trajal kot Bergsonov durée, njun  élan vital naj ne bi nikoli prenehal in njun Maldivi naj bi ohranjal dišave  otoka sanjskih počitnic, saj smo bili na prvotni poroki neba in zemlje po koreninah življenja navzoči tudi mi. Zato so k nam, ki smo udeleženci pri usodnih dogodkih daru biti, priromale inštitutske steklenice v embalaži, zdravljice v postmoderni izvedbi.    
  
Pedagoški inštitut vedno znova vstaja kot ptič feniks iz pozabe karantene in se prebuja iz tisočletnih sanj samostojne šole.  

Rekviem za umrlimi

Dolgost življenja našega je kratka.
Kaj znancev in sorodnikov je zasula že lopata!
Odprta noč in dan so grôba vrata,
al dneva ne pove nobena prat’ka.

Hkrati odhajamo, prihajamo  in ostajamo. 
Ostajamo v spominih tistih, ki ostajajo, ostajamo v svojih delih, 
ostajamo in živimo v svojih takšnih in drugačnih spominskih sledeh. 
Rekviem je oda življenju, oda naši ‘zapuščini’, sledem, 
ki jih puščamo v tem času in prostoru tistim, 
ki ostajajo, in tistim, ki prihajajo.

Ko smo bili živi, smo zapravljali čas kot da smo mrtvi
In ko smo mrtvi nas ljudje sprašujejo po naših zgledih
V obrazih trpečih je neizmerna nezavedna lepota 
In zaradi lepote trpimo, ker nismo tako lepi in privlačni kot bi želeli biti
Rekviem žalovanja je rekviem veselja zaradi želje, da bi se razumeli skupaj. 

Rekviem je popolna oda v gotski katedrali stvarstva. 
Oda najpomembnejšemu prehodu od tod do večnosti. 
Naj bo dan še tako siv, deževen, snežen, prehod je svetal. 
Čeprav osebno ugasne, v srcih zagori, 
ker srečanje energij živih in mrtvih ustvari nove sinergije.   
  
Človeka nič ne ustavi, ne meje, ne bariere, ne barikade, ne verige, ne žičnate ograje.
Hrepenenje je večno, tako da je skoraj vsa večnost že hrepenenje. Je pa dokončno trpljenje, kajti oseba dotrpi še preden se telo upepeli. In potem se kot ptič Feniks, Ikarus, Elija dvigne iz pepela, saj jo krasijo dobra dela, vzleti proti nebu večne slave.
    
Zbirka želja

V srcu imamo prostora za tisoč imenitnih stvari, 
Ki jih ljubi, kdor živi.
V srcu je prostor za nov prostor in čas za nove dosežke, nove presežke
Za njimi ne puščamo smeti, ampak le sledi.
odprimo se vrednote, za hvaležnost in pogum, 
za radovednost in modrost, za ljubezen in nasmeh.

'Tu t'en vas' po motivih Alaina Bariera

Odhajaš in s teboj odhaja moja ljubezen, 
Ne vem, kako naj bi spet prišla. 
Morda bo treba počakati teden ali dva.
Svet je brez pomena, moje srce je prazno. 
Skoraj se ni mogoče motiti.

Kaj je sploh še pomembno storiti? 
Ostane tišina, ostane milina, ostane lep spomin. 
Hvala za vse spomine, ker vse mine.  Zame vse potemni. Ptice ne pojejo več. 
Bojim se zate, bojim se zase, da svet nima več smisla. 
Bojim se praznine odsotnosti. Tam ostanem sam in izgubljen.

Que reste t-il de l'amour

Zdravljica  za Festival znanosti 2020

Spoštovani sodržavljani in sodržavljanke, sodelavci in sodelavke
V bojih za pravično stvar smo že previharili viharje,
Da smo en rod (lat. gens una sumus) nam pove 
tudi drag spomin na daljno hrepenenje Prešernove Zdravljice
»Naj žive vsi narodi, ki žele dočakat dan, 
Da koder sonce hodi, prepir iz sveta bo pregnan
Da rojak bo vsak, ne vrag, le sosed bo mejak«.

Na obletnico rojstnega dneva Franceta Prešerna je l. 2018 osem slovenskih pesnikov in pesnic video Postmoderno zdravljico izdalo. O nas govori njihova postmoderna zgodba.

100 letna slovenska univerza z raziskovalnimi inštituti vred je panaceja znanstvene ustvarjalnosti. Nekateri koraki so majhni, drugi veliki, a po višini aspiracij na mednarodni lestvici so nenadkriljivi kot dosežki naših svetovnih športnikov. V stoletni miturgični zgodovini se je slovenska univerza proslavila z mnogimi prometejskimi dejanji. Lumen naturale je izbojeval številne bitke proti antintelektualizmu. Zaradi prevladujoče nevednosti (lat. ignoramus, ignorabimus, nem. Unbildung), so njena dela pisma mračnjakom, kipanja k svetu modrosti, solidne učenosti. Nasproti mračnjakom, ki nas z lažnimi obljubami in proklamacijami raznih koncev, vključno s koncem razsvetljenstva, potiskajo v nov temačni srednji vek, si z vero v moč razuma utiramo pota k spoznanju pravih razmer in ustreznih sorazmerij. 

Vesela znanost je še v utopičnih povojih. Festival znanosti sicer skromno, a indikativno in manifestativno traja letno samo en teden tako kot teden vseživljenjskega učenja. Naslednji 26. Festival je že na vidiku podobno kot Teden vseživljenjskega učenja na Glotti novi. Na njem se v mavričnih barvah srečujejo naravoslovci, humanisti – jezikoslovci in družboslovci, staro in mlado, že izkušeni raziskovalci in šele v svet znanja vstopajoči nade-budni otroci.  

Pijmo pr'jatli na zdravje znanosti kot kraljice znanja, kraljice in dostojanstva človeškega ravnanja, rešimo jo iz položaja dekle kapitala, dekle, ki prosjači za finančna sredstva.  Naj znanost ali celo znanost znanosti (nem. Wissenschaftslehre oz. metakognitivne strategije v novejši terminologiji) odpravi vse naše napake, blodne stranpoti, iluzije. Naj podre vse meje predsodkov. O nas govori zgodba raziskovalcev zemlje in neba. V stilu Ode radosti naj zadoni postmoderna zdravljica: »naj padejo meje, naj padejo barikade, naj padejo verige, naj padejo žičnate ograje«, naj padejo bruna z oči, da se bomo videli vsi v ljubeči dobroti, resnici in lepoti. Lumen naturale naj spet postane temelj nove renesanse, prenove duha.    »Sovražniki naše svobode naj bodo le še valovi, naj bodo le še spominski sledovi«. V letu 2023 'kot ptice že svobodno letimo' k novim izzivom raznolikosti. Na srečo ni vse mrežni splet, na srečo je še kdo pripravljen svet za cvetove ustvarjalnosti za prihodnje rodove umreti. Združitev pathosa in logosa dosega nove rekorde. 

Ker Festival sodobne znanosti ne pozablja svojih izvorov v antiki, recimo po latinsko srečno in uspešno novo leto: Annum novum felicem faustum!

Zdravljica  za Dnevne centre aktivnosti za starejše v letu 2020

Bog živi vas Slovenke, prelepe žlahtne rožice
Ni lepše je mladenke kot naše je krvi dekle (France Prešeren).
Prevladujoče ste kot voditeljice centrov, kot predavateljice, udeleženke,
predstaviteljice ročnih veščin (pletenja, klekljanja, vrtnarjenja) in (meta)kognitivnih strategij.

Bog živi centre Slovenije od Lendave do Pirana. Nazdravimo na te centre jezikovnih univerzalij od nemščine, francoščine in angleščine na zahodu do korejščine, kitajščine, japonščine na daljnem vzhodu vzhajajočega sonca. To je za nas posodobljeni Goethejev Zahodno-vzhodni divan. Znanje je postopno razkrivajoči skriti zaklad (Delors) za univerzo za tretje življenjsko obdobje. Prva univerza so bili naši starši, druga univerza sta bili obvezna šola in delovna kariera in tretja univerza je naše  vseživljenjsko izkustvo, ki nas brusi v DCA-jih, da zažarimo kot diamanti.  Četrta, modra duhovna univerza pa so naši takšni in drugačni odnosi, ki segajo še v posthumno stanje. Občutimo, kako nas te še nedokončane univerze bogatijo, ker vključujejo dizajniranje prihodnosti, novo renesanso. 

Nazdravimo g. Marjanu Sedmaku, ki je že leta 2005 je odprl prvi center v Ljubljani, po t. im. ljubljanskem modelu pa so se zgledovale še druge slovenske občine. Že v ljubljanski občini se jih nahaja sedem: Gosposvetska, Vič, Kunarjeva, Puhova, Povšetova, Rudnik in Zalog. Centri imajo svojo misijo in vizijo. Ohranjajo avtonomijo starejših, spodbujajo srečo, dobro počutje, odlične povezave. Nazdravimo naši mladosti po srcu in po duhu, ki jo živimo v stilu vita activa. 'Veselimo se, dokler smo mladi' (gaudeamus igitur), saj nikoli ne ostarimo. Večni študentje smo nenehno radovedni. V Dnevnih centrih se pretakajo nove energije, nove melodije Ode radosti, nove vibracije, ki pritekajo kot reke z različnih 'hribov in dolin', z različnih jezikovnih ambientov in drugih strokovnih področij in se zlivajo v morje skupnih srečevanj. Naj živi sinhronost krajev, lokacij dogajanj. Ko imamo na enem mestu jogo, na drugem zgodovino ali zgodovino umetnosti, na tretjem zemljepis in nekje v nebeški sferi slišimo še nežno glasbo. Sedem centrov je samo v Ljubljani v stilu svobodnega pretoka dejavne sile, informacij in človeškega kapitala. Kaj takšnega si naši dedki in babice niso predstavljati, pač pa si to po našem zgledu predstavljajo naši vnuki. 
Carpe diem, sease the day. Letanje od centra do centra, od cveta do cveta je za čebele, ki nabirajo med veščin in znanja vse, kar srce si sladkega obeta. Modri nauki pa še učijo, da imamo še svoje svetišče, svoje središče, svoj tempelj svetosti, svojo 'zaklenjeno kamrico' (Cankar), ki jo odpiramo s ključi naših interesov. Nazdravimo še povezavam Dnevnih centrov… z našimi notranjimi svetišči, našimi templji, središči in nekaj časa ostanimo v tem stanju, dokler medsebojni vplivi sinergično ne zazvenijo.         

Moja Oda radosti

Radostni ostanite Schillerjevi verzi in uglasbitev v 4. stavku Bethovenove 9. simfonije
Radostni ostanite moji najlepši trenutki (gr. kairos), vrhovi, ki sem vas obiskal, mesta, ki sem v vas prebival. Radostne so moje zaklenjene kamre duše, ki ste se odklenile
Radostne so moje tri zdravljice za Pedagoški inštitut in novoporočenca, za 25. obletnico Festivala znanosti, kjer sem proklamiral neformalno vseživljenjsko učenje
Radostna je več kot 70. obletnica miru v Evropi z izjemo balkanske morije.
Radostni so moji e-eseji, kako nastaja nova duhovna realnost, kako se pojavlja filozofija za tretje življenjsko obdobje, kako osebnostno rastemo v veselju do življenja, v vedrini neba in sinjini morja, 
Naj živi rojstni dan mojega krsta, mojega duhovnega vstajenja, rojstni dan človeškega moralnega prerojenja
Neskončni vsemogočni Bog me s svojim bogastvom velikodušnosti sinergično napaja
Združuje štiri starogrške in pet starokitajskih elementov, ki postajajo trajnostno blagodejni  
V Avstraliji na pogorišču človeške nespameti nastajajo novi gozdovi, koale. 
Kadar je homo homini deus, smo si vsi ljudje bratje in sestre.
Nič nam ne manjka
Naši notranji templji so temelji modrosti. 
Mladost, sreča sprava k nam nazaj se vrnejo, 
Otroci, kar jih ima Slava si v roke sežejo. 
Bog nas je obdaril s talenti z obema rokama.   
Ko ne delamo napak, smo popolni po božanski matriki. 
Izkušnje so nas obrusile, da se svetimo kot diamanti.
 
Tebe ljubim večnost 

Večnost je najbolj skrivnostna hčerka narave
Kako naj jo opevam, če je ne poznam
Kako naj jo sprejemam, če mi uhaja čas?
Je utesnjena med časovnimi trenutki
Je razprostrta v neskončnost nepoznanih pomenov
Iščem jo v spominih, iščem jo v pozabi
Večnost je po Kristusu, s Kristusom in v Kristusu, kakor v božjem naročju, objemu.
Večnost je kot smrt-vstajenje, kot hrepenenje, konec in prerojenje
Živimo v prehodnih obdobjih iz večnosti v večnost. 
Večnost afirmacij ni večnost prepirov, je prepesnitev, premestitev iz kraja v kraj, iz časa v čas. Eteris je prej eternitate za večne čase
Odišavljena sedanjost za daljave. 

Objem mesta, kraja, šole, gostišča in svetišča ob jezeru. Objem vesolja, neba in Boga. Blagoslovljena sva z vsem, kjer sva hodila in česar sva se dotaknila s pogledom.    

Posvetilo Rumiju

Rumi je oddaljena zvezda skrivnostnega orienta
Njegovi tihi stihi prihajajo do naših ušes in še dlje
Predstavljamo si ga srečnega med vladarji naših src, ki 
Mu kot podložniki Dariju  prinašamo darove zahvale.
Saj smo častilci žlahtnega duha in občudovalci njegove modrosti.
Nežni pesnik iz daljne Perzije, naš učitelj harmonije.

Ko je bil dan še močan, noč se je že približevala, 
da bo svoja nežna krila je razprostrla
Ko zaprem oči, na oči mi ležejo nežne moči
Duša v tuje kraje se preseli, sanja svoje nedokončane zgodbe
Pripovedi je še veliko, zapovedi pa malo.

Odkrivam svoje srce, ki neutrudljivo bije kot neumorno utripanje časa.
Ko je postal nesmrten, je utelešen v dežju in v zemlji, na katero pada 
Je tisti, ki se v pesmih predaja in našo hvalo zanje prejema.
Postal je član Društva mrtvih pesnikov in še živečih src hrepenečih.
 
Srce ljubezni 

Je polno Svete Trojice ljubeče ljubljene ljubezni
Kaj so tu zapovedi, kaj prepovedi?
O tem sanja sveti in posvetni svet
Romanja k Mariji so romanja k srcu ljubezni
Nikoli ni zanjo dovolj pesnitev, dovolj razprav, dovolj priprav.  
Se je možno v njem naseliti, ali pa se le kot kri pustiti voditi njegovim utripom
To srce nas regenerira, dokler je le mogoče
Oplaja, vodi, nas vznemirja in navsezadnje pomirja.
Sveti Auguštin si želi, da bi se v njem spočil
Sveti Pavel ničesar noče zase, le razdaja vsem to moč. 
Mistiki se zanj izgubijo v svetu. 

Opevanje Compostela

Številne so romarske poti do Compostela.
Cilj pa je le eden – priti v obljubljeno deželo.
Gospod duhovnik Urbanija ve, da ima romarska pot v Kompostelo svoj zvezdni odsev v Rimski cesti, 
ki se visoko nad njo skrivnostno pne v temnem vesolju. 
Ima pa gotovo svoj odmev tudi v globini Zemlje, 
še bolj pa v človeku, ki ure in ure hodi razpet 
med globino zemlje in brezmejnostjo vesolja vsenaokrog 
ter globino lastne duše in vesoljem duha v njem samem. 

Vsi romarji hodimo po isti romarski poti, a vendar vsak hodi svojo pot življenja. 
Hodimo po poti iskanja sebe, sočloveka, sobivanja, upov, dvomov, bolečin in ljubezni. 
In na samotni poti romar upa, da bo našel tisto, kar išče, po čemer hrepeni. 
Toda zgodi se, da ga camino v svojih nakazilih 
pelje v še v nova iskanja ter mu zastavlja nova vprašanja.
Prehlajeno sem šel na pot in s prehladom sem se vrnil.
Dokler nisem do zdravja vendarle prišel.

Poslednja vnukinja Lavra

Izhajajoča iz latinskega Lauretius in Laurentia, ki je naš Lovrenc
Inačice so še Lavrenka, Lavricija, Lora, Lorena, Lorenka, Loreta, Lorica, Lorijana, Lorjana, Loris in navsezadnje je pokukala na svet naša Lavra,  
Prva vnukinja v navezi treh fantov, postrušček, prava dojenčica.
Nosi jo mamica vsak trenutek
Se že plazi, se postavi, se skopa, spušča ostanke jedi na tla.
Časa ne pozna, a vsak vtis se v njej zazna,
Ponoči se griva, podnevi se smehlja, 
Preletela je že z avionom razdaljo od Bruslja do Ljubljane in se prepeljala z avtom.
Lavra je igriva, je zanimiva, dinamična. 

Lavrica je kakor raznobarvna mavrica. Njen  svet je okrog ust, kakor pri bodoči gurmanki. Priplazi se do vira hrane, do tega, kar je mogoče sprejeti v roke in v usta. Brca z nogami, maha z rokami, guči in se muči. Kdor je to zamudil, ne ve, kaj je otroštvo. Rada se smehlja, radovedno gleda, glavo obrača in čeblja.
 
Govorim z Bogom  
 
Če govorim z besedami kot angeli
Plezam po visokih vrhovih
Boj za ogenj oblikuje moje ime
Tako se me svet spominja
To so niti zvezd do jutra
Šelestim na krovu ladje
Ne bom se razdal za nič
Če je to tisto, za kar gre v življenju
Zato molim, molim
Bog napravi me za človeka, ki ljubi svoje otroke in ženo
Ki vedno stoji za tistim, kar je prav
Ki je dovolj močan, da dobi vojno
Ko padem na kolena
Počasi govoriti in slišati – ne bojte se
Polni vere, polni veselja
Vedno se dvignimo k upanju
Polni vere skozi temo, ne glede na to, kako dolga je njena senca
vedoč v moje slabosti
To sem človek, kakršen želim biti
Ko bo moje življenje pošlo
In križem kristalnega morja
Daj eno, ki jo zapustim
Rečejo ti in jaz
Takšen sem človek, kakršen sem želel biti.  

Kje prebiva Tagore?
 
Kjer je duh brez strahu in je glava visoko dvignjena
Kjer je znanje svobodno
Kjer besede prihajajo iz globine resnice
Kjer neutrudno hrepenenje steguje roke k božanski popolnosti
Kjer jasno stremljenje razuma ne izgubi poti skozi pusto puščavo mrtvih navad
v kraljestvo svobode. Tam naj se zbudim.

Cena nebeškega kraljestva

Prazni so parki, ceste, samevajo stezice
Kam so se vsi ljudje poskrili,
Kje vse so si kot Pilat roke umili, da niso nič krivi
V imenu prestiža ignorance in arogance
Kaj vse smo nakupili – mila, maske, razkužila
Hinavci, čistimo se samo od zunaj, ne pa od znotraj
Skrbimo samo za oblačila, fitnes, prehrano
A tam leži skoraj že vsa umazanija.
Ne vedel bi, kako se v strup sprevrača vse, kar srce si sladkega obeta
Če nam ne bi nesrečni virus pokvaril vsakdanjega veselja. 
Smrtonosni virus je kakor Hanibal ante  portas in kakor Atila, bič božji.
Ogroža večno mesto Rim in svet. 
Urbi et orbi se dogaja le še na praznem trgu Svetega Petra
Pazimo, da nam ne bi bila še vera v sebe vzeta
Molimo kakor prednamci »Gospod obvaruj nas kuge, lakote in vojske«.
Ko utihnejo cerkveni zvonovi, zvoni že slehernemu izmed nas.
Karantene so za ljudi svoboda je za živalsko farmo
Ex oriente lux, Made in China je  patentiran virus kovinske podgane. 
Najraje bi izterjal bo milijonske žrtve za svoj davek,
Noč in dan so odprta groba vrata za pogrebe brez slovesa
Gospodarska škoda se izračunava sproti, 
V svoji prevzetnosti smo pozabili, da so že naši predniki rožni venec molili,
Da bi jim in nam nebesa milost izkazala
Stare modrosti smo zamenjali za pogrošne norosti
Še pred kratkim so se šibile stojnice s spominki, sejmi ničevosti so se bohotili pred turisti,
Ne sprašujmo se po ceni nebeškega kraljestva – zastonj smo ga dobili, zastonj ga dajajmo
Hvaležni smo, da lahko še kaj slabega opustimo in kaj dobrega storimo za božjo slavo. 

Doživeti v vsakem valu dih morja, v vsakem drevesu dih sveta, ob vsakem morju že obzorje, v vsakem cvetu ves svet. 

Napovedovanje vremena 

Kljub muhastemu vremenu nikoli ne zmanjka dobre volje
Kadar je slabo vreme se je treba malce prilagoditi
Se pogoditi za nekatere sončne dni
April je bil nadpovprečno topel, a ledeni možje niso zatajili

In ti napovedovalka pasla si ovčice, 
štela oblake in oblačice, sivine in jasnine.
Zalivala si travniške zlatice, 
Blagrovala si cvetlice. 

drevo življenja razprostira svoje roke v prostor-čas. 
Nanj padajo nežne snežinke, težke deževne kaplje, 
a sončni žarki te plemenitijo, žlahtnijo. Pogledi na lepoto te bogatijo. 

Kraljevsko dogajanje 

Vse ima svoj ritem, frekvenco, svojo dobo.
Avstrija še vedno ni pozabila na svojo kraljevino,
Britanija pa je z Evropsko unijo pretrgala popkovino 
Emocionalno dogajanje v nas ima svojo zgodovino.
V enem letu sta preminula princ Filip in kraljica Elizabeta, 
dve dostojanstvi v enem imperiju.   

Vsak dogodek je korona, ker je krona stvarstva, 
Oplaja nas kot dobro vino 
Od začudenja nam zastaja dih, prosimo za ponovni vdih, 
Navdih ponovnega stvarjenja, da se svet umiri, pogrezne vase,  
Da zastaja čas za noro dirko hiperaktivizma 

Vera v najlepšo deželo tihote 

Lepa je moja dežela. Polna je trpljenja ki se v ljubezni odrešuje. 
Sèm je stvarnik sejal nemir in lepoto, ki je skoraj popolna, in žalost, kot je ni na svetu nikjer.
Nikjer ni zemlja tako skromna in radodarna, nikjer ne pride lastovka tako hitro na jug, 
nikjer ni tako bledikava zarja skozi stoletja ohranjala up.
Nikjer trave z Jurijem, svojim patronom, ne veseljačijo tako dolgo v jesen in 
nikjer ne kriče še pod betonom o zelenem spominu svojim ljudem.
Nikjer ne šumijo tako lepo gozdovi domači s skrivnostnimi brezni in grapami, 
ki jih je zlo polnilo s trupli, da njih belo okostje sije potomcem v neprijazno temò.
Lepota moje kozmične duše, potencialov. 
Samo tu ptički lepo pojo, samo tu so groze manj hude. Samo tu lahko živim.
Dežela miru, veselja, harmonije, celičnega zdravja. 

Je otok zakladov

Je otok zakladov srca. 
Daleč v neznanem morju
je pika na obzorju.
Je lisa iz meglè.
Med svitom in temo
iz bele vode vzhaja.
In neizmerno traja.
In v hipu gre na dno.
In morje od slasti
je težko in pijano.
In sol zatiska rano.
In slutnja, da ga ni.
Da so na temnem dnu
samo zasute školjke
in veje grenke oljke
in zibanje mahu.
A voda se odpre
in močna zvezda vzide
in nova ladja pride
in otok zakladov je.

Pa vendar pri upanju, ki si ga človek postavlja nekje pred obzorjem neskončnega morja, ko o kopnem ni niti privida, ko nima, kamor bi naslonil svoja hrepenenja,  …

Za vsako vreme drugačna oblačila, za vsako bolezen drugačna izlečila, 
za vsako čakro drugačno barvo spektra.

Kdaj se vidimo s pravimi očmi?
 
Kako čudovit dan v življenju,
ko se naposled lahko postaviš
pred visoko, globoko ogledalo lastnega odseva
in se gledaš s spoštovanjem, sprejemanjem in odpuščanjem.
Tistega dne se prebiješ skozi lažnost podob in
pričakovanj, ki so slepila duha.
Šele ko se znaš gledati z
najintimnejšim in odpuščajočim
sočutjem, se naučiš videti, kdo si.

Hrepenenje 

Ni samo mnenje, je prijazno vedrenje, je sanjavo vedenje
Je draga bolečina zavita v roza barvi, 
Je roža mogota, a ni sirota.
Skriva bogastvo že v sebi, ker nam vedno meri razdaljo od tam, kjer smo mi do tja, kamor prihajamo. Malo se je treba potruditi.  
Z njim smo kakor v raju, kakor v cvetočem maju, 

Je ljubezen za vsak dan, je drevo življenja, ki ne mine
Je melodija, ki se ne izpoje. Blago trajanje, bogato valovanje
Čarobna sreča ki vznika, a se ne spotika. 
Ko smo vse boje že izbojevali, velja le to, kar se nam samo daje. 
Je resonanca vsemogočne dobrote, ki nikomur nič noče. 
Sme samo sebe sme imenovati idealni jaz ki je ti kot tat vam asi, kot namaste. 
Ta simbioza se ne dolgočasi, darovanje, ki se daruje.  
Je dejavnost, ki se ne utrudi, ker se kot dao ne trudi. 
Samo pridi in se zgodi kot dogodek, ki se ne odgodi. 
Človeška sla, ki je božja misel, gori v nas, žari iz nas,
Valovi kot morje, šumi kot blagi veter, 
je budna lepota, ki ni slepota. 
Samo afirmacije pridejo v večnost, ne pa njihove negacije. 

Nisem pozabil

Nisem pozabil niti nate, niti na dosežke Pedagoškega inštituta. 
Nisi pozabil na službo, kljub temu, da si uvedel delo na domu že v daljnem letu svojega prihoda
Nisem pozabil na znamenitega 'inštitutovca' Benjamina Jurmana, Piemonta učiteljskega združevanja, ki je preminul letos ne da bi se kdajkoli po koncu svoje kariere vsaj občasno udeleževal jubilejnih večerij Pedagoškega inštituta ob koncu leta.  
Nisem pozabil na dragega Zorana Jelenca, 
ki se je letos obširno pridušal ob zaprti šoli, 
pozabil pa je, da je kdaj z andragoško ekipo ložiral na PI, 
marsikdo je pozabil, da smo se kdaj zavzemali za transformacijsko šolo, 
Nisem pozabil na tvoji dve doktorski varovanki Nežko in Julijo, ki se bosta bržkone v kratkem pojavili na Alma mater z njunima igrivo, filmskima razlagama.   

Nisem pozabil na svoje tri zdravljice ob novem letu. Vse tri so blizu pozabe,
Festival znanosti je letos utihnil ob epidemioloških prepovedih
dca-ji komaj še delujejo, tretja univerza pa se seli na daljavo.
Pedagoški inštitut je ponovno ves ognjevit v hladnem vladnem objemu.
Bosonogi oblastniki hodijo po žerjavici protestov. 
Razstrupljen spomin je glasnik prihajajoče sprave.

Bolečine nedoživetega

Vsak jih spozna, a vsak jih drugače doživi
Kot pajčolan obžalovanja, kot avreolo mimoidočega valovanja
Kot boleč spomin, kot neizpolnjene želje, nesrečo, izgubo, 
Blagoslov pozabe, absurd in jezo, hrepenenje po najvišjem, pogreb, kozmopolitski raztros pepela.

Tisoč obrazov tragičnosti življenja, nesreč je več kot obiska sreče.  

Dan poezije

Svetovni dan poezije letos ni odšel neopazno mimo mene. 
Bil je dan miline, dan melodije
Koliko stikov, koliko mikov je bilo in jih ni več
Dan deponije upanja in ljubezni, včasih tudi s trpkim priokusom
Bil sem na prireditvi tega dneva, 
a nisem odrecitiral pred publiko nobene od svojih najljubših pesmi
poslal pa sem vsem celo zbirko, da si vsak izbere najlepšo pesem zase.
V lokalu nisem zamenjal nekega verza za opojno kavo. 
Počakal sem raje na nov dan  za nov navdih. Umik za nov premik?!   
 
Snovanje poezije 

Njeno osnutje je občudovanje, lepota, žlahtna harmonija, 
Posebna melodija.
Življenje ni praznik, je delovni dan. 
A poezija se ne preda vsem zapeljivostim sveta, 
Ne pije nektarja zgolj z nebes. Ni le glasba nebeških sfer.
Poezija prodira skozi pore vsakdanjosti, 
Najlaže jo je najti v naravi, v nedrih gozda, 
V odbleskih sonca na gladini vode, 
V izžarevanju energije skozi pore kože. 
Rojeva se v tišini, v božji milini, v cvetovih jablan, grmičja. V dišavah smrečja.
V vseh letnih časih je možno najti njene vzorce. 
Zdi se, da izginja med ljudmi, a prav med nami je njen rojstni kraj.  

Poezija je na starost melanholija in nostalgija, ki skuša 
naknadno ujeti ritme in melodijo časa. 
Zavedamo se, koliko je v nas še nedoživetega in nepreživetega.
Poezije pletejo tančice svobodne domišljije 
Njene sledi so kakor plavajoči labodi na jezeru, 
ki se nikoli ne naveličajo dostojanstva.
    
Lebdenje med končnim in neskončnim

Če bi letal kot ptica bi zaznaval drobne reči
Če bi letal kot jelen bi premagoval neskončne poti
Če bil bi gora Zaplata, bi hranil svoj gozd v sredini srca
Če bil bi žitni klas bi vetru šepetati znal
Če bil bi morje, bi mirno valoval in 
Če bil bi sonce, bi prijazno sijal.

Če bil bi zvezda, bi svetil v temi
Če bil bi podoben galebu, bi nad oblaki pozabil na vse skrbi.
Če bil bi mir, bi se povsod po svetu naselil in vsem upanje delil.
 
A kot človek odkrivam v sebi brezmejne širine, 
skrivnostne globine, ki jim ne pridem do dna
le srce jih zazna.

Povzeto po pesmi 'Če letal bi. V: Papa Janez, Strehovec, Tadej, (ured., 1999). Med nami je On. Mladinska pesmarica, Psalmi, Slava Bogu. Ljubljana, Župnijski urad Marijinega oznanjenja. Str. 906-907.

Impresije ekspresij 
 
Sredi Ljubljane vozijo barke, odpira se novo parkirišče, obstaja novo gradbišče za Šumi, NUK, igrajo različne glasbe z različnih pozicij, kolesarjenje je nov politični šport, 
Poleti igra godba na pihala, sliši se petje, koncerte. 
Zapiral se je Maksimarket, da se je odprl v Gurmet, 
zato je izzvenela razprodaja kot že znana vaja. 
Včerajšnji udarci na himalajski gong ne pa na prizadeti avto. 
Menjava izkušenj v imenu poslanstva, 
pogovor s preljubo osebo, branje v imenu kočije, stiki svetov, klečanje pred najsvetejšim. 
Kratke noči so v službi svetlobe, rjava luna je bila v zemljini senci. 
To naštevanje dogodkov je preštevanje zakladov.  
To so slike za album spominov, ki ga bo pregledovala posthumna duša.     

Vas je kot preteklost mesta, 
Tu še žuborijo potoki, reka si vzame čas za svoj tek
Ljudje se še opazijo in pozdravijo, ni vse kolikor mogoče odtujeno.     

Vsako leto se Glotta nova uprizarja v tednu vseživljenjskega učenja 
v ponedeljek se obleče raznobarvno, v torek je za meni krompirjev golaž, 
v sredo kolaž umetnin, v četrtek je Jezusov vnebovhod, 
v petek odprta mestna občina vrata za muzeje, galerije, 
v soboto imamo spomin na starše in vnuke, 
v nedeljo vse svoje zemlja vzame vase.    

Želje 

Vse je v želji vabljivo, vabeče, hrepeneče, voljno. 
popolno in zaokroženo, elipsasto, brezmejno veličastje, 
podano v valovih, bogastvo hrepenenj. 
V svetu so harmonije, sinhronije, metonimije, mantre. 

Nikoli se ne morem dovolj potopiti v božansko menjavo
V prostorno planjavo, se ji približati, zahvaliti, se posvetiti.  
Lepo se imejmo v svojem domovanju četverja sveta - bogov, ljudi

Vse želje se stikajo v posrečenem srečanju. Vse tečejo kot reke k oceanu.
Kot se vsa obzorja stikajo v obzorju obzorij. 

V spomin pokojnih

Sam ne vem, kdaj so odšli s tega sveta strici in tete. 
Vem pa za mater, očeta. Ko ni bilo nje, je tudi oče bolj kot ne le medlel.  
S prijateljem v mislih poslušam svoje samotno srce. 
Med štirimi elementi sveta je najpo membnejša zemlja, 
ki vse, kar je njenega, prevzame vase. 

V mesecu ljubezni umira v globini to, kar bilo je do sedaj na površini. 
Japonsko sabi wabi pomeni videti vse popolno, v delih celoto. 
Ali si sonce ali si luna, v vsakem primeru imaš svetlobo, ki jo izžarevaš in sprejemaš vase. Povsod, kjer si bil, si svojo dušo pustil.     
Ljubezen kot absolut je vsepovsodje, je že vse vesolje. 

Sam živim le z novo vrstico in Tončka le z novo delovno petico. 

Čemu protesti 

Čemu so protesti kar na cesti 
Uzurpirajo kralje ulice po zakonih ulice.
Nekdaj jih ni bilo mogoče spraviti s kavča
Zdaj pa je že tako razburljivo, da je vse po njihovo
Mantra je vedno enaka
Premier naj odstopi, da bodo oni prav pristopili
Odide naj, ker so oni že prišli zlepa ali zgrda
Na kolesih ali peš, samo da zveš za vse zdrahe. 
Ni jih mogoče zgrešiti, ni jih mogoče ukrotiti
Celo ne s policijo in vodnimi topovi. 

Le odstranitev grešnega kozla bi pomenila njihovo potešitev
Vztrajni so v zaničevanju, vztrajni v vpitju po starih časih.  
Otrokom interneta se vse zapleta. 
Nobenih barv, le črno-bela tehnika. 

Druženje z mrtvimi

Posedati po zvezdah je možno tako kot je po klopcah. Blagor mi, da so me psi ovohavali, dokler niso bili na povodcih in da so puščali iztrebke v naravi, dokler jih niso lastniki pobirali v zbiralnike. Blagor sanjam, ki sem jih že pozabil in tistim, ki si jih še spomnim, 
Blagor pokrajinam ki jih nisem obiskal in tistim, ki sem jih, prav tako kot ljudem in njihovim očem. 
V spominu mrtvi obedujejo z nami. Z nami so na naših dvoriščih in mi na njihovih pokopališčih. Mrtvi nam kažejo pota, vabijo nas v svojo sredo, vračajo se nevidni. 
Mi smo še smrtni, oni pa nesmrtni, ker ne morejo več umreti, ničesar več preživeti, ničesar odvreči, zapustiti, izgubiti. V nikogaršnji deželi imajo že vse kraljestvo. 

Kolesarjenje v dvoje

Hoja v dvoje čez Rožnik pomeni toliko kot kolesarjenje v dvoje čez Roje. 
Kolo po sekirci je bilo kolo moje prvo vozilo, morda bo tudi zadnje. Najprej očetovo, potem tastovo. Tudi to je že staro, predpotopno. Prezimuje v garaži. 
Kolo ni samo eno, sta dve – moško in žensko. Tončka se vozi z njim po opravkih.  
Na kolesu krajina drsi mimo mene, ulica dobi dva bregova, na enem so hiše na drugem drevesa, na eni strani ograje in na drugi odprt prostor. 
Jezero se odpre na desni, igrišče na levi. Sledi drevored kot red dreves ob tekoči reki. Polje koruze, hmelj in grmičje.
Vas Roje niso moje področje, le prečkam jih do Vrbja, kjer se igrajo nove skupine hiš poleg starih.
Življenjska sila lastnih teles naju vodi po znanih in neznanih potih. 
Druživa se z vetrom, slediva pticam in mušicam.
Poganjava pedala, da bi bila eno z vozečim kolesom, da bi bil eno s potjo, bežečimi drevesi z nebom nad nama, zemljo pod nama. Poezija sinhronega gibanja je kot minuet v dvoje. 
    
Kaj posluša srce 

Noro srce ne trepeči, vsak se za srečo prevara, močni sočutja ne mara, pravi Jesenin.
A ko srce utripa 200 na minuto, loviš vdihe in izdihe. 
Pretresen si, izgubljen, prepoten. 
Iščeš mir, da se spočiješ v tebi Gospod. 
Srce je samotni lovec, skrinja zaveze,     
Pozimi je hladno, a pri srcu mi je toplo.
Srce posluša vase, da mi poslušamo drug drugega. 
Kako malo se zares poslušamo in poslušamo Boga?  

Dragocenost življenja je brez cene, neocenljivo, nepredvidljivo, 
dotika se nebeškega kraljestva resnice, dobrote, svobode, ljubezni, pravičnosti. 
Živimo zdaj to večno kraljestvo harmonije, lepote, resnice in dobrote.  

Dvojina

To arabesko ljubezni, ki nama zdaj sveti,
je mojster naslikal pred davnimi leti.
Misterij dvojine, ki nikdar ne mine,
prepoln je nemira, strasti in topline.

V globinah ljubezni je skrita uganka,
kaj vzame, kaj da ti usoda neznanka.
Tam strogi sodnik je, ki tehta obljube,
tam mila je vila, ki šteje poljube.

Hodil sem po zemlji domači, pil nje prelesti

V vesolju so razne erupcije, trki, eksplozije/implozije -kriki zvezd, 
omogočajo nenehno 'odcepljanje' delov energije v množici so-zdajev tj. sipajočih usmerjenih delcev temperature, svetlobe in zvoka. 
Te oblikujejo energetsko-časovna morja brez obale, ozvezdja brez meja, dna brez površine, neba tujih zvezd brez domače zemlje.

Srce 

Noro srce ne trepeči, vsak se za srečo prevara, močni sočutja ne mara, pravi Jesenin.
A ko srce utripa 200 na minuto, loviš vdihe in izdihe. 
Pretresen si, izgubljen, prepoten. 
Iščeš mir, da se spočiješ v tebi Gospod. 
Srce je samotni lovec, skrinja zaveze,     
Pozimi je hladno, a pri srcu mi je toplo.
Srce posluša vase, da mi poslušamo drug drugega. 
Da bi se res zares slišali.  

Hvala za vse uglašene svetove. Bodite lepo in toplo. 
Srce je polno dobrote, svobode, ljubezni, pravičnosti.
Dragocenost življenja je brez cene, neocenljiva prav .zato, ker je minljiva, nepredvidljiva.  
A dotika se nebeškega kraljestva resnice

Dvojina src hrepenečih

Odpreti srce za dvojino morata odpreta oba
Tako se simpatije širijo od enega do drugega
To arabesko ljubezni, ki nama zdaj sveti,
je mojster naslikal pred davnimi leti.
Misterij dvojine, ki nikdar ne mine,
prepoln je nemira, strasti in topline.

V globinah ljubezni je skrita uganka,
kaj vzame, kaj da ti usoda neznanka.
Tam strogi sodnik je, ki tehta obljube,
tam mila je vila, ki šteje poljube.

Rajki v slovo

Preminula si sredi pomladi.
Morda nisi prepričana, da smo te vsi imeli radi
Preminula si v bolečini slovesa, 
Obžarjena v mesečini rastoče lune. 

Na Resljevi cesti, na Gimnaziji pedagoške smeri 
sem spoznal likovnega umetnika 
kolega Jaka Bazlja in Rajko, njegovo zvesto spremljevalko.
Imel sem to čast biti s teboj na atenski Akropoli, 
doživeti antično krajino nove Grčije. 
Bili smo z vama z Jakom na Jezerskem, 
bila sva pri tebi v Rožni dolini. 
Redkokdaj smo se slišali, a to je bilo že dovolj za lep spomin. 
Za spomin ti cvetijo rože, zvončki, trobentice, marjetice, narcise, 
forzicije so rumene kot sonce.
Kako pogrešamo tvoje sonce kulture, ki je žarelo v izobilju. 
Razdajala si kulturo, ki je danes že skoraj ni več.
  
Odšla si od nas v svojih poznih letih, da bi se kaj ohranilo od kulture, 
ki jo danes neusmiljeno razžira zob časa. 
A vem, kje je vajin grob in kje je vstajenje za novo življenje.
Pustite nam ta svet, ki je (bil nekoč) nedolžen in prelep.

Kaj je neformalno znanje

Vse se začne neformalno, starševska vzgoja, otroško čebljanje, prva ljubezen, sprehodi v naravo. So še neoblikovane izkušnje, prva doživetja, prva prevzetost s celoto sveta. Pomembno je, da se soočimo s čim, kar je res naše, kjer smo zares doma. Nič nam ne preprečuje, da bi bili s samimi seboj. 
Povsod se ponujajo alternative, povsod drugačne poti, tudi stranske in napačne.   

Duhovno rojstvo

Rodil sem še med vojno. Sledila je priključitev dela Primorske k Sloveniji. 
Ta boudieujevski Dogodek je omogočil Sveti duh kot da bi že šlo za spočetje nove dobe Vodnarja, ostali pa smo v dobi sprtih Rib. 
Padli smo v tridnevje deževja, objokovanja Zemlje z neba, veselja neba. Poletju je sledila umirjena svetlobo jeseni. Spočenjala se je elizabetinska doba, ki se sedaj končuj. 
Nadaljuje se doba manjših duhov. 
Čas se (einsteinovsko) ukrivlja vsakemu drugače. A možne so še resonance, 
Sozvenenja (po Hawkesovi) naših motivov z voljo Boga, kozmičnimi strunami, vesoljem v sedanji fazi širjenja. Doživeli smo potovanja po Sloveniji. 
Preživeli smo puščavo suhega poletja. Na srečo se mi je čas ukrivil nazaj k simpozijem, kongresom, pisanju člankov, klavzure za življenjski izpit. Smo še nedokončane simfonije, sinergije za prihodnost. 
Dokler pišemo, logoterapevtsko kljubujemo času z večnostjo Svete trojice ljubeče ljubljene ljubezni Očeta, Sina in Svetega duha.  
V ljubezni s časom prehajamo v večnost, a z veseljem še vedno spremljamo rojevanje nove dobe v meditativno-molitvenih ostankih tišine dneva in noči.  
Živimo s svojimi odprtimi vprašanji kot priporoča Rilke, 
bodimo na transverzalah vzhodno-zahodnega oz. zahodno-vzhodnega divana kot ga opisujeta Hafis in Goethe vsak s svoje strani neba. 
Dotikamo se četverja sveta - zemlje in neba, bogov in ljudi. 

Liturgija za kraljico Elizabeto

Kraljica revnih, kraljica družine, zavetnica žalostnih, kraljica državljanske modrosti,
Kraljica dostojanstva, kraljica občudovanja vredna, kraljica dolgoživosti.  
Kraljica skupnega sveta, ne le Britancev. Kraljica dialoga raznovrstnih verstev.
Prosi za vse nas. 
Na dan pogreba so množice strumno korakanje pod toni žalne koračnice. 
Sprevod  bil uglašen, usklajen, harmoničen, po protokolu nepozaben, božanski. 
Kraljica je postala nesmrtna že v času življenja. 
Sprevod se je vil do westminstrske katedrale in še do katedrale svetega Jurija.
London je postal večno mesto kot drugi Jeruzalem.     

Pesem tišine

Pesem tišine je pesem posebne miline, božje milosti in usmiljenja
Tišina je umik iz vsakdanjega hrupa, nakladanj, ignoranc 
Ko poslušam tišino, vsakokrat slišim drugačno glasbo
Ko v sanjah odplavamo v tišino, odplavamo v neznano deželo smehljajo
V morju, ki se svetlika v bleščicah neštetih sončnih žarkov, 
ki enako kot zvezde na nebu kraljujejo v nebeški slavi,
dajejo vrednost blagoslovljeni besedi in vsej prvinskosti in prvotnosti

Pesem 'vse novo'

Gospod vesolja pravi: Jaz delam 'vse novo'. 
Vsak trenutek nastaja nova pesem,  rodi se nova zvezda, nove mlečne ceste, srebrne tekoče reke, hrbtenice razvoja, nova morja in obzorja.  
Pridno snovanje je industrija, les, kovina, tekstil-tkanina, nafta, farmacija.   
Nova sta Nebo in Zemlja, pozdravljajo nas nova veselja, nova vesolja. 
Večni so Vivaldijevi letni časi jesen, pomlad, poletje, zima.
Klečimo pred najsvetejšim, najsvetlejšim, pred svetilniki, svetniki in spomeniki.
Čakamo na poslednjo sodbo. 
Mrtve obuja Gospod, da jih ovenča v svojo večno slavo. Svojo mater krona za njeno veljavo.   
Prepustimo se pra-sili, pra-poku, pra-morju, plemenom, ki ne poznajo industrijskega časa, divjini, mesečini, božji večni slavi.

Kozmična poezija

Vse skrivnostne tančice, oblačice, jutranje zarje in večerne
Tkanine vesolja lepote, ki so daleč od nas in čisto blizu v nas,
A ne vidimo ne enih ne drugih.  
Živimo v oblaku nevedenja, 
Zdi se nam, da nam gre zdaj dobro, zdaj slabo
Strune vesolja nam lahko pričarajo najrazličnejše svetove, 
Nam posredujejo svetlobo najbolj daljnih zvezd. 
Supersimetrija predvideva delce v parih.
Kar naprej nas preseneča s tem, česar oko ni videlo in uho ni slišalo. 

Upamo, da je skrivnostni Bog vesolja, ki je z nami tudi za nas, da nas podpira, ko to želimo
Da nas vodi, ko se mu prepustimo v ljubezni, da nas uspava, ko smo  tega potrebni,
Da nam njegov Sveti duh izvablja solze in da jih s tolažbo osuši, 
Prostor-čas zveni v večnosti in neskončnosti prostorne atemporalnosti. 
Vse je posvetno in vse sveto, ko smo za vse hvaležni. 

Pokopališča so svetišča  spominov, izpisanih na spomenikih. 
Napotujejo nas k ponižnosti in velikodušnosti. 
So intimne priče preminulih zvez(d), ki so nekdaj žarele, a so zdaj opuščene poti.
Iz stoletja v stoletja so kazale poti, iz tisočletja v tisočletje so se raztezali. 
Kadarkoli jih lahko odpremo. So kakor almanah, album ali atlas. 
Kartoteke dobrih in slabih del. Sizifova dela, dela Atlanta. 

Reke

Reke se stekajo v ocean, ničesar ne ohranjajo zase, 
Vse stvarniku izročijo, nikjer se ne mudijo. 
A povsod puščajo spominske sledi na mogočno melodijo.

Tudi sam vse predajam drugim, tečem, letim, se posvetim. 
Povsem biti pomeni vse darovati, z vsem bitjem slaviti Boga,
Potovati z vetrovi, oblaki. Zreti sonce, božati trave. 
Vse je treba občudovati, vsemu se zahvaljevati. Zaupati v prihodnost, 
Ki jo daje sprava s preteklostjo.