Dr. Bogomir Novak: Položaj človeka v kozmosu                              166 strani
Kazalo
Povzetek                                                                                                                                     1 
Uvod                                                                                                                                           2

I. Kako transformiramo energije?                                                                                          6

II. Novejša znanstvena odkritja in vera astronomov                                                           16 
II.1 Ali univerzalni um zapoveduje gibanju atomov in zvezd?                                           20
II.2  Svetlobna leta časa in antropično načelo                                                                      25
II.3 Med duhom zakonov in zakoni duha                                                                             33
II.4 Hawkingova, Greenova in Mackova kozmologija                                                        43
II.5 Novosti v našem osončju                                                                                                  58 

III. Ali prihajamo iz nebes?                                                                                                   67 III. 1 Nihanja, frekvence, vibracije, valovanja                                                                     75 
III.2 Singularna točka 'jaz sedaj in tukaj'                                                                            84 
III.3 Ali znamo biti hvaležni?                                                                                               102
III.4 Mandale – znamenja dovršenosti                                                                                107                                                                        
IV.1 Iskanje življenja onkraj našega življenja                                                                   119                                                                  
IV.2 Kako do pozitivne naravnanosti?                                                                               126                                                  
IV.3 Kako lahko uspevamo v času recesije?                                                                       132                                                                                       
IV.3.2  Osebne mape uspeha                                                                                                135

V. Poti do svetovnega miru                                                                                                  139 V.1 Rerihovo trojstvo                                                                                                           140
V.2 Umetnost miru po naukih Japonca Uešibe                                                                 143                          
V.3 Kako ohranjati notranji mir                                                                                        152   
V.3.1 De Bonovo panoramsko pozitivno razmišljanje                                                     155

Sklepne misli                                                                                                                        157

Literatura                                                                                                                             163
Viri                                                                                                                                        166
Povzetek                                                                                                                                  1
Ker se vse spreminja, so vse naše vede vključno z astronomijo v bistvu procesne. Vsi napori raziskovanja življenja v vesolju so (ne)posredno usmerjeni v iskanje življenja, verjetno zaradi našega nagona po samoohranitvi.  Predvsem verjamemo, da naj bi imeli nam podobni planeti tudi nam podobno življenje, ki ima za osnovo vodo ali vsaj slana morja. Temu najbližja je Jupitrova luna Evropa. Sprehodili smo se po našem osončju, naši galaksiji, po štiridimen zionalnem vesolju in domnevali o obstoju multiverzuma.  Večkrat se v astronomiji postavlja vprašanje začetka od velikega poka in konca v praznini niča. Vesolje se širi, a se lahko v določenem trenutku obrne v krčenje. Na srečo živimo v relativno stabilnem delu Galaksije, kjer ni tako veliko trkov kot drugod. Presenetljiva odkritja v zadnjem času so temna snov in temna energija, strune. Še vedno obstaja iskanje najmanjšega delca npr. buzon in največjega obsega vesolja. Morda so ključna odkritja teleskopa James Webb z l. 2021 šele pred nami, mi pa zaključujemo s tem, kar so astronomi spoznali doslej. Doslej je vseobsežna empirična teorija enega-vsega še utopija.    
 Uvod                                                                                                                                           2
V e-knjigi Vprašanje specifičnosti krščanske duhovnosti, zlasti zadnjega poglavja, ki govori o duhovni (r)evoluciji sem odprl vprašanje, ali je sploh treba nekam uvrščati zavest o enem vsem. Ta zavest je prva in zadnja (lat. prima et ultima) prvina naše biti. Zdi se, da ne gre več za njo samo, ampak le za družbeni razvoj glede referenčno področje na enega-vsega. Zato tudi ni jasno določen datum Jezusovega drugega prihoda kakor tudi ne število reinkarnacij t. j. pono vitev v budizmu. V krščanstvu se določen greh lahko ohranja skozi sedem generacij. Tudi samo odpuščanje grehov sebi in drugim ni enostavno. Jezus govori o ponavljanju 7 krat 77. Moja pot od članka do članka, od ene e-knjige do druge, je pot od ene (Gutenbergove) galaksije do druge in od tod do nebes.   
 Kozmologi oz. astronomi razvijajo svoje hipoteze in teorije neodvisno od teološko-eshato loških predpostavk.   Kozmologija je sestavni del astronomije. Za družboslovca, ki ni vešč v naravoslovnem razmišljanju, je astrofizika velik izziv. Spoznavam, kako se ta veda naglo razvija. Zvezdoznanstvo sploh ni več v funkciji potrjevanja večnosti neba. Harmonia mundi - ravnotežje sveta je postalo zelo občutljivo stanje, ki kaj hitro lahko takoj zaniha v eno ali drugo skrajnost kot Zelandova nihalka pri ljudeh Zato je položaj človeka v bistvu 'ekscentričen' (Plessnerjev izraz) in izpostavljen (fr. exposition po Nancyju), ker lahko najde svoje središče povsod in nikjer.  Prav zato, ker je človek ranljiv, zlomljiv, krhek, trpeč, razočaran, mora moliti Frančiškovo molitev, da raje ljubi kot da bi bil ljubljen, raje skuša razumeti kot da bi bil razumljen, raje prinaša mir kot da ga sprejema, … 
Mi smo v vesolju in vesolje je v nas. Z astronomskimi odkritji smo  postopno postali decentralizirani. Najprej Zemlja n bila v središču vesolja, potem Sonce in nato Rimska cesta. Spoznali smo se kot krhka vrsta, ki si lahko sama skoplje grob ali pa ji ga kaj drugega. Vesolje ni človekoljubno. Gradimo vedno močnejše teleskope. Vesolje lahko opazujemo iz določene postaje v vesolju, ne nujno iz Zemlje. Takšnih postaj je več. Večinski pojasnjevalni model je krogla, ki jo oblikuje gravitacija. Verjetno je bila Rimska cesta nekdaj plinasta krogla, kar pa sedaj, ko je ploska, ni več. Nevidnih svetlob je več npr. gama žarki.     
Še danes smo deležni posledic kopernikanskega obrata v znanosti. Kot je znano so potisnili človeka iz središča sveta Kopernik, Darwin in Freud. Plessnerjeva ekscentričnost človeka (izraz) je nastala že po koncu antropocentrizma. Po eni strani je hotel Hegel s substanco kot subjektom obvladovati vso zgodovino, po drugi pa je postajal človek čedalje manjši. Najprej mu je Kopernik odrekel središče vesolja, potem ga je Darwin uvrstil v živalski svet, Freud pa je pokazal, da je podzavest pomembnejša kot njegovo samozavedanje. Po Mackovi je središče sveta kjerkoli. Naš obstoj je definitivno končen, vendar pa je naše hrepenenje po neskončnosti in večnosti ljubezni kot ljubeče ljubljene ljubezni ostalo.  
Že za jonske kozmologe je bilo ključno vprašanje odnosa med mnogoterost jo in enostjo oz. enotnostjo. Vse so skušali zvesti na eno (Parmenid). Od tod izhaja vera v prasilo. Ta je z Heraklita boj. Po l. 1960 so govorili o nekakšni družini cca 200 vrst sub-atomskih delcev.  Kateri delec je res osnovni – kvark, elektron, domnevni Higgsov delec, bozon oz. božji delec, graviton oz. gluon - lepilo? Gluon postane prepoznaven šele, ko se materializira kot kvark in Staughton opiše bliskovit vzpon atomske fizike predvsem v zadnjih sto letih. 
24. decembra 2021 so poslali v vesolje teleskop James Webb. Ta bo videl eksoplanete, prve zvezde in galaksije v vesolju, eksplozije, ... Z lansiranjem  novega teleskopa v vesoljsko orbito, ki naj bi videl skoraj do izvora našega vesolja, so se te meje premaknile precej nazaj v preteklost. Te nove meje naj bi sčasoma spremenile naš način življenja na zemlji. Ne nazadnje je to reaktualizacija teme Maxa Schelerja.  Na nek način je človek kljub diagnozi ekscentrič nosti še vedno v središču, ker to predpostavlja njegov panoptični način gledanja v vesolje. Po več kot treh desetletjih načrtovanj in razvoja je James Webb pripravljen, da nam razkrije infrardeče vesolje v novi podobi. Teleskop je največji doslej. Vidi 13 milijard let daleč, kar pomeni skoraj do začetka, ki je od nas oddaljen 13,5 milijard let. Podobno funkcijo opravljajo že teleskopi Gaja, Hubble, itd.  Obstaja rudi knjiga o zgodovinskem razvoju teleskopov.  Morda ne do videl do samega začetka. Od konca januarja dalje bo začel pošiljati nove podatke o vesolju na zemljo. Seveda so še drugi močni teleskopi-, vendar pa še nobeden doslej ni bil lansiran v vesolje. Vprašanje je, ali bomo znali osmisliti vse informacije o vesolju. Hitrost pojavljanja novih dejstev je hitrejša kot hitrost našega dojemanja in razumevanja. Ta pojav je izraelski zgodovinar Harari opisal kot bolezen dataizma - podatkoslovja. Zanjo je značilno, da se (dez)informacije  kopičijo, smisel življenja pa izginja.   
Ali smo sposobni dojeti celoto v delih, ves grozljivo veličastni božanski kozmos v vsakdanjih dogodkih, stvareh in ljudeh? To je bil sposoben angleški pesnik W. Blake. Večina se tega po mojem ne zaveda. Morda to zmoremo nezavedno in včasih intuitivno. Zdi se, da ne, ker je to na nezavednih ravneh? Zdi se, da je bila v antiki povezava med makro- in mikro-kozmosom, nebom in človekom, atomom in vesoljem jasna, danes pa jo šele iščemo, kakor da več informacij pomeni manj povezav. Žal pa o novih spoznanjih še ne bomo obveščeni, ker bo proučevanje novonastalih fotografij trajalo več let. Na njihovi osnovi si bodo astronomi in kozmologi zastavljali tudi nova vprašanja.   
Filozofija kozmologije je disciplina, ki se širi, usmerjena k koncep tualnim osnovam kozmologije in filozofski kontemplaciji vesolja kot celote. Temelji na temeljnih fizikalnih teorijah – termodinamiki, statistični mehaniki, kvantni mehaniki, kvantni teoriji polja ter specialni in splošni relativnosti – ter na več vejah filozofije – filozofiji fizike, filozofiji znanosti, metafiziki, filozofiji matematike in epistemologija. Velika filozofa vojne sta Heraklit in Hobbes. Po prvem je 'boj vsemu oče, vsemu kralj, ene naredi za bogove druge za ljudi. Po Hobbesu pa je človek človeku volk. Človek je očitno oboje – volk in ovca. Od nas in okolja je odvisno, kaj prevladuje. To ustreza verski delitvi duhov na božjega in satanskega.  
Obstaja pa tudi verska kozmologija. V teologiji je kozmos ustvarjena nebesna telesa (sonce, luna, potujoče zvezde in nepremične zvezde. Koncept kozmosa kot ustvarjenega vesolja in njegove ureditve je v krščanstvu pomemben od samega začetka. V Novi zavezi in se ta izraz pojavlja več kot 180-krat. V krščanski teologiji se beseda včasih uporablja kot sinonim za aion, za sklicevanje na 'svetovno življenje' ali 'ta svet' ali 'ta doba' v nasprotju s posmrtnim življenjem ali svetom, ki prihaja, čeprav se 'aion/aeon' včasih uporablja tudi kot večna ravnina božanskega.
Karl Marx je v nekem pismu prijatelju Engelsu pisal, da »so desetletja, v katerih se ne zgodi nič in so tedni, v katerih se zgodijo cela desetletja«. Tako bi tudi za vesolje lahko rekli, da se do eksplozije supernove ne zgodi nič posebnega. Vprašanje je samo, kdaj smo pripravljeni na določen dogodek kot ključno spremembo. Vemo, da običajno nismo nanj dovolj pripravljeni. Dogodek je povezan z navado - habitusom (gr. hexis). Ta pa s simbolnim ali dejanskim nasiljem. Prelomno leto (angl. pivotal year) bo bržkone zdrs v korporativni fevdalizem. V vesolju smo in nismo v središču, ki je lahko povsod in nikjer.    
Shakespearjev Hamlet je dejal 'biti pripravljen, to je vse'. Večkrat se je že pokazalo, da se socialna revolucija izjalovi, če nismo nanjo dovolj pripravljeni. Po ciklični teoriji kulture tudi civilizacija propade, ko postanejo njene negativne značilnosti neobvladljive. Zato je Marx zastavil zgodovinsko vprašanje komunizma ali barbarstva dilemsko. Zamišljal si je, da je proletariat le grobar kapitalizma, ker je privatna lastnina že izrekla smrtno obsodbo same sebe. Ni pa predvideval, da se komunizem lahko izrodi v barbarstvo, ker je bil prepričan, da je komunizem za razrešitev uganke pred-zgodovine. Daleč je bilo od tega. da bi revolucija rešila vse probleme. Demokracije Marx ni idealiziral, ker jo je štel za institut meščanske družbe, v kateri prevladuje umazano-judovska oblika prakse. Demokracijo danes zagovarjamo nasproti avtokratizmu in totalitarizmu.  Zgodovina se lahko začne s socialistično revolucijo te družbe, ko vsi ljudje  delujejo po skupni odgovorni svobodni volji.  Primer zanjo je bila kratkotrajna Pariška komuna, ki je obstajala od 26. marca 1871 do 'krvavega tedna' od 21. - 28. maja 1871. Marx je opazil, da revolucionarni dogodki nasilno  eksplodirajo kot upor proti izkoriščanju delavcev in kmetov. Brez poskusov in zmot pri rojevanju nove zgodovine ne gre. Poskusi novega rojevanja zgodovine so bile že križarske vojne za ponovno krščansko osvojitev Jeruzalema kot mesta Jezusovega križanja na Golgoti od 11. do 13. stoletja in rekonkvista v Španiji, ki je osvobodila Španijo od okupacije Mavrov od 8. do 15. stoletja tik pred Kolumbovim odkritjem Amerike.
Potek zgodovine, ki jo lahko imenujemo civilizacijsko barbarska predzgodovina, je ambivalenten že zato, ker z rezultatom vojn običajno nista zadovoljni obe vojskujoči se strani. Prikrajšana oz. oškodovana stran ostane frustrirana in zato rada izkoristi priložnost za novo vojno. Tako je Nemčija, ki je prvo svetovno vojno izgubila, dvajset let pozneje začela tudi drugo svetovno vojno. Marx je takšno ponavljanje (pred)zgodovine že opredelil kot ponavljanje in sicer prvič kot tragedijo in drugič kot farso. V vojni ni zmagovalca (papež Frančišek), vendar pa je farsičnih ponavljanj čedalje več, ker se zmagovalci ne počutijo kot absolutni, ampak kot kvečjemu Pirovi zmagovalci s precejšnjimi izgubami ali pilatovski zmagovalci z umazanimi rokami, ki si jih kar naprej umivajo z iluzoričnimi reminiscencami potvorjenih spominov ali z molkom kot moratorijem. Zanj nobena vojna ni upravičena. Dolgo časa je veljalo, da so opravičene obrambne vojne. Izkazalo pa se je, da tudi napadalci prevzemajo obrambni žargon. Tako postane resnica v zaprti državi preganjana psica in orwellovščina kot žargon pravšnjosti vsakdanje govorice. Ni nenavadno, da je nekoč Soroš ustanavljal sklad odprte družbe. Okupator se rad predstavlja kot osvoboditelj, branitelj, varuh, rešitelj svoje nacionalne manjšine.  Sovjetska 'osvoboditev' držav vzhodne Evrope izpod nemške okupacije je po 2. svetovni vojni v teh državah pomenila moratorij na sožitveno bivanje za več desetletij. Nekateri ruski intelektualci še danes podpirajo velika hrepenenja in doživljajo velika razočaranja. Poosebljajo preobremenjenost s predzgodovinsko veličino ruskega naroda in posledično doživijo tudi padce na dno razvoja. Obremenjeni so z mesijanizmom t. im. tretjega Rima. To kontraverzno mentaliteto značajev svojih rojakov je kar najbolje opisal pisatelj Fjodor Mihajlović Dostojevski že v 19. stoletju v romanih kot so Kockar, Besi, Idiot, Bratje Karamazovi,… Opisuje jih kot skrajneže z držami verskega zanosa, dvoličnosti, apatije, uporništva, konformizma, plemenitosti, razuzdanosti, hazarder stva, pohote. Vse te junake je pisatelj nosil v sebi. Ni čudno, da ima Rusija nizek življenjski standard in visoko smrtnost. Ni namreč preživela travm imperialne miselnosti. Zato je Dostojevkijev esej Rusko vprašanje prej vprašanje kot pa odgovor, ki bi ga lahko brez nadaljnje razprave prinesli ali pa kar vsilili drugim narodom in državam. T.im. postresničnostno stanje (ang. post-truth) so poznali že v času Stalina. Kot se Rusija ni ničesar naučila iz vojn v Afganistanu, Čečeniji, Gruziji, Ukrajini, se tudi Srbija ni naučila iz vojne v BiH v letih 1991-95. Ne pozabimo, da pravo učenje po definiciji pomeni transformacijo (vodilnih) osebnosti. Zato se avtorica sprašuje, ali se protagonisti vojn sploh nameravajo česa naučiti. Za vsako stanje osebnega in družbenega miru se je treba na novo transformirati, ker rutinski pristopi ne zadostujejo.  Še vedno v svetu prevladujejo interesi vojaško-industrijskega kompleksa, kakor ga je po 2. svetovni vojni imenoval general Eisenhower. Danes bi lahko govorili o vojaško (dez)informacij skem kompleksu. Dolgoročno bi več pomenila splošna razorožitev sveta kot pa zviševanje stroškov za oboroževanje vsake države članice Nata, a to je zaenkrat še utopija. 
Zidar (2008) je na kratko opisal dosedanja spoznanja vesolja. Po 14 letih bi se mu odstrlo vesolje še drugače. Umetni sateliti in močni teleskopi odkrivajo o njem še nove strani. Videti je, da ta množica novi uvidov in informacij še ne pomeni bolj harmonične podobe. Teorija vsega je čedalje bolj negotova, naključna, nepredvidljiva kot da se je vse v hipu začelo in da se vse lahko konča.  
Kaj nas lahko beljakovine, strojno učenje in molekularna kemija naučijo o zapletenosti človeškega vedenja in sveta okoli nas? Pangovi so ji pri osmih letih diagnosticirali motnjo avtističnega spektra. Sprva ni mogla razumeti sveta okoli sebe. Svojo mamo vprašala, ali obstaja priročnik z navodili za uporabo ljudi, s katerim bi si lahko pomagala. Ker ga ni bilo, je napisala svojega. Zdaj Camilla, oborožena z doktoratom iz biokemije in svojo supermočjo nevro-diverzitete, razgalja naše težko razumljive družbene običaje. Ugotavlja, kaj pomeni biti človek, pri čemer uporablja svoje edinstveno strokovno znanje in jezik, ki ga najbolje pozna: znanost. V bistvu mi kot družboslovcu razlaga, česa se lahko naučim od naravoslovke. 
Pangova (2022) na naravoslovnih načelih raziskuje vsakdanje življenjske interakcije, kot so: odločitve in poti, ki jih ubiramo pri njihovem sprejemanju; konflikti in kako se jim lahko izognemo; odnosi in kako jih vzpostavljamo; družbena pravila vedenja in kako se jim prilagajamo.
Camilla Pang (2022) je kot naravoslovka napisala nekakšen priročnik za delovanje človeka in človeške družbe, po katerem bi lahko srečnejše živeli. Škoda je da takšnega 'priročnika' napisal še kak kozmolog po metodi razumevanja kozmičnih naključij. Pogosto nam zvezde pomenijo metafore za poetični odnos do življenja, čeprav jih  kozmologi razlagajo vse drugače. Vendar pa zaradi istih snovi in zakonov delovanja mora obstajati tudi analogija med nami in njimi.  Videti je, da mistiki pod božansko kozmično zavestjo razumemo nekaj drugega kot kozmologi. 
Pavliha (2021, 74) navaja vrsto izrazov za čisto zavest: zavest po sebi, kolektivno nezavedno (Jung) satori, samadhi, joga, tao, epifanija, razsvetljenje, vrhunsko doživetje (ang. peak experience), unio mystica, ekstaza, zakrament trenutka, celostni preblisk, praznina, osvobo ditev,  spokoj, nirvana, kozmična zavest, zlitje, iniciacija, blaženost, ananda. V njih zlahka prepoznamo še zanos (ang. flow) in notranji mir. To sicer niso sinonimi, a v različnih kulturah opisujejo isto najvišje stanje zavesti. Resnico morda odstirajo obsmrtna doživetja. T. im. morfognetska polja omogočijo, da nekatera ravnanja določene vrste začnejo posnemati vsi pripadniki. Od tega, kakšno zavest imamo, je odvisno, ali in kako bomo obstali. Za filozofa in teologa Kovača bomo večni, četudi umremo. Zavest lahko združuje razlike in nasprotja v celoto. Kot smo opazili različni izrazi opisujejo prav to celoto.  Glede na to, da se univerzalna zavest nanaša na eno-vse, je vse znanje med seboj implicitno povezano. Z razčlenjevanjem vsega se znanje tako diferencira, da se različne vede skoraj ne prepoznajo več ena v drugi.    

Mnogi filozofi so opredeljevali zavest, ki je vedno o nekom ali nečem. Osnovna zavest je o našem bivanju. Kovač pravi, da nikoli ne bom prenehal biti. Vse je večno, kar nastane. Rojstvo je močnejše od smrti, vztrajnejše od obupa in samote, silnejše od hrupa in greha, slovesnejše od zapostavljenosti. Če obstaja kozmični genom, se nam za pomanjkanje življenja ni treba bati. Temu bi Platon dejal nehipotetična hipoteza.
 
Haldane domneva, da vesolje ni le bolj čudno, (čudežno, čudovito – op. NB) kot si predstavljamo, da je, ampak je bolj čudno, kot si sploh lahko predstavljamo. Po teoriji velikega poka je vesolje (tudi vsemirje) nastalo pred pribl. 13,799 milijarde let, medtem ko je naš planet Zemlja star pribl. 4,5 milijarde let. V nekaj sekundah naj bi se iz velikosti, manjše od elektrona, vesolje razširilo na skoraj trenutno velikost. Sprva ga je tvorila zgolj energija, ko se je nekaj le-te strdilo v delce, ki so se sestavili v atome, pa so se ti naprej strnili v zvezde, galaksije ...
Astrofizik Neil deGrasse Tyson opredelil, da so atomi, ki sestavljajo človeško telo, nastali pred več kot nekaj milijardami let v notranjosti ogromnih zvezd, ki so eksplodirale in svoje drobovje raztrosile na vse strani vesolja. Res je, da smo ljudje del vesolja, a morda še pomembnejše je zavedanje, da je vesolje del nas. Ne moremo  'prešteti', koliko zvezd premore vesolje, ker nastajajo nove in umirajo stare. Povprečna temperatura v vesolju pa je pribl. 2,7 stopinje Celzija.
Ker v vesolju ni zračne atmosfere, ki bi prenašala zvočno valovanje,  v njem vlada popolna tišina. Zvok oz. zvočni valovi namreč potrebujejo medij oz. pot, da bi ga slišali – na Zemlji vibracije zvoka prenaša zrak. Astronavti se zato pogovarjajo preko radijskih zvez. O vesolju začnemo govoriti po 100 km nad nami. Meji med Zemljino atmosfero in vesoljskim prostorom pravimo Karmanova črta. Tu še ne krožijo sateliti, ki se začno pojavljati v nizki Zemljini orbiti, pri višini 160 kilometrov (oboje je del termosfere). Nad višino 100 kilometrov za letenje niso več aktualni zakoni aerodinamike, ampak zakoni balistike (raketni pogon). V našem Osončju je osem planetov in sicer Merkur, Venera, Mars, Jupiter, Saturn, Uran, Neptun in Zemlja. Po novejših meritvah Pluton ni več priznan kot planet. 
Navsezadnje bi se bilo treba vprašati, ali astronomska znanja ne sodijo v učni načrt osnovne in srednje šole tako kot zemljepis in zgodovina. Mladina o tem nekaj sliši pri fiziki, saj je to tudi astrofizika.  Verjetno pa ni dovolj, da je astrofizika le prostovoljni izbirni predmet oz. krožek tako kot na Bežigrajski gimnaziji. Med sholastičnimi predmeti trivium-a sta bili matematika in astronomija samostojna predmeta. Za jonske kozmologe je bil kozmos podoba celotnega sveta. Človek želi vedeti, kaj ga obkroža, določa, omejuje, navdihuje, ker to občuduje, v svoji skromnosti poveličuje in v svoji ponižnosti časti in slavi. Montessorije je zastopala vzgojo za mir, ni pa jasno, kaj je mislila s 'kozmično vzgojo'. Naj bi spoznavanje kozmosa pogojevalo miroljubno politiko, ki je tedanje družbeno-politične razmere niso dopuščale.  
Izraz 'kozmična vzgoja' je Montessorijeva uvedla za opis pristopa za otroke od šestega do dvanajstega leta, ki poudarja soodvisnost vseh elementov naravnega sveta. Otroci so delali neposredno z rastlinami in živalmi v njihovem naravnem okolju, Montessorijeva pa je razvijala lekcije, ilustracije, tabele in modele za uporabo  osnovnošolskih otrocih. Nastalo je gradivo za botaniko, zoologijo in geografijo. Med letoma 1942 in 1944 so bili ti elementi vključeni v nadaljevalni tečaj za delo z otroki od 6. do 12. leta. To delo je vodilo do dveh del: Education for a New World in To Educate the Human Potential. Knjigo Pedagoška antropologija je izdala že l. 1910.   
I.	Kako transformiramo energije?                                                                         6
Šinigojeva (2022) transmedijska zgoščenka apelira na nas, da naj uporabimo svoj potencial, ki se ga pogosto ne zavedamo. Ali si sploh predstavljamo, kaj vse lahko dosežemo, ko začnemo izkoriščati izjemen potencial, ki ga nosimo v sebi? Lahko končno ustvarimo življenje, ki si ga želimo. Številni so verjeli v medsebojne vplive med kozmosom in našo psiho, skratka med mikro in makro-kozmosom.   
Naše življenje ni le aktualno, ampak je še prej potencialno. Naključja so še povsod - v vesolju in v družbi. Ne vemo, zakaj je nastal veliki pok. Vem pa, da se je moj veliki pok oz. kvantni skok začel s prvo službo v Kočevju, ker sem se nanj pripravljal s študijem na FF. Določanje smisla življenja je morda prav zaradi Heisenbergovega načela nedoločenosti (val ali delec) prepuščeno nam. Zaradi ogromnih razsežnosti prostora in časa, številnih zgodovin in preteklosti in možnih prihodnosti se lahko hitro izgubimo, če nimamo cilja. Eden izmed pogojev, da potenciale v sebi prepoznamo, je odprto srce,  samozavest in dober stik s samim sabo in z drugimi. Samouresničitev je odvisna od samopodobe, podporo drugih in priložnost mi, da smo lahko to, kar smo, kajti mi sami imamo moč, da kaj kreiramo in spreminjamo. Pogosto se pogovarjamo o potencialih, ki jih nismo izkoristili, kot da bi se aktivirali in začeli uresničevati nove. Če je življenje sen (Calderon de la Barca), potem sanjamo o našem mestu v vesolju vsi, ne le Einstein, Hawking itd.  
Carnap je videl  čas v trenutku kot 'nepremičen kos ledu'. Še vedno pa se vprašujemo, ali ima smer, kamor tečejo dogodki. Zakoni fizike delujejo na osnovi obrnljive simetrije med preteklostjo in prihodnostjo.  Čas je večdisciplinaren in večdimenzionalen problem, saj nihče ne ve, kako prostor prehaja v čas. Vemo pa da prostor ukrivlja gravitacija.  
Ni pomembno le to, kako transformira energije vesolje npr. vodik v helij, ampak je še bolj pomembno, kako jih v metabolnem smislu transformiramo mi. Znano je, da nam ta sposobnost z leti pada. Zanjo so odgovorni mitohondriji. Mitohondrij je membranska struktura (struktura obdana z dvema biološkima membranama), ki služi celičnemu dihanju. Poleti imamo več energije kot pozimi, ker je s krajšimi dnevi tudi manj svetlobe in toplote. Znano je tudi, da brez sončne oz. kozmične energije ne bi bilo  življenja na Zemlji. 
Sestavni deli mitohondrija so: 1. zunanja membrana, 2. notranja membrana (je nagubana in posledično ima večjo površino) in 3. matriks (v tem delu so v plazmi matriksa procitske (krožne) molekule DNK in procitski ribosomi). Ali obstaja kozmična DNK? Kjer obstaja, je verjetnost življenja.
Z uravnoteženo energijo organizem premaguje vsako bolezen. Kadar je moten, je ni sposoben sprejemati. Ustrezen terapevt kanalizira življenjsko-kozmično energijo v pacientu. Mar res moten organizem sprejme le 5-10 % energije, s pomočjo terapevta pa 100 %, če odpravi blokade. 
Da je opisano zdravljenje možno in učinkovito lahko zelo hitro potrdimo ali preverimo s pogledom v genetski zapis vsake celice. V genetski strukturi ugotovimo neverjetno bogastvo programov. Slehernik dobi dediščino zapisov in svoje izkušnje prenaša naprej v gene naših potomcev. S tem opravičujemo reinkarnacijo, karmo itd. Budistu  se ne bo prikazala Marija, mati božja, kar dokazuje oz. pomeni, da so tudi duhovna ali mistična videnja produkti našega organizma, oz. nas samih.
Currivan (2016) je napisala praktičen in navdihujoč vodič do naše osebne in kolektivne duhovne celovitosti ter nam pokaže, kako lahko:  
- razumemo in vključimo načela kozmične zavesti,
- združimo znanost in duha. Tako ne spoznamo samo kako je fizični svet takšen, kakršen je, temveč tudi zakaj je tak,
- neposredno dostopamo in utelešamo nove kozmične energije in višjo transosebno zavedanje,
- jasno izražamo naš duševni namen na Zemlji.

Currivanova nam opiše meditacijo sprehoda s pozornostjo na dihanje in širjenje občutene ali predstavljive ljubeče svetlobe po vseh čakrah od osme, ki je med srcem in grlom do 9., ki je cca 1 meter pod stopali se do centra zemeljske zvezde, 10., ki je 10 cm nad glavo in nas povezuje s skupinsko dušo, do 11. ki je cca ½ metra nad glavo in 12., ki je nad glavo in je stik z galaksijami vesolja.  Na koncu. Občutimo energijo srca, uma in volje. Ta energija je zdravilna. 12 korakov za osebnostno rast je 1. odgovornost, 2. izbira ljubezni namesto strahu, 3. izbira ljubezni kljub ne-maranju, ker želi podpirati, 4. izbira svoje celote vključuje tudi sprejemanje svojih senc, travm svojih arhetipov.  Bolje kot nenehno tekmovati – se uveljavljati je biti v toku. 5. biti zdaj in tukaj (Tolle), ker smo bitja valov (vibracij, frekvenc, svetlobe). 6. v zadnjem času sta se začeli znanost in duhovnost povezovati. Potrebujemo posrednike oz. vodnike za božansko. 7. sčasoma vedno bolj slišimo - poslušamo svojo intuicijo. 8. ljubeča resnica je uglašena s seboj in z drugimi. Gre za sposobnost odkritosrčnega – iskrenega pogovora. Assagioli bi dejal med vsemi deli sebe oz. s pod-osebnostmi. 9. razsodnost, 10. čiščenje izkustev brez obsojanja že meji na misijo nemogoče. 11. upoštevanje zlatega pravila v mislih, besedah in dejanjih, 12. kozmična oskrba je v tem, da smo vsi eno, kar je utelešenje moči. 
Na prvi čakri se razumsko odpovejmo negativnim vzorcem in sodelujmo s pozitivnimi plemenskimi vzorci pripadnosti. Sodelujmo pri glasbenih ritmih. Medtem ko nas prva čakra zožuje, nas sedma, ki je tej komplementarna razširja na vse človeštvo. Integralno meditirajmo. Ali smo sposobni popolne predanosti božanski zavesti ali le delne? Osvobodimo se vseh vrst odvisnosti od hrane, odnosov, rezultatov dela... vedno delujmo ciljno. 6. čakra božanske zavesti predpostavlja prefinjeno zaznavanje, molitve, hvaležnost, čaščenje,.. 3. čakra budnosti, ker prvič doživljamo svojo identiteto, vendar smo v njej zlahka zmanipulirani. Izvajajmo dejavnosti koordinacije telesa in duha npr. šport. Vadimo pozornost v sedanjem trenutku. 5. čakra izraža kozmično zavest. Zaupajmo v najboljši rezultat, čeprav ne bo skladen s prvotno zamislijo. 4. čakra je zavest sama po sebi, je čista, lahko jo je doseči, a se tudi nenehno izmika. Redno meditirajmo, oproščajmo sebi in drugim, opuščajmo negativna občutja. Razvijajmo brezpogojno ljubezen tudi pri svojem partnerju. Na to pogosto pozabljam.           
Naša pričakovanja lahko vplivajo na izide v prihodnosti nas ali drugih ljudi. Temu pojavu psihologi rečejo samouresničujoča se prerokba. Rosenthal in Jacobsenova (1964) potrdila, da se intelektualne sposobnosti  učencev povišajo, če tako pričakuje njihov učitelj, učinek pa se je kazal še dve leti po opravljenem eksperimentu. Omenjeno obliko samouresničujoče se prerok be sta poimenovala Pygmalionov učinek, ki je dobil ime po istoimenskem ciprskem kiparju iz grške mitologije, ki se je zaljubil v svoj ženski slonokoščeni kip… Simona Gomboc (2011) navaja področja, kjer se lahko pojavlja samouresničujoča se prerokba. Policijski preiskovalci, ki so prepričani o krivdi  osumljenca zloči nov,  lahko le-tega zaslišujejo drugače kot drugega, ki je po njihovem prepričanju nedolžen? Znan primer samouresničujoče se prerokbe je tudi placebo učinek, ko nam neko zdravilo ali ukrep pomaga zgolj zato, ker verjamemo v njegovo krepčilno moč, četudi nima za ozdravitev potrebnih sestavin. 
Manj pozitivno lahko učinkujejo naša pričakovanja o škodljivih vplivih na naše zdravje ali nocebo . O (ne)škodljivosti uporabe mobilnih telefonov raziskovalci (še) niso enotni. Nekateri menijo, da njihova uporaba povzroča različne bolezni. 
Kaj pomeni Hamletova ugotovitev 'biti pripravljen, to je vse'. Ali smo lahko na vse priprav ljeni. Menim, da ne. Vedno nas lahko kaj preseneti. Je pa blizu temu zakon povezanosti vsega z vsem, kar pomeni, d a sprejemamo vse, kar se nam zgodi. Zdravilka Cindy Dale v svoji knjigi Advanced Chakra Wisdom opisuje, kako 12 čaker odpira še več možnosti za energijsko zdravljenje, saj je 'dodatnih' pet čaker (ki jih klasične definicije čaker običajno ne zavzemajo) vezanih na energijo izven našega telesa in te nas povezujejo z drugimi dimenzijami, ki jih lahko izkušamo v človeški obliki. Čakre so močno orodje  zdravljenja. Če izkoristimo polni potencial svojih čaker, odpremo vrata do zdravja, blaginje, veselja in izražanja lastnih edinstvenih darov.

Večina razpoložljivih virov se osredotoča na sedem osnovnih čaker in njihovo vlogo pri ohranjanju dobrega zdravja. Cyndi Dale (2008) je v CDju Advanced Chakra Wisdom  (Napredna modrost čaker)  z izkušnjami zdravilke precej razširila podobo čaker in njihovega duhovnega pomena. Na podlagi tradicij modrosti z vsega sveta – vključno s kitajsko medicino qi, šamanizmom in sodobno znanostjo – ponuja nešteto tehnik za uporabo vadbe čaker v vseh vidikih vašega življenja. Ali veste, katera čakra je najpomembnejša za manifestacijo? Kako uporabiti čakre za raziskovanje preteklih življenj? Katere življenjske energije upravljajo vaša osma, deveta in celo dvanajsta čakra? Ne glede na to, ali se vaša praksa osredotoča na zdravljenje, krepitev vaših odnosov, krepitev vaše ustvarjalnosti ali doživljanje enotnosti z božanskim, imajo čakre ključ do uresničitve vaših ciljev.  vam prinaša nepogrešljivo zakladnico praktičnih tehnik in transformativnih naukov za izkoriščanje energetskega sistema vašega telesa in uresničitev brezmejnega potenciala, ki vam je na voljo prek čaker.

Ko svojo vibracijo začnemo dvigovati in s tem širiti zavest vse do pete dimenzije, počasi začenjamo aktivirati višje božanske čakre, ki nam pomagajo, da se tesneje in bolj čisto, pretočno povežemo z Izvorom/Stvarnikom, ki postane naš edini vir preko katerega se povezujemo (v 3D in 4D denimo so naš vir drugi ljudje in zato iščemo zunaj sebe, kjer seveda nikoli zares ne najdemo, saj je resnično tisto pravo, neskončno in nikoli minljivo znotraj nas – Božansko). Vse bolj smo povezani z božanskim virom v in izven nas. Posamezniki lahko v 5. dimenzijo stopijo vstopijo s prebujenimi 12. čakrami. V njej  delujemo le v prostoru brezpogojne ljubezni in enosti v harmoniji in sodelovanju z okolico. Spoštujmo in poveličujmo vse življenje na planetu. In za takšno raven delovanja se je treba očistiti nižjih energij. Sedaj delamo evolucijski korak 12 čaker. Naše sestave telesa se spreminjajo v kristalinsko, ki je precej bolj fina, subtilna, kot so same energije pete dimenzije.
Ta korak traja približno deset let. Pomagajo nam številna bitja svetlobe, angeli, samorogi, duhovni vodniki, … Po Mojci Koprivnikar kot verjetno po Dalejevi za 12 čaker skrbijo naslednji angeli:
Mojca Koprivnikar navaja naslednje čakre:
Čakra zemeljska zvezda – Nadangel Sandalfon – čakra na peti dimenziji je srebrno-bela barva
Korenska čakra – Nadangel Gabriel – čakra na peti dimenziji dobi platinasto barvo
Sakralna čakra – Nadangel Gabriel – čakra na peti dimenziji dobi rožnato barvo
Popkovna čakra – Nadangel Gabriel – čakra na peti dimenziji ima nežno oranžno barvo
Solarni pleksus – Nadangel Uriel – čakra na peti dimenziji dobi zlato-rumeno-mavrično barvo
Srčna čakra – Nadangel Chamuel – čakra na peti dimenziji dobi belo barvo
Grlena čakra – Nadangel Mihael – čakra na peti dimenziji dobi kristalno modro barvo
Tretje oko – Nadangel Rafael – čakra na 5D dobi prosojno kristalno barvo
Kronska čakra – Nadangel Jofiel – čakra na 5D je kristalinska
Kavzalna čakra – Nadangel Christiel – kristalinse energije na 5D
Dušna zvezda –  Nadangel Zadkiel – magenta barva
Zvezdna vrata – Nadangel Metatron.  

Currivanova (2009) je prepričana, da smo na tem svetu zato, da izražamo prvotno kozmično-božansko naravo. Menim, da je Kezele najbolj sistematično razvil idejo vzpenjanja iz nižje na višje in širše ravni zavedanja 'oceana življenja'. Vsi avtorji ciklične teorije kulture priznavajo plime in oseke zgodovine. Ne nazadnje ima ta izvor v starozavezni dihotomiji časov.  Currivanova spoznava tudi nadosebne čakre od osme, ki združuje sile uma, volje in srca in se nahaja nekje med srcem in grlom do dvanajste. Doslej smo zanemarjali vlogo srca. 9.  čakra je cca meter nad stopali čakra zemeljske zvezde. Z njo komuniciramo z devinskimi bitji. 10. čakra je nad glavo. Označuje matrico skupinske duše.  Z njo lahko posameznik začne celiti travme svojih duševnih potovanj na zemeljski in izvenzemeljski ravni. 11. čakra je pol metra nad glavo. Zadeva galaktično zavedanje. Prebujena nam omogoča dostop do njihovih  kraljestev. V času globalne krize nam to zavedanje lahko nudi pomoč, ključ do prihodnosti. Morda to iščemo z iskanjem tujih civilizacij. 12. čakra nam omogoča dostop do celotnega vesolja in spominjanje vsega tega, kar smo. Starodavno ime za Boga je El – eno-vse. To je zavedanje kozmičnega holograma.   
Vsaka čakra ima tri elemente kot so moški, ženska in otrok oz. pingala, ida in šušumna oz. um, srce in volja. Ko 12 čaker zaokroži trinajsta, je to eno-vse. Idejo žive Zemlje kot gaje je obudil Lovelock. V zadnjem času slišimo o preobratih zemljinih polov, da severni počasi potuje na jug in južni na sever. To bo sprožalo razne bolezni. Govorimo tudi o Schumannovi resonanci in terapiji.     
Currivan (2009) se zavzema za brezpogojno ljubezen, ki bi prežela tako posameznika kot družbo, kar je v bistvu transformacijski model skupnosti (gr. koinonia, lat. societas) po skupnih vrednotah uravnoteženja pravic in dolžnosti, spoštovanja Gaje in občevanja z različnimi ravnmi kozmosa. Deve so v sanskrtu tiste, ki sijejo.  Na najvišji stopnji zavedanja se v univerzalnem srcu lahko spominjam celote samega sebe, naše družine, vseh gajinih otrok - človeštva, našega sončnega in galaktičnega sistema, celotnega kozmosa.   
Gre za energije, frekvence, vibracije od nižjih do najvišjih ravni. Currivanova pozna pet osnovnih travm kot so zapuščenost oz. zapostavljenost, zloraba, izdaja (primer Juda Iškariot), zanikanje oz. zavrnitev. Vseh pet je doživel že Jezus. Drugi poznamo le nekatere od naštetih. Pri vsaki travmi smo tako pasivni udeleženci kot tudi povzročitelji oz. akterji. Te vloge se nam ponavljajo, dokler jih celostno ne pozdravimo. Pogosta napaka je, da skušamo nadzirati druge, da bi se izognili izgubi. Po Bluesteinovi poznamo 4 položaje: zmagam – zmagaš, zmagam – izgubiš, izgubim – izgubiš in izgubim – zmagaš. Currivan razlaga te travme kot kolateralno – obojestransko škodo (lose-lose). Nekateri so agresivni navzven, drugi se potegnejo vase. Oboje je iluzija ločenosti.
 
Currivanova z opisovanjem delovanja 8. čakre daje praktičen in navdihujoč vodič do naše osebne in kolektivne duhovne celovitosti ter nam pokaže, kako lahko: 1. razumemo in vključimo načela kozmične zavesti, - združimo znanost in duha. 2. Spoznamo, kako je materialni svet sestavljen, takšen, kakršen je, in zakaj je takšen, neposredno dostopamo in utelešamo nove kozmične energije in višjo transosebno zavedanje, 3. jasno izražamo naš duševni namen na Zemlji. Prebujamo se k spoznanju, da smo osrednji del celovitega in medsebojno povezanega vesolja. 8. čakra je zemeljska čakra. Označena je z rjavo barvo. Nahaja se 2,5 cm nad 7. čakro, torej nad temenom glave in predstavlja časovno transcendenco. Ta energijski center naj bi nam pomagal, da se odpremo povezavi s paralelnimi svetovi in življenji – omogoča  dostop do Akaških zapisov in uvid v sfero neskončnega potenciala. V praksi se ta čakra največkrat uporablja pri šamanskem zdravljenju. 
Zdravilka Cyndy Dale nas intuitivno vodi skozi 12 čaker po metodah energetske medicine. Njen naslov je aia.com/video/12-chakra-healing-cyndi. Avtorica opisuje, kako 12 čaker odpira še več možnosti za energijsko zdravljenje, saj je 'dodatnih' pet čaker (ki jih klasične definicije čaker običajno ne zavzemajo) vezanih na energijo izven našega telesa in te nas povezujejo z drugimi dimenzijami, ki jih lahko izkušamo v človeški obliki.
Cindy Dale opisuje še 9. lunarno čakro, ki je označena belo in srebrno. Leži nad 8. čakro in predstavlja 'sedež duše'. Ta čakra omogoča višjim energijam, da se pretakajo po telesu in nemoteno prehajajo med drugimi čakrami. Preko nje dostopamo do našega višjega jaza in lahko razberemo, kaj je resnično sporočilo naše duše. Vzpostavitev stika s to čakro nam omogoča, da izberemo pravo pot v kreiranju svoje usode – v skladu z namenom naše duše.
10. solarna čakra je v zlati barvi in se nahaja v zemlji, kakih 45 cm pod nami.  Zagotavlja dobro povezavo med nami in Materjo Zemljo. Ta energijski center je v svoji osnovi vezan na telo, je torej zelo fizičen. Aktivacija te čakre nam pomaga pri prizemljitvi in celjenju fizičnega telesa in tudi planeta kot takega. Prav tako kot prva čakra, je deseta čakra povezana z zdravljenjem kosti in težav, povezanih s kostnim mozgom ter za zdravljenje bolezni, povezanih z našim DNK zapisom.
11. galaktična čakra je mešanica vijolične, srebrne in zlate barve. Najdemo jo nad 9. čakro in simbolizira um nad materijo. Um oblikuje vse snovno področje. Do nje naj bi se najlažje dostopalo preko stopal in dlani. Šamani preko te čakre povezujejo telesno - fizično z nadnaravnimi energijami. 
12. čakra ali božanska čakra je skupek vseh barv. Nahaja nad 11. čakro in predstavlja povezanost, vrata v svet božanskega. Omogoča nam, da razširimo zavest do ravni, da smo vsi eno. Skozi to čakro naj bi se naš obstoj v človeški formi realiziral v skladu z našim duševnim namenom.
Žilavec Brane (2010) ugotavlja, da smo v zadnjih stoletjih s pomočjo moderne znanosti razvili pojmovanje vesolja kot ogromnega prostora, ki je na redko posejan z zvezdami, galaksijami, črnimi luknjami in podobnimi kozmičnimi telesi. Razdalje med njimi so tako velikanske, da si jih težko predstavljamo. Primarna je tedaj glasba kozmičnih obzorij. Radetsky marš izhaja iz avstrijske slavne zgodovine. V priredbi Johanna Straussa je postal univerzalen. Poslušajo ga po celem svetu na Dan miru. 1. januarja. Dirigirali so ga mnogi slavni dirigenti kot Karajan, Kleiber, Mehta, ki so se postavljali v vlogo kozmičnih generalov, ki so vodili uglašene zbore od trpljenja do zvezd (lat. per aspera ad astra). Sprožajo v nas nepozabna občutja kot gloria dei. Dajejo vtis, da ne branijo več posvetne države, ampak božjo.

Smo v fotonskem pasu preobrazbe. Baje se je začelo l. 2013 se je začelo in bo trajalo bo 11 let do 2022. Fotonski pas se nas močno »dotika«! Vpliva na vse, kar se nahaja na Zemlji. Mnogi se bojijo te energije. Fotoni razsvetljujejo, odpirajo, spreminjajo. Sprememba pomeni rast, razvoj, preobrazbo ... za nekatere je to preveč. Zaprli so se, ostali bodo v omejitvah 3D in skozi smrt zapustili Zemljo, se ponovno inkarnirali na planetu Stahlen, ki jih že čaka s svojimi učnimi programi duhovnega razvoja. Imamo intuicijo, mir, vse, kar potrebujemo. 
Nekoč so ljudje bolj pazili na svoje zdravje, ker so bili bolje povezani z naravo. Obenem pa so bili bolj izpostavljeni nevarnostim, proti katerim niso poznali zaščite. Dolar (2021) meni, da je vsaka individualna bolezen tudi družbena, zato govorimo hkrati o individualni in družbeni patologiji. Freud je izhajal iz prestrogega odnosa do seksualnosti, ki je  pogoj kulture. Slednje ni brez pravilne rabe seksualnosti, to, kar jo omogoča, pogojuje tudi njeno patologijo. Ni kulture, nobene njene institucije in nobenega njenega dosežka, za katerega ne bi bilo treba plačati visoke cene. 
'Tantra' je sanskrtska beseda. Nastala je z združitvijo besed tanoti (razširitev) in trajati (osvoboditev). Pomeni 'tkanje',  'nepretganost', v smislu povezovanja ljudi in združevanja človeških src. Je znanost o širjenju zavesti in osvobajanju energije. Izvor tantre najdemo v hinduističnih in budističnih sektah Indije, kjer jo še danes gojijo v enaki podobi kot pred tisoč leti. Medtem se je razširila v druge azijske dežele, kjer nanjo vplivajo lokalne tradicije, sama pa je, nasprotno, vplivala na verske skupine v Tibetu, na Kitajskem in Japonskem in je znana pod različnimi imeni. Ker jo imajo za jogo ljubezni, se ji včasih pravi tudi tantra joga. Tisti, ki so šli skozi tantrično posvetitev, vidijo njeno enkratnost v tem, da je zmožna povezati na videz nezdružljivo. V njej vidijo sintezo seksualnosti in duhovnosti, tradicije in spontanosti, družbenega in individualnega.
11. galaktična čakra je mešanica vijolične, srebrne in zlate barve. Najdemo jo nad 9. čakro in simbolizira um nad materijo. Um oblikuje vse snovno področje. Do nje naj bi se najlažje dostopalo preko stopal in dlani. Šamani preko te čakre povezujejo telesno - fizično z nadnaravnimi energijami. 
12. čakra ali božanska čakra je skupek vseh barv. Nahaja se nad 11. čakro in predstavlja povezanost, vrata v svet božanskega. Omogoča nam, da razširimo zavest do ravni, da smo vsi eno. Skozi to čakro naj bi se naš obstoj v človeški formi realiziral v skladu z našim duševnim namenom.
Če prav razumem, so vse nadaljnje čakre poglobljeno nadaljevanje zavesti enosti, ki se pojavi v 7. čakri. to je obenem kozmično-božanska zavest. Oba izraza lahko uporabimo, ker je Spinoza izhajal iz predpostavke 'deus sive natura' bog ali narava kot soznačno.    
Z energijo Sonca v znamenju vodnarja se poveča možnost za bolj drzne odločitve, povečala se bo tudi želja po stikih, takšnih in drugačnih. V kolikor nakopičene energije ne boste imeli priložnosti sprostiti, se vam lahko zgodi, da iskreno izbruhnete, brez da bi se obremenjevali s posledicami. Neverjeten pogum, ki ga boste zaznavali, vas lahko popelje k spremembi, morda tudi kakšni večji, pomembni za prihodnost.
Oči bodo široko odprte, um bo bister in jasen, želel bo napredovati in okusiti nove razsežnosti. Prihaja tudi potreba po tem, da se soočite z vsem, kar ni rešeno ter da stopate naprej osvobojeni. Soočenja bodo lahko glasna, vendar se jih nikar ne ustrašite. Želja po napredku, kariernem, finančnem in zasebnem bo tako zelo močna, da je tudi najbolj ležerni ne boste sposobni utišati.
Simpatične planetarne vibracije vas bodo vabile k radovednosti in novim priložnostim. Če ste imeli še pred kratkim občutek, da se vam vse podira, bo sedaj vse skupaj potekalo veliko bolj spontano. Izžarevali boste razigranost, ki lahko v prijateljskih odnosih sestavi prav prijetno zgodbo. Humana, socialna in lojalna energija vas bo vodila skozi teden, zato se vam bo veliko dogajalo in tudi zgodilo. Poudarjena področja bodo intelektualnost, objektivnost, naprednost, raziskovanje ter razvoj znanosti. Učili se boste neosebnega pristopa do življenja in spoznavanja objektivne resnice. Izognili se boste čustvenim konfliktom in razumsko razložili dogajanje v odnosih.
V naši povojni mladosti nismo poznali čudežev življenja, poznali pa smo ljudi, ki so bili malo 'čudni', 'trčeni' ali 'čez les' oz. 'okajeni'.  Če je bil kdo 'okajen', je bilo jasno, da je 'pregloboko pogledal v kozarec'. To se še danes pozna bolj pri prometnih prekrških kot pri umetniških navdihih. Avtor nakazuje še drugo vprašanje, namreč, kako odkrivati za čudnostjo čudežev njihovo čudežnost, avtentičnost oz. izvirnost. Psihologija, psihiatrija in psihoterapija še vedno niso tako popularne stroke, da bi vsakemu omogočile spoznanje samega sebe in drugih. Z oznako 'čudnosti' samo priznamo svoje neznanje, ignoranco, zanikanje realnosti in 'odkrivanje grešnih kozlov'. Čudno pomeni slabo, neprijetno in neprimerno, torej nekaj, kar vzbuja odpor.   
Čudežno  je vredno čudenja. Pri Starih Grkih je bilo čudenje (gr. thaumadzein – čuditi se) izvor filozofije, umetnosti in tedanjega specialnega oz. praktičnega znanja. Danes se čudežnost reducira na čudnost, ker je premalo družbene in osebne klime radovednosti. Morda niti ni paradoks, da več znanja pomeni manj čudenja. Ker malo stvari in odnosov  izkustveno spoznamo glede na to, koliko tega poznamo prek interneta, knjig, filmov, nehote zamenju jemo spoznano z znanim. Ne moremo vsak dan potovati v druge dežele, kraje in krajine, vsak dan gledati druge zvezde, planete in galaksije, lahko pa si vse to pričaramo s 'surfanjem' po internetu.  Lahko  pristajamo na kulturo življenja, ki šteje življenje kot čudež.           
Dramski film Nasmeh Mone Lise (2003) pripoveduje zgodbo Katherine Ann Watson,  učiteljice, ki je prišla poučevati zgodovino umetnosti na  konzervativni zasebni dekliški kolidž svobodnih umetnosti v Massachusettsu v ZDA. Katherin naleti na samozavestne študentke, ki so že vnaprej pripravljene na njen predmet. Zato spremeni metodo poučevanja tako, da študentke preseneti z razlago moderne umetnosti, ki ni del učnega načrta, in jih povabi k razmišljanju o njihovem odnos do umetnosti. Zastavlja jim vprašanja kot so npr: »Zakaj umetnost postane dobra ali slaba in kdo o tem odloča?« Tako sproži burne debate o umetnosti in jih hkrati uči ubirati lastna pota v življenju. Film izhaja iz časov, ko je bilo zaželeno kritično misliti in biti samozavesten  in je podoben filmu Društvo mrtvih pesnikov (ang. Dead poets society), v katerem gre za vzgojo fantov za njihovo samostojnost v odrasli dobi. 
Seveda sta nasmeha Da Vincijeve Mone lise in Vodmatskega fanta še skrivnostna. Iz konteksta časa vidimo, da so priljubljene teme Françoise Saganove (1935-2004) lahkotno življenje, hitri avtomobili, meščanske vile, sončne obale, ki  v bralcu vzbujajo mešane občutke cinizma in čutnosti, brezbrižnosti in brezdelja. 'Tisti njen nasmeh' (fr. Un certain sourire) je pisateljičin drugi roman, ki izraža sproščenost, otroško igrivost, zavest zaupanja v življenje. Vsaka generacija se z nasmehom odpira v nov svet, ker si ga prisvaja na svoj način čudenja. V navedenih primerih pomeni nasmeh izstop iz vnaprej začrtanih okvirov. Težava nastane, ko človeka v času epidemije za zaprtimi vrati pričenjajo obvladovati apatija, depresija…. 
Kakor je na srečo še naša zgodovina še odprta in ne do konca prebrana knjiga, tako ostaja odprt naš odnos do preteklosti antike in srednjega veka kakor tudi do prihodnosti posthumane družbe. Antika svilnih in drugačnih poti se odmevno dogaja tudi v tretjem tisočletju.  Ostala je odprta, kakor je odprto vprašanje pomena antike za tretje tisočletje. Iz nje veje milenijski, ne pa nujno tudi hiliastični duh. Menim, da bi na to vprašanje najlaže odgovoril pokojni Prešernov nagrajenec,  klasični filolog dr. Kajetan Gantar. Glede na moje pomanjkljivo poznavanje Sokrata in Hipokrata bi domneval, da oba druži zvestoba ravnanja po lastni vesti. Čeprav Sokrat uradno ni ničesar prisegal tako kot Hipokrat,  je bi-l zaprisežen lastni vesti. Antični milenijski duh dveh tisočletij je seveda 'sekulariziran'. Kot smo videli pa to vprašanje lahko postane predmet srditih razprav o tem, kdo je zanj bolj zaslužen, kdo je bolj izvirni in kdo pretežno enciklopedično – vikipedično falsificiran poznavalec. 
Smisel intelektualca pa ni prilivanje olja na ogenj antinintelektualistično nasprotujočih strasti (gr. pathos) pa tudi ne popolnoma nepristranska strogo objektivna drža (lat. sine ira et studio). S tega vidika je za naše razmere primeren Ošlajev uvodni prispevek k pragmatični apologiji razlik z dne 5. 2. 2022. Z obstoječim poudarjanjem pol-resnic na svoji strani se širi družbena patologija z nespoštljivo enosmerno komunikacijo. Tako zvano edino pravo vedenje vodo do boja vseh proti vsem. Iz starogrške in rimske antike bi se že lahko naučili, da je takšna drža  dolgoročno škodljiva. O tem vprašanju bi si veljalo ogledati zbornik Stari Grki ne poznajo samo strasti s tragičnimi posledicami, ampak tudi logos, ki je več kot govoričenje in nomos, ki je več kot hipertrofija slabih zakonov. Poznajo koncept človeka kot merila (anthropon metron).   Izbrani avtorji svoje ideje utemeljujejo v skladu z različnimi teoretskimi šolami in ideološkimi koncepti ter poskušajo pokazati, kako misliti antiko z različnih zornih kotov, saj ena sama vseobsegajoča interpretacija ne obstaja. S predstavitvijo tako uveljavljenih kot tudi mlajših slovenskih strokovnjakov za antične študije zbornik naslavljamo na znanstveno in strokovno skupnost
Človek naj živi iz tiste ene notranje gotovosti, ki mu osmišlja mnoge pretnje barbarstva, razdvajanja, raztrganosti, nezanesljivosti, itd. Njegovo vseživljenjsko učenje učenja je nenehno pred dvojno nalogo – poiskati in ohranjati smisel življenja in poskušati obvladovati zunanje okoliščine preživetja. Ko tega ne zmore več, podleže. Zmore pa toliko časa, dokler ga nekdo in z nečim ne podpira. Ima lastna izkustva, knjige, prijatelje. Marsičemu in komu doslej lahko izrazi hvaležnost. Pangova je hvaležna tudi svojim neuspehom. Njen priročnik je izjemno didaktičen, ker na različnih mestih vključuje skice iz osebnega dnevnika. Priznava pa, da je z dobrimi prijatelji na višji frekvenci kot ms slabimi. Z dobrimi rastemo drug ob drugem. Simon je Jezusu pomagal nositi križna Golgoto, On pa ga pomaga nositi nam. Človeštvo je dobro, kadar se ravna po etiki solidarnostnega personalizma. Znotraj atomizirane kulture narcisizma, egocentrizma in partikularizma pa lahko propade. Položaj človeka v kozmosu ni centralen, zanesljiv in predvidljiv. Princip brezmejnega potenciala je že starogrški (gr. apeiron pomeni brez meja, ker je peras meja). Malo verjetno je, da bi imela katera civilizacija nekje v vesolju galaktične kompetence, kar pomeni, da bi obvladovala nekatere morebitne nevarnosti uničenja. V bistvu o vesolju še zelo malo vemo. Grki so vedeli, da je usoda muhasta, ker človek zlahka pade iz sreče v nesrečo. Danes se marsičesa lahko učimo npr. obvladovati avro, hitrejšega branja, avtomatskega pisanja, celo regresije poglabljanja v svoja prejšnja življenja, povečevanja samozdravilnih sposobnosti v Damasijevem stilu 'placebo ste vi'.  Vemo, da neoliberalna želja nenehne gospodarske rasti ne vzdrži kritike. Večina lahko postane revnih. Tišina v tem kaotičnem svetu pomeni oazo miru. Tišina je za Šarotarja  pesem. So besede, ki odmevajo v tišini.
Kaj vse vodi do božansko kozmične zavesti, ki se širi prek sedme čakre vse do trinajste. Hicksova nam pomaga radostno biti, početi ali imeti kar koli si želimo. Hicksino (2008) glavno sporočilo knjige je: prosite in to boste tudi dobili. Dobimo to v svetu različic. A Hicksova nas tudi uči, kako naj uporabimo njena navodila. Kako želimo videti samega sebe? Ali pozornost, usmerjena k zdravniškim postopkom privlači še več tega? Ali z mislimi v sanjah tudi ustvarjam? Ali ni sebično si želeti si še več radosti? Kako lahko pomagamo tistim, ki jim je hudo? Kako dobivam to, kar dobivam? Kaj je merilo našega uspeha? Hicksova na podlagi Abrahamovega nauka, da so vse stvari zaželene ali nezaželene, razlaga, da je  najmočnejši zakon v vesolju zakon privlačnosti. To je v bistvu parafraza fizikalnega gravitacijskega zakona.
8. čakra je zemeljska čakra. Označena je rjavo. Nahaja se 2,5 cm nad 7. čakro, torej nad temenom glave in predstavlja časovno transcendenco. Ta energijski center naj bi nam pomagal, da se odpremo povezavi s paralelnimi svetovi in življenji – omogoča  dostop do Akaških zapisov in uvid v sfero neskončnega potenciala. V praksi se ta čakra največkrat uporablja pri šamanskem zdravljenju in za komunikacijo z našimi  duhovnimi vodniki.
9. lunarna čakra je označena belo in srebrno. Leži nad 8. čakro in predstavlja 'sedež duše'. Ta čakra omogoča višjim energijam, da se pretakajo po telesu in nemoteno prehajajo med drugimi čakrami. Preko nje dostopamo do našega višjega jaza in lahko razberemo, kaj je resnično sporočilo naše duše. Vzpostavitev stika s to čakro nam omogoča, da izberemo pravo pot v kreiranju svoje usode – v skladu z namenom naše duše.
10. solarna čakra je v zlati barvi in se nahaja v zemlji, kakih 45 cm pod nami.  Zagotavlja dobro povezavo med nami in Materjo Zemljo. Ta energijski center je v svoji osnovi vezan na telo, je torej zelo fizičen. Aktivacija te čakre nam pomaga pri prizemljitvi in celjenju fizičnega telesa in tudi planeta kot takega. Prav tako kot prva čakra, je deseta čakra povezana z zdravljenjem kosti in težav, povezanih s kostnim mozgom ter za zdravljenje bolezni, povezanih z našim DNK zapisom.
II.	Novejša znanstvena odkritja in vera astronomov
V astronomiji in drugih vedah nekaj drži, dokler nekdo tega ne ovrže. To je Popperjevo načelo verifikacije. Drži to, kar se na koncu izkaže, kar pomeni, da prestane vse preizkušnje.  Težko je postavljati nedvomne trditve, vendar lahko rečemo, da danes večina znanstvenikov na tem področju verjame:
– da je bilo vesolje pred 13,7 milijarde let izjemno gosto in vroče, vsa materija pa v obliki nekakšne prajuhe iz ultrarelativističnih delcev, iz katerih je nastalo vesolje, kot ga opazujemo danes;
– da ga zdaj sestavlja približno 74 odstotkov temne energije, 22 odstotkov temne snovi in 4 odstotki barionske snovi;
– da se je prasevanje po prostoru razširilo 380.000 let po velikem poku;
– da so se prve zvezde pojavile 200 milijonov let po velikem poku;
– da se bo vesolje še naprej pospešeno širilo.

Roger Penrose pa v svojem novem delu postavlja naslednje teze:
– veliki pok ni bil edini;
– prostor-čas se ni pojavil hkrati z velikim pokom;
– živimo v cikličnem vesolju, kjer vsakemu eonu sledi novi;
– inflacijski model najverjetneje ne drži.

Na spletnih straneh arxiv (http://arxiv.org/abs/1011.3706 ) sta armenski fizik Vahe Gurzadyan in Roger Penrose na osnovi spremembe temperature mikrovalovnega prasevanja skušala sklepati na stanje pred velikim pokom na osnovi rezultatov opazovanj satelita WMAP. Podatke so obdelali računalniki, vendar je to še na ravni hipoteze. 

Prednost uporabe svetlobnega leta kot enote razdalje je zavedanje, da se svetloba giblje kot žarki z veliko a končno konstantno hitrostjo 300 000 km/sek.  Če je galaksija oddaljena milijon svetlobnih let, to pomeni, da je svetloba trajala milijon let preden je dosegla Zemljo. To pomeni, da ko opazujemo galaksijo, ki je oddaljena milijona svetlobnih let, dejansko gledamo na galaksijo pred milijon leti. Pri razdaljah znotraj zvezdnega sistema je svetlobno leto običajno prevelika razdalja do uporabe. Na primer, razdalja od Sonca do Zemlje je 0,00000156 svetlobnih let. Enota je večinoma primerna za medgalaktične razdalje. Astronomi raje uporabljajo astronomsko razdaljo enoto parsec, vendar svetlobno leto je preživela kot priljubljena enota. Izraz 'svetlobno leto' je omenjen v mnogih priljubljenih znanstveno-fantastičnih delih, kot je Star Trek - zvezdna steza.
Roger Penrose (2010) meni, da se prostor-čas ni nujno začel z velikim pokom. Po njegovi teoriji morda živimo v enem izmed obdobij tako imenovanega cikličnega vesolja. Konec septembra je izšla nova knjiga Ciklusi časa ( Cycles of Time: An Extraordinary New View of the Universe , Bodley Head 2010), v kateri Roger Penrose pojasnjuje, kaj pomeni ciklično vesolje (ang. Conformal Cyclic Cosmology). Gre za morda pomembno hipotezo, če ji bo v sledila natančna teorija. Penrose namreč napoveduje, da bi se morda lahko izognili zagati, v kateri so fiziki, ko se pri velikem poku srečajo s pojmi, kot sta neskončna temperatura in neskončna gostota.

Roger Penrose je tudi dokazal, da se zvezda, ki se sesede prek določene meje, ne more več razširiti. Namesto tega se pojavi singularnost v prostoru in času – to je tista točka, v kateri se čas ustavi in zakoni fizike ne veljajo več. »Vesolje ne obstaja samo po naključju. Mislim, da je v obstoju vesolja nekaj mnogo globljega, o čemer lahko ta hip le slutimo.« Če malce poenostavimo teorijo velikega poka, lahko rečemo, da predpostavlja začetek vesolja v neskončno vroči, gosti in homogeni fazi, ki se je s širjenjem in gravitacijo razvilo v to, kar lahko opazujemo danes. Ker si fizika s pojmom neskončnost ne more pomagati, ostaja nejas no, kaj se je zgodilo v tistih prvih trenutkih. Če bi se izkazalo, da bi se Penrosova teorija o cikličnem vesolju lahko izognila tej zagati, bi bilo to že veliko. fizika s slovito Einsteinovo enačbo vred se pred singularnostjo preprosto vda. Vendar to še ne pomeni, da je veliki pok pred 13,7 milijarde let pomenil začetek vesolja po Penroseju. Če v veliki pok vpletemo drugi zakon termodinamike, ki pravi, da se količina nereda, ki ji fiziki pravijo entropija, povečuje s časom, bi morda lahko našli odgovor. Če je bila po velikem poku entropija že največja, se ne bi več povečevala, razen če ni obstajalo nekaj, kar bi pred tem omogočilo majhno entropijo ob rojstvu vesolja … Treba je vedeti, da visoka entropija pomeni nizko urejenost in obratno.

Entropija predstavlja nezmožnosti sistema, da bi vso energijo porabil za delo. Pomeni  tudi mero za nered in pojasnjuje neobrnljivost nekaterih sprememb. Brez našega urejanja je sistem čedalje bolj neurejen. To velja tako za naravo kot za organizacije, ki jih sestavljamo ljudje. Sistemi težijo k neurejenosti. Toda, kaj, če bi bilo to lahko tudi drugače? Kaj, če ima narava (in s tem tudi ljudje) sposobnost samoorganizacije, vgrajeno težnjo k urejenosti, kaj, če v njej vlada tudi sintropija in ne le entropija?
Andrej Detela (2015) v uvodu pove, da je v matematičnem smislu sintropija isto kot negativna entropija, v procesnem smislu pa je sintropija samoorganizacijska sposobnost narave, ki presega omejitve entropijskega zakona. 'Prišel bo čas, ko bodo ljudje živeli drugače; v zavestnem sodelovanju vseh bitij, ne da bi eno skušalo vladati nad drugim'.
Razumevanje, da se stvari samodejno ne spreminjajo na slabše, da se lahko sistemi tudi samoorganizirajo, lahko spodbudi popolnoma drugačen način razmišljanja in delovanja. Ozaveščene organizacije to razumejo in zaupajo timom, da se organizirajo sami. Je res treba  sintropiji samo dopustiti, da se izkaže? V vesolju so pojavi entropije in sintropije. Ponekod se narava obnovi, drugod se pa ne. 
Ne  vemo, kdaj se bo vesolje nehalo širiti. Verjetno tedaj, ko  bo prišlo do skrajne točke in bodo črne luknje pogoltnile vse od najmanjših delcev do največjih galaksij. Potem bodo črne luknje ena za drugo izgubljale energijo in se počasi izsevale v obliki delcev brez mase. Vesolje bo z njihovim izginotjem izgubljalo informacije. Ker pa so informacije povezane z entropijo, se bo ta zmanjševala s smrtjo vsake črne luknje. Veliko je kandidatov za najmanjše delce. Imamo različne vrste kvarkov, leptonov, gluonov. 

Pri brezmasnih delcih čas ne obstaja. O njih lahko povemo le, da so in se raztezajo v večnost. Pri čemer si seveda težko predstavljamo večnost, v kateri ne tiktakajo ure. Tu Penrose postreže z zapletenimi matematičnimi izračuni, ki naj bi dokazovali, da obdobje brezmasnih delcev pomeni tudi konec – časa. »Naše vesolje je le eon v nepretrgani vrsti eonov«. Eon je obdobje enega vesolja. Med teorijo in eksperimentom zeva v današnji znanosti precej velik prepad. Ko nekdo nekaj odkrije, sledi poplava člankov, razlag, nadaljnjih eksperimentov ipd. 

Prasevanje je nekakšen ostanek velikega poka. V 90. letih so ugotovili, da se temperatura tega sevanja malce spreminja med različnimi smermi na nebu v enem delu od stotisočih. Te fluktuacije naj bi bile naključne in segajo v obdobje širjenja vesolja, ki se je začelo nekaj delčkov sekunde po velikem poku. Penrose in Gurzadyan domnevata, da so krogi nastali kot posledica trkov supermasivnih črnih lukenj, ki so pri tem oddale silovite izbruhe energije. Kar pa je pri teh krogih najbolj nenavadno, kažejo njuni izračuni, je naslednje: nastati bi morali pred velikim pokom.

Prasevanje je nastalo v zgodnjem vesolju, ko so bile fluktuacije v gostoti še majhne in jih je zato skoraj nemogoče natančno izračunati. Poleg tega prihaja prasevanje s tako velikih razdalj, da vidimo, kako je vesolje videti na izjemno velikih dolžinah. V trenutnih meritvah prasevanja je nekaj manjših anomalij, toda standardni model vesolja se kljub temu še vedno obnese, je prepričan Anže Slosar.
Po domnevah fizikov je veliki pok na samem začetku vesolja ustvaril enako množino materije, ki sestavlja nas in vse, kar nas obdaja in nam je vidno, prav toliko pa je bilo ustvarjene tudi antimaterije. Poenostavljeno povedano, ima večina delcev materije svojega dvojčka, antimaterijo, ki je enaka materiji, ima pa nasprotni električni naboj. Ko se delca materije in antimaterije srečata, se izničita, njuna energija pa se spremeni v svetlobo. Vendar pa, kot ugotavljajo fiziki, je danes vesolje sestavljeno večinoma le iz materije. Veliko vprašanje se zato zastavlja, kam je izginila antimaterija, ki je hkrati z materijo nastala ob velikem poku?  
Nekaj odgovorov na to ponujajo raziskave, ki so jih opravili na Velikem hadronskem trkalniku (LHC) v Cernu pri Ženevi. V trkalniku trkajo protoni pri nepredstavljivo velikih hitrostih, pri čemer nastajajo težki delci materije in antimaterije.  Ti razpadajo v lažje delce, tudi take, ki jih fiziki prej še niso nikoli zaznali. Raziskave v LHC so pokazale, da materija in antimaterija razpadata z nekoliko različno hitrostjo. To bi lahko deloma, nikakor pa ne v celoti, razložilo, zakaj v naravi opažamo asimetrijo. 
Toda težava je v tem, da je LHC v primerjavi z natančnostjo, ki so jo fiziki vajeni, podoben igranju namiznega tenisa z loparjem za tenis. Ker so protoni sestavljeni iz manjših delcev, se ti ob trku razpršijo povsod naokoli. Zato je med naplavino delcev zelo težko opaziti nove. To nadalje otežuje natančno merjenje njihovih lastnosti; na podlagi tega bi lahko ugibali, zakaj je v času od velikega poka dalje toliko antimaterije izginilo.
V igro bodo trije novi trkalniki. Glavni med njimi bo Bodoči krožni trkalnik, Future Circular Collider (FCC). Ta bo deloval v 100 kilometrov dolgem tunelu, ki bo obkrožal Ženevo in ki bo uporabil sedanji 27 kilometrov dolgi tunel Velikega hadronskega trkalnika le kot stranski drsnik. Namesto protonov bodo v tem trkalniku trkali elektrone in njihove antidelce, pozitrone, in to pri precej večjih hitrostih, kot jih je bilo mogoče doseči v LHC. 
V nasprotju s protoni so elektroni in pozitroni nedeljivi, zato bodo fiziki  točno vedeli, kakšni delci se bodo trkali. Raziskovalci bodo lahko tudi spreminjali energijo, pri kateri bodo potekali ti trki – zato da bodo lahko producirali specifične delce antimaterije in s precej večjo natančnostjo merili njihove lastnosti, zlasti način njihovega razpadanja.
Je izginotje antimaterije povezano s temno snovjo? Te raziskave bi lahko razkrile povsem novo vrsto fizike, napovedujejo  številni raziskovalci. Ena od možnosti je, da bi izginotje antimaterije lahko bilo povezano z obstojem temne snovi – do zdaj neopaznih delcev, ki sestavljajo ogromnih 85 % mase v vesolju. Odsotnost antimaterije in razširjenost temne snovi sta verjetno posledici razmer v času velikega poka, zato bodo ti poskusi segali v sam izvor našega obstoja.
Ta trenutek je nemogoče napovedati, kako bodo razkritja, do katerih bodo privedli eksperi menti v novih trkalnikih, spremenila naše življenje. Toda nazadnje, ko smo z eksperimenti v trkalniku ustvarili močno povečavo za pogled na vse, kar obstaja, smo odkrili subatomske delce in svet kvantne mehanike. Oboje je sprožilo revolucijo v računalništvu, medicini in proizvodnji energije. 
V nasprotju s prejšnjimi teleskopi, ki merijo vpliv na manko svetlobe zvezde, ko gre planet mimo nje na krožnici pred njo, bo teleskop Jamesa Webba z instrumentom, imenovanim koronagraf, blokiral svetlobo zvezde, ki bi vstopila v polje teleskopa. To deluje približno enako, kot ko si z roko zasenčimo oči, da preprečimo, da bi se nam bleščalo.  Ta tehnika bo teleskopu omogočila, da bo neposredno opazoval majhne planete, ki bi se praviloma izgubili v bleščanju zvezde, ki jo obkrožajo.
S teleskopom Jamesa Webba bo mogoče ne samo zaznavati nove planete, ampak bo lahko tudi ugotovil, ali bi na njih lahko obstajalo življenje. Ko svetloba zvezde doseže atmosfero planeta, se določene valovne dolžine absorbirajo in puščajo vrzeli v odsevanem spektru. Tako kot črtna koda te vrzeli popisujejo atome in molekule, iz katerih je atmosfera planeta. 
Teleskop bo lahko prebral te »črtne kode« in zaznal, ali ima ozračje planeta potrebne razmere za življenje. Že čez 50 let bo po predvidevanju izvedencev realno pričakovati, da bomo že imeli medzvezdne vesoljske odprave, ki bodo odhajale ugotavljat, kaj in kdo lahko živi na nekem medzvezdnem območju.
Za zunanjega, 'mirujočega' opazovalca bo opazovalec na vrtečem se krogu izmeril manjši obseg kot 2πr. Poleg tega bo po principu ekvivalence vedel, da tudi ure opazovalcem na krogu tečejo različno, in sicer vedno počasneje, čim bolj se oddaljujejo od središča vrtenja. Ker se hitrost povečuje, je tudi upočasnitev zaradi specialne relativnosti večja; pri oddaljevanju od središča se spuščamo v ekvivalentnem gravitacijskem polju', tako da ure tečejo še počasneje. Einstein je povezal tudi 'presežni radij' majhnega kroga v neki točki prostora s količino mase znotraj kroga; Iz te zasnove so razumljive črne luknje in veliki pok. 
Na začetku se je nenadoma pojavilo nestabilno stanje, ki je razgnalo vesolje in ukrivilo njegov prostor pro ohlajanju. Veneziano in Gasperini domnevata, da je bilo začetno stanje mrzlo in neskončno. Tudi v tem primeru ga je nestabilno stanje razdrobilo. Teorija strun dopušča tudi zo možnost. Črna luknja se lahko preobrazi v brezmasni foton. Sevajo po zakonih termodina mike. Katere lastnosti tedaj povzročajo entropijo.  Laplace je predpostavljal takšno inteligen co, ki bi razumela vse vesolje. V bistvu astrofiziki še vedno težijo k tej predpostavki, čeprav je to kvantni determinizem. Po Einsteinovi teoriji splošne relativnosti vesolje lahko izgublja informacije. Črne luknje lahko predstavljajo prehod v drugo vesolje. Veliki pok se je zgodil tam, kjer smo in kjer nismo, ker je bilo nekoč vse v isti točki 'jedrskega zlitja', ki se je razletela na tu in tam.  Širjenje pomeni ohlajanje, stiskanje pa segrevanje tako na nebu kot na Zemlji. Greene pravi, da ne poznamo niti začetnih pogojev nastanka vesolja niti jezika, ki bi to opisal. Pogoji inflacije so se pojavljali zdaj tu, zdaj tam.  Takšni dogodki so vodili do multiverzuma. Teorije strun ne povedo dejanskega stanja. Ne vemo, ali enotna astrofizika velja za vsa vesolja. M teorija bo polje raziskovanja tudi v tem stoletju. eksperimentalno  sredstvo zanje bodo močni pospeševalniki. Kvantna teorija gravitacije daje upanje za odgovor. Morda se bo pokazala teorija superstrun le kot ena možnost. Kvantnomehanske simetrije so le posledice strun. Graviton je vzorec tako kot foton za svetlobo. Strune – niti sestavljajo kozmično tkanino. Gre tudi za transformacijo kvantne mehanike, ki bo povezovala prostor, čas in kvantne lastnosti. Kaj naj bi pojasnili z einsteinovskim načelom ekvivalence. 
Greene (2005) je populariziral sodobna odkritja astrofizike na kar najbolj razumljiv, metaforičen in analogen način za nestrokovnega bralca. Na koncu je dodal slovar definicij strokovnih izrazov. Ko se je zdelo, da je že skoraj vse ugotovljeno, je začelo z novimi odkritji naraščati tudi neznanje.  Astrofizika je postala podobna znanstveni fantastiki, ker se je po Einsteinu izkazalo, da je najpomembnejša pri odkrivanju novih spoznanj domišljija. Ta pa sodi k četrtemu tipu učenja po McCartyjevi smislu 'kaj če'. V kulturi je to nedokončana moderna. Kaj če bo človek v prihodnjem desetletju osvojil Luno, obljudil Mars.     
II.1 Ali univerzalni um zapoveduje gibanju atomov in zvezd?

Zaenkrat bi to želel biti človeški um. Znanost že nekaj časa ni več najhujši nasprotnik nauku Katoliške cerkve. To je zdaj new age – novodobna religioznost, za katero pravijo, da temelji na štirih stebrih: znanstvena podstruk tura, vzhodna verstva, nova psihologija in astrologija. V Katoliški cerkvi pravijo, da je lahko velika nevarnost za tiste, ki krščanstva ne poznajo dovolj ali je to premalo koncilsko. New age resda nagovarja ljudi s sodobnim besednjakom, vsebinsko pa ostajajo njegovi apostoli na ravni srednjeveške sholastike. 
Je res  um kot oblak elektronov, ki obdaja jedro atoma. Dokler ni opazovalca, nimajo elektro ni nobene fizikalne identitete in gre le za amorfen oblak. Na enak način si lahko predstavlja mo, da obstaja nekakšen oblak možnosti, sestavljen iz besed, spominov, idej in podob, ki je v vsakem trenutku odprt za naše možgane. Na znak, ki ga sproži um, se ena izmed teh možnosti spusti iz našega oblaka in postane misel v možganih. Baje ta misel o oblaku nevedenja pripa da indijskemu zdravniku Deepaku Chopri. Se nekaj podobnega dogaja tudi na Soncu, ki omogoča življenje na Zemlji. Jim neki vesoljski um namigne, naj se združijo in ustvarijo atome helija, ki bodo potem greli naš planet? Spreminjanje vodikovih atomov v helijeve je fizikalni proces na Soncu … 
V turbulentnih spremembah ustvarjajmo vsaj minimalno ravnotežje. Hawking je menil podobno kot nekoč Laplace, da za delovanje vesolja hipoteze Boga ni potreboval. Bog rad kocka, zato je v vesolja še marsikaj, česar ne moremo razumeti in ostaja skrivnost. V antiki ao vedeli, da se narava rada skriva. Podobno meni Heidegger za resnico – aletheia, ki je vedno še delno prikrita – letha – reka pozabe. A Bog se ne more obnašati, kakor bi se mu zazdelo. »Čeprav znanost morda lahko reši vprašanje nastanka vesolja, pa ne zna odgovoriti na vprašanje: zakaj se vesolje sploh muči s svojim obstojem. Odgovora na to vprašanje ne pozna. Matematično verjetno je število planetov v vesolju, podobnih Zemlji,  5 · 1015. Verjetnost, da so življenja na njih razvita v enakih fazah, je majhna.
De Grasse (2018) nam razlaga osnovne pojme astrofizike za vse od prapoka in črnih lukenj, prek kvarkov in kvantne mehanike do iskanja planetov in življenja v globinah vesolja. Seda nje razumevanje gravitacije temelji na Einsteinovi splošni teoriji relativnosti, ki je še v okviru klasične fizike. Druge tri osnovne sile fizike so opisane v okviru kvantne mehanike in kvantne teorije polja. Nekateri domnevajo, da je kvantnomehanski opis gravitacije nujen na podlagah, kjer ni moč konsistentno združiti klasičnega sistema s kvantnim. 
Sodobna astronomija rabi poseben slovar strokovnih izrazov tako kot vsaka druga stroka. Stanje diagnoze te stroke je odprto, dinamična in vključuje mnoge pretnje tako kot npr. zgodovina Zemlje ali splošna človeška zgodovina. 
V času (neo)liberalnega vzpona posameznika prevlada drug tip svobode kot svobodne izbire, ki pa se izkazuje kot drugačna oblika zunanje kontrole. Zato smo bolj kontrolirani kot si mislimo. Danes je medijskih in množično socialnih posredovalcev čedalje več.  Svobodna volja postaja iluzija, ker ne vemo, po katerih nezavednih motivih oz. travmah se odločamo. Nemški klasični filozof Immanuel 
Kant (1724-1804) se je spraševal po pogojih in možnostih svobode. To vprašanje je smiselno v okvirih pojmovno urejenega  razsvetljenskega uma, ki ga danes skoraj ni več. Njegov kategorični imperativ, ki je v bistvu modifikacija zlatega pravila, je precej zanemarjen. Razsvetljenstvo je zamrlo v času 2. svetovne vojne, ko je Sartre v delu Bit in nič odkrival abstraktno absurdno svobodo. Za Sartra so bili Francozi najbolj svobodni v času nemške okupacije. 'Obsojeni' so bili na svobodo, ker so se morali odločati med življenjem in smrtjo.  Morda pa svobode sploh ni, kadar izbiramo le med na videz mehkimi - permisivnimi in trdimi - represivnimi ukrepi. Filozof Frank Ruda (2020) ugotavlja, da se bomo bolj zavzemali za svobodo, ko bomo spoznali, v čem smo nesvobodni npr. v času pandemije korona virusa. Sam se sicer šteje za sodobnega fatalista. A čemu bi ohranjali slabše oblike svobode, če so možne boljše. Narcisizem in  avtokracija sta nesvobodni obliki t. im. naravnih zavezništev ozke lojalnosti, ki vedno znova terjajo žrtve. Za bistvo svobode ni dovolj zgolj biti  'naš človek', ampak 'pravi človek' na pravem mestu s pravilnimi, odgovornimi odločitvami. S tem bi se najbrž strinjala celo tako divergentna filozofa kot sta antični Aristotel in sodobni Žižek. Mnogi posamezniki danes neoliberalno pristajajo na všečnost. A takšnih bližnjic k svobodi in resnici ni. 'Juriš na nebo'  odpira le pot do nje, je pa ne prinaša. Svoboda v miru je boljša kot svoboda v vojni, ker lahko izboljšujemo kakovost dialoga in življenja nasproti t. im. sveti preproščini neznosne lahkosti bivanja in ubijanja.      
Francoz Delacroix je v 19. stoletju naslikal platno podobo 'Svoboda vodi ljudstvo'. To je svoboda kot upor proti staremu režimu, ki pa ni bila uravnotežena s pozitivnimi cilji prihodnosti. Podobno idejo boja proti okupatorju izraža kip svobode v Volgogradu. Kaže na to, da je v boju za svobodo treba uravnoteževati motivacijo proti z motivacijo za, sicer se enostransko dosežena svoboda hitro sprevrže v nesvobodo. Na to kažejo primeri francoske, ruske, kitajske, jugoslovanske revolucije.  Jugoslovanskega samoupravljanja kot asociacije združenih proizvajalcev ni več. Rupel s svojimi klasifikacijami svobode nakazuje odgovor na vprašanje, katera oz. katere svobode so sedaj in tukaj najpomembnejše. Globalna dilema pa je še, ali bo v politiki možne prihodnosti dolgoročno svoboda posameznika pogoj svobode vseh ali pa ostaja v realni politiki navidezna  svoboda nekaterih, denimo oligarhov, obremenjena z mnogimi nerazrešenimi travmami in revščino drugih.
Svobodo presojamo glede na potrebe in vrednote. Za zapornika je največja svoboda prostost, za bolnika zdravje, za zatirane je svoboda demokracija, za molčečo večino je to svoboda govora.  Svoboda je precej bolj kompleksen problem kot je to videti na prvi pogled.  
De Grasse Tison (2018) na kratko analizira temno snov, temno energijo, nevidno svetlobo. Nekateri planeti našega osončja in elementi imajo podobna imena – Pluton, plutonij, Neptun, neptunij,… Prizna, da marsičesa še ne vemo npr. kaj je temna snov. Temna energija je tista, ki vleče galaksije narazen. Zemlja ima 1 luno, Mars 2, Neptun 13, Jupiter in Saturn po 62, planetoid Pluton ima 1 luno Haron. Drugi so brez lun. 
Tèmna snóv je domnevna vrsta snovi, ki je ni moč zaznati po njenem oddanem sevanju. O njenem obstoju se sklepa na podlagi njenih gravitacijskih vplivov na vidno snov, kot so zvezde in galaksije, sevanje in celotno zgradbo vesolja. Ocene količine snovi v vesolju s pomočjo gravitacijskih vplivov dosledno kažejo na to, da je te nevidne snovi veliko več od neposredno vidne. Poleg tega obstoj temne snovi razrešuje več neskladnosti v teoriji prapoka in tvorbe velikih struktur v vesolju. Verjetno je v vesolju večina snovi v temni obliki. Določevanje narave temne snovi je znano tudi kot problem temne snovi oz. kot problem manjkajoče mase. Ker temne snovi astrofiziki neposredno niso zaznali, predstavlja enega najpomembnejših odprtih problemov v sodobni astrofiziki.
Tèmna energíja je v fizikalni kozmologiji in astronomiji neznana oblika energije, ki prežema celoten prostor in povzroča pospešeno širjenje vesolja. Je najširše sprejeta domneva za razlago opazovanj od 90.  let, ki nakazujejo, da se vesolje pospešeno širi. Glede na podatke odprave vesoljskega observatorija Planck in standardni model kozmologije, po načelu  ekvivalentnosti mase in energije, vesolje sestavlja 26,8 % temne snovi, 68,3 % temne energije (skupaj 95,1 %) in 4,9 % običajne snovi. Gostota temne energije je zelo majhna: v našem Osončju bi bilo le 6 ton temne energije v polmeru Plutonove tirnice. Predlagani obliki temne energije sta kozmološka konstanta, konstantna energija, ki vesolje homogeno zapolnjuje. 
Obstaja več kozmopolitskih teorij, ki jih poznamo že pri starih Grkih in  stoikih. Rimski stoicizem je bil vir in temelj politične filozofije Immanuela Kanta, ki si prizadeva za praktično implementacijo kozmopolitskega zakona oz. ustave.

Sodobne razprave o teoriji in praksi kozmopolitizma, in sicer skozi pet tematskih pristopov: globalna pravičnost, svetovni etos, nacionalnost in kultura, politika in globalno ukrepanje. V zadnjem stoletju se je razumevanje dogodkov v fizičnem vesolju precej poglobilo. Dobili smo pregled nad napovedljivimi dogodki. Hawking bi rad storil prvi korak k spoznavanju božjega uma.
Supernovo danes poznamo metaforično predvsem kot nakupovalno središče z nenehno ponudbo novosti blaga. Supernova pa je dejansko eksplozija umirajoče masivne zvezde na koncu njene življenjske poti. Pri tem se sprosti neverjetna količina energije in če bi zamenjala sonce, bi bila svetlejša, kot če bi jedrsko bombo razneslo pred našimi očmi. Črna luknja pa nastane, ko eksplodira velika zvezda. Njena gravitacijska sila je tako močna, da ji nič ne more uiti. Zemlji najbližja črna luknja je oddaljena 10.000 svetlobnih let. Zakaj ji pravimo 'črna luknja'? Črna luknja je v astrofiziki zgostitev mase, njeno težnostno polje pa je tolikšno, da je ubežna hitrost višja od svetlobne, zato njeni težnosti ne more uiti niti svetloba. Črne luknje so v središčih skoraj vseh več kot 100 milijard galaksij. 
Naša galaksija, ki ji pravimo Rimska cesta ali Mlečna cesta, se bo čez približno 3,75 milijarde let začela združevati s svojo največjo sosedo, galaksijo Andromeda, ki ima pribl. tisoč milijard zvezd, medtem ko jih ima Rimska cesta po ocenah strokovnjakov okoli 400 milijard. To ne pomeni grožnje za Svet, saj je prostora med planeti in zvezdami toliko, da ne bo trčenj. Novi galaksiji so znanstveniki že nadeli ime, in sicer Milkomeda. To sicer ne bo prvič, da bi se naša galaksija zaletele z drugo. In ko smo ravno pri galaksijah. Zemlja se vrti okoli Sonca, ta pa kroži z drugimi planeti okoli galaktičnega centra. Za en krog okoli središča Rimske ceste Sonce potrebuje pribl. 230 milijonov zemeljskih let.
Venera, ki se nam kaže kot večernica ali danica, je v našem Osončju Zemlji najbolj podoben planet, vendar je tam vsak dan daljši kot na Zemlji. Venera namreč potrebuje 224 dni, da pride okoli Sonca in kar 243 dni, da se zavrti okoli svoje osi – okrog nje se vrti v hitrostjo 6,5 km/h. Zemlja se vrti okoli svoje osi s hitrostjo 1.656 km/h. To pomeni, da en dan na Veneri traja dlje kot eno leto. Je tudi edini planet v našem Osončju, ki se vrti v nasprotno smer od ostalih (v smeri urinega kazalca). To pomeni, da tam Sonce vzhaja na našem zahodu in zahaja na našem vzhodu. Je tudi najbolj vroč in najsvetlejši planet v našem Osončju. Temperature se nihajo med 430 in 480 stopinjami celzija. 
Nevtronske zvezde (tudi degenerirane zvezde) veljajo za najmanjše in najbolj goste zvezde v vesolju. Nastanejo, potem ko se velike zvezde po supernovi sesedejo vase. Čeprav so, relativno gledano, pritlikave – premer imajo med 10 in 20 kilometri – so težje od našega Sonca, saj so najgostejše in je materija v njih zelo zbita. En kubični centimeter le-te tehta enako kot celotno človeštvo! Za primerjavo. Sonce ima polmer 695.500 kilometrov, kar je 109 Zemljinih polmerov. Povprečna velikost zvezd na Mlečni cesti je sicer manj kakor polovica velikosti Sonca, ki predstavlja 99,8 odstotka mase našega Osončja. Petino preostalega odstotka zavzema Jupiter, ki tehta 317 Zemelj. Nevtronske zvezde premorejo izjemno magnetno polje in gravitacijo. Če bi z enega metra na tla vrgli bonbon, bi ta po eni nanosekundi na tla treščil s hitrostjo sedmih milijonov km/h, sprostilo pa bi se za tisoč atomskih bomb energije. Te zvezde beležijo potrese, ki veljajo za ene najbolj silovitih dogodkov v vesolju. Tam premik za zgolj milijoninko metra za nas predstavlja potres 20. stopnje po Richterjevi lestvici, kar je izjemno, če vemo, da bi že po potresu 15. stopnje Zemljo raztrgalo. Nevtronske zvezde so sicer zelo redke, saj naj bi bila na tisoč drugih zvezd le ena nevtronska. Kljub majhnosti jih vidimo, in sicer zato, ker se do 60-krat zavrtijo okoli svoje osi v sekundi, lahko pa tudi do 600-krat.
Planet 'HD 189733b' je od daleč zaradi modrega odtenka podoben planetu Zemlja in mu prav tako lahko rečemo modri planet. A ta 63 svetlobnih let oddaljen planet, ki sodi med vroče Jupitre, kar pomeni, da gre za plinskega orjaka, ki ni pretežno sestavljen iz kamnin oz. drugih trdnih snovi, ni poln oceanov, ampak ima v atmosferi visoko koncentracijo silikatov (sol silicijeve kisline), delcev, ki sestavljajo steklo. Pogoji tam so neznosni. Temperatura je stalno cca 1.100 stopinj Celzija, medtem ko veter piha s hitrostjo 5.000 km/h. V primeru, da silikati kondenzirajo, na planetu dežujejo delci stekla. Če torej Zemlji modrino daje svetloba, ki se odbija od morij in oceanov, modrina na HD 189733b pripada oblakom v atmosferi, ki so nasičeni s silikatnimi delci, ki dežujejo kot steklene kapljice.
Sonce je naša najbližja zvezda. Sonce, ki je izvir gravitacijskega polja, je od Zemlje oddaljeno pribl. 150 milijonov kilometrov. To pomeni, da svetloba do nas potuje pribl. 500 sekund, kar je dobrih osem minut (8 minut in 20 sekund). Če bi Sonce nenadoma izginilo, bi to opazili šele osem minut kasneje, saj bi šele tedaj prenehali prejemati njegovo svetlobo. Sonce, ki sodi med zvezde tipa G – vsako sekundo pribl. 600 milijonov ton vodika pretvori v helij, pri čemer majhen delež tega pretvori v energijo. Lahko postane velika rdeča krogla, ki bi uničila Zemljo. Verjetno se ne bo zgodilo še vsaj pet milijard let. Ste vedeli, da Sonce, kjer je temperatura pribl. 5.500 stopinj Celzija (pribl. 5.800 kelvinov), Zemlji vsako uro odda več energije, kot jo ta porabi v enem letu. To pomeni, da ima solarna tehnologija velik potencial.
Grki so Sonce, ki je, kot danes vemo, sestavljeno iz 70 % vodika in 28 % helija, imenovali Helios, Rimljani pa Sol. Pri Starih Egipčanih je bil oven simbol Sonca. 
Že Engels je zapisal, da predvidevamo le prve posledice spremembe sveta, ne pa nadaljnjih. Kvantni fiziki domnevajo, da atomarni delci in nebesna telesa drug na drugega verjetno vplivajo. To zadeva načelo 'učinka metulja' (ang. butterfly effect) oz. Shaldreckovo teorijo polj.    
Istočasnost je pri Einsteinu postala odvisna od opazovalca, kar pri Newtonu ni bila. To je obenem že prva značilnost holistične paradigme znanosti. O njej Greene govori le posredno za tiste, ki ta premik poznamo.  Gravitacijsko polje, ki ga občutimo, je posledica vseh sil v vesolju. V tem smislu splošna relativnost vključuje tudi Machova načela.  Greene ne pojasnju je pojma kvantni skok. Če elektron sprejme energijo, se prestavi na večjo krožnico. Če pa elektron odda energijo, lahko pade na 'nižjo' krožnico. V enem trenutku je tako bil na krožnici A, a potem se je pojavil na krožnici B. Pojasnjuje pa načelo nedoločenosti, ki je uporabno tudi v družboslovju. Običajno vemo za diagnozo danega stanja družbe, ne vemo pa za hitrost njenih sprememb. Zato govorimo o propadlih revolucijah, zamujenih trenutkih udejanjanja filozofije. 
Sheldrake se je posredno zavzemal za novo paradigmo znanosti, ker je poznal Kuhnovo delo o paradigmah znanosti in nekatere znanstvenike, ki novo paradigmo zastopajo. Niso ga motili ugovori in polemike z njim. Njegov opus je blizu Heisenbergovemu načelu nedoločenosti. Ta je uporaben tudi v družboslovnih vedah. Tu pogosto vemo, kakšno je stanje, ne vemo pa, kakšna je hitrost sprememb in od kod prihajajo. Ne vemo, koliko ovc bo še v spremenjenih pogojih hodilo v krogu kot prej v staji, koliko pa se jih bo razkropilo po prostoru.      
Sheldrake se ni odpovedal teorije morfične resonance, čeprav so jo kot hipotezo številni kritiki zavračali, ker jo štejejo za psevdoznanost in magično mišljenje. Ti razlogi vključujejo pomanjkanje dokazov zanj in njegovo neskladje z uveljavljenimi  znanstve nimi teorijami.  Zamisel o morfični resonanci velja tudi za znanstveno premalo verodostojno, ker je preveč nejasna. Sharp je medicinske strokovnjake spodbujal, naj 'vsaj preberejo Sheldraka, celo poskusijo katerega od njegovih poskusov – vendar bodite zelo pozorni na razdelek o metodah. Obenem je dvomil, da bodo se bo ortodoksna znanost dala  prepričati. V knjigi Prisotnost preteklosti -  The Presence of the Past: Morphic Resonance and the Habits of Nature (1988) je Sheldrake razširil svojo hipotezo o morfični resonanci in navedel eksperimentalne dokaze, ki naj bi podpirale njegovo hipotezo. Zgodovinar Theodore Roszak jo je ocenil kot 'privlačno, provokativno' in 'močno.' V recenziji knjige iz leta 1988 v The Timesu je David EH Jones kritiziral hipotezo kot magično razmišljanje in psevdoznanost, rekoč, da je morfična resonanca 'tako obsežna in brezoblična', da bi z njo zlahka razložili kar koli ali se izognili kateremu koli nasprotnemu argumentu ... Jones je trdil, da brez potrditve nih eksperi mentalnih dokazov 'celotna okorna in odvečna struktura njegove teorije pade na načelu Occamove britve. Sheldrakova knjiga  Ponovno rojstvo narave (1991) - The Rebirth of Nature: The Greening of Science and God je obravnavala temo  novodobne  zavesti. V kolumni v The Guardianu je pisalo, da ta knjiga 'skuša obnoviti predrazsvetljensko predstavo žive narave. Sheldrake meni, da so se 'indeterminizem, spontanost in ustvarjalnost ponovno pojavili v naravnem svetu in da 'mističnih, animističnih in religioznih načinov razmišljanja ni več mogoče zavrniti.' James Lovelock je v reviji Nature je trdil, da 'teorija formativne vzročnosti' daje preverljive napovedi'. Opozoril je, da 'še ni bilo poročil o ničemer, kar bi preusmerilo glavni tok znanosti. Tudi če so Shaldracove  nesmisel ... priznavam potrebo po plodnih napakah, sem ne imejte knjige za nevarno.' Leta 1994 je Sheldrake s predlogi seznama sedmih poskusov, ki bi lahko spremenili svet s podnaslovom 'Naredi sam vodnik do revolucionarne znanosti' spodbujal laike k izvajanju raziskav in trdil, da je mogoče poskuse, podobne njegovemu, izvesti z omejenimi stroški. Glasbeni kritik The Sunday Timesa Mark Edwards je knjigo ocenil pozitivno in trdil, da Sheldrake 'izziva samozadovolj no gotovost znanstvenikov' in da so njegove ideje 'zvenele smešno ... dokler je naše razmišlja nje omejeno s trenutno znanstveno ortodoksnostjo.'  Znanstveni novinar Nigel Hawkes je za The Times  dejal, da je Sheldrake 'poskušal premostiti vrzel med  fenomenalizmom in znanostjo'. Lahko se nam zdi, da imajo psi psihične sposobnosti, čeprav se dejansko zanašajo na bolj običajna čutila.  Tudi v kvantni mehaniki je vse povezano z vsem v soodvisnosti. Od tod težnja po teoriji enega-vsega.  
II.2 Svetlobna leta časa in antropično načelo
Po antropičnem načelu človek s svojimi instrumenti lahko vesolje tudi spreminja. Ni jasno, v koliki meri. Jasno pa je, da s svojim delovanjem vplivamo tudi na Zemljo kot Gajo in na lastne možgane kot tudi na druge telesne organe. Tudi ti so del vesolja, čeravno ne tistega, ki ga proučuje astronomija.Čas teče za kogar koli, ki se glede na nas giblje počasneje. Čim hitreje se določeno nebesno telo giblje, tem počasneje teče čas v njem. Gre za pojav, ki ga imenujemo 'dilatacija časa' oz. podaljšanje časa. Ta nam pove, da se čas raztegne v gibajočem se opazovalnem sistemu. To pojasni fenomen fotonov, elementarnih delcev svetlobe, ki že v štartu potujejo s svetlobno hitrostjo, in ki od točke A do točke B po Einsteinovi teorij relativnosti potrebujejo nič časa, razdalja med njima pa je prav tako nič. Ko se bi torej naša hitrost začela približevali hitrosti svetlobe, bi se razdalja in čas s perspektive potujočega objekta začela približevati nuli. Za objekt z maso je to po relativnostni teoriji nemogoče, saj bi se njegova masa za dosego svetlobne hitrosti napihnila do neskončnosti.
Zemlji edini naravni satelit Luna se vsako leto oddalji od Zemlje za 3,8 centimetra. Okoli Zemlje se giblje s hitrostjo 3.683 km/h, svetloba z Lune, katere površje je nespremenjeno že tri milijarde let, pa potrebuje 1,3 sekunde, da doseže naš planet. Če je ne bi bilo, bi dan na Zemlji verjetno trajal vsega šest ur, bilo pa bi tudi zelo vetrovno. Vetrovi bi milijarde let presegali hitrosti 300 km/h in življenje bi se zagotovo razvilo povsem drugače. Ker na Luni ni atmosfere, niti vetra in vode, ni pogojev, da bi se izbrisale sledi Apollovih astronavtov. Tam vse ostane domala nedotaknjeno, a ne za večno, saj Luno napadajo mikrometeoriti, ki povzročajo erozijo. Stopinje naj bi se tam poznale še vsaj 100 milijonov let.
Če se v vesolju srečata dve različni kovini, bosta ti trajno povezani, saj atomi v vakuumu ne vedo, da pripadajo dvema in ne enemu kosu kovine. Gre za pojav, ki mu pravimo hladno varjenje, ker vakuum kovine zvari. Atomomi se lahko združujejo tako kot zvezde. 
Čas je »podoba večnosti«, kot je učil Platon, obenem pa je tudi po Aristotelu določeno 'število gibanja glede na prej in pozneje'. Enigmo časa je najbolje izrazil Avguštin: »Kaj je torej čas? Če me nihče ne vpraša, vem; če pa ga hočem na vprašanje razložiti, ne vem.« Zdi se, da je čas neločljivo povezan z zavestjo, ne le človeški, ampak tudi kozmološki čas: saj le komu bi mineval, če ga ne bi nekdo »štel«? In kaj je večnost? Ali je ista kot nesmrtnost? Ne, kajti nesmrtno je lahko le neko po svoji naravi časovno bitje, recimo angel, večnost pa ni 'vsečasnost', ampak brezčasnost. V platonski večnosti ni ne spomina ne osebe, kvečjemu 'večni trenutek', kairós, 'čisti presežek minevajoče sedanjosti'. In če se kot minljiv človek sprašujem o smislu neizmernega vesolja, ki ga lahko opazujem, o njem premišljujem, se ga zavedam, kakor se zavedam sebe – si kratko in jedrnato odgovorim: smisel je duh. Toda kje in kako naj moja človeška duša prepozna resničnega duha? Stara modrost mi skrivnostno šepeta: 'Ti si To'. Marko Uršič je imel predavanja o človeku, kozmosu in smislu življenja v Štihovi dvorani v letu 2010.  
Če bi živel v starogrških časih, bi ob pogledu na zvezde, ki so jih takrat imeli za »vidne bogove«, v njihovi nebeški lepoti in sijaju, najbrž lažje uzrl človeški smisel neba kot dandanes. – A čeprav je že Heraklit izrekel znamenite in globoko resnične besede, da se 'narava rada skriva', pa glede smisla vesolja v našem času bolj kot kdaj prej velja naslednja misel: moderni kozmos se je skril v enačbe matematične fizike, v »lepe teorije«, medtem ko pred našimi očmi ostajajo razsute kopice zvezd in zgolj umišljeno 'domače' konstelacije, ki so vsaj na videz še vedno takšne, kot so jih opazovali in poimenovali stari zvezdogledi. 

Razlikujemo med šibkejšim in močnejšim antropičnem načelom. Gre za vprašanje, ali zaradi sebe vidim svet takšen kakršen je ali sam svet kot kozmos omogoča, da ga tako vidim. Pra-pok je tudi pra-čudež. Če smo že v evoluciji odkrivali skrito teleologijo oz. smoter bi jo lahko tudi v kozmologiji. Že Aristotel je predpostavil Boga kot prvega gibalca oz. upravljalca vesolja. Brez tega svet razpade na delovanje slepih naključnih sil, elementov. Hubble je avtor teorije o širjenju vesolja iz neke singularne točke.   
 Antrópično načêlo je v filozofiji načelo, ki v najpreprostejši obliki določa, da mora biti vsaka veljavna teorija o Vesolju skladna s človekovim obstojem kot živim bitjem na podlagi ogljika  v danem času in prostoru. Ali z drugimi besedami: »če mora nekaj veljati za nas kot ljudi, in mora obstajati, potem obstaja preprosto zaradi nas.« Poskusi uporabe tega načela pri razvoju znanstvenih razlag v kozmologiji so vodili k nekaterim zmedam in povzročili veliko prerekanje. Kritiki ga imajo za truizem (puhlico).
Izraz »antropično načelo« je prvi predlagal angleški fizik, astrofizik in kozmolog Brandon Carter leta 1973 ob praznovanju Kopernikove 500-letnice na znanstvenem simpoziju Primerjava kozmoloških teorij z opazovalnimi podatki (Confrontation of Cosmological Theories with Observational Data) v Krakovu, po katerem naj bi človeštvo nekako vseeno imelo neki poseben položaj v Vesolju. V svojem prispevku Naključja velikih števil in antropično načelo v kozmologiji (Large Number Coincidences and the Anthropic Principle in Cosmology) je poudaril: »čeprav naš položaj ni nujno osreden, je neizogibno do neke mere izjemen (IAUS 63 (1974) 291).
O antropičnem načelu sta pisala že tudi Dicke leta 1957 v članku Načelo ekvivalence in šibke interakcije (Principle of Equivalence and Weak Interactions), Rev.Mod.Phys. 29, 355 (1957) in angleški naravoslovec, geograf, antropolog in biolog Alfred Russel Wallace v svoji knjigi Človekovo mesto v Vesolju (Man's Place in the Universe), prvič objavljeni leta 1903.
Zagovorniki antropičnega načela domnevajo, da živimo v odlično uglašenem Vesolju, to je v Vesolju, ki je »odlično uglašeno«, in zaradi tega omogoča obstoj življenja, kot ga poznamo. Če bi se katera od osnovnih fizikalnih konstant malo razlikovala, potem življenje kot ga poznamo ne bi bilo mogoče. Poskušali so pokazati, da je moč z antropičnim načelom pojasniti bistvo nekaterih fizikalnih konstant kot je konstanta fine strukture, število razsežnosti v vesolju in kozmološka konstanta.
Tri glavne različice načela, ki sta jih leta 1986 navedla fizika John David Barrow in Frank Jennings Tipler, so:
- šibko antropično načelo: »opazovane vrednosti vseh fizikalnih konstant in kozmoloških količin niso enako verjetne, vendar zavzemajo vrednosti, ki jih omejuje zahteva, da obstajajo področja, v katerih se lahko razvije življenje na osnovi ogljika in zahteve, da je Vesolje dovolj staro za ta pogoj.«
- močno antropično načelo: »Vesolje mora imeti takšne lastnosti, ki dovoljujejo razvoj življenja na njegovi določeni stopnji.«
- končno antropično načelo: v Vesolju se slej ko prej razvije inteligentna oblika življenja, sposobna odbelave informacij, in ko se enkrat razvije, nikoli ne zamre.«
Šibko različico načela so grajali kot argument brez domišljije, ker predpostavlja, da druge oblike življenja niso možne (glej neogljikova biologija). Obseg konstant, ki dovoljujejo razvoj življenja na osnovi ogljika, je lahko še bolj omejen kot pa so predlagali. Grajali so tudi močno različico. Ni je moč preskusiti ali ovreči in naj bi bila nepotrebna. Barrow in Tipler sta poudarila, da čeprav ima načelo fizikalni značaj, je vseeno »močno povezano z nravnimi vrednostmi.«
Odnosi med kozmologijo in teologijo so bili tesni in zapleteni, od Platonovega demiurga in Aristotelovega negibnega gibala, prek “kozmoloških dokazov” božjega bivanja pri Tomažu Akvinskem vse do Kopernika, Bruna in Galileja. Z novoveško znanostjo se poti kozmologije in teologije ločijo, znova pa se začnejo križati in deloma tudi povezovati v 20. st., z novim kozmološkim modelom prapoka. V sodobnih kozmoloških modelih je vesolje prostorsko razsrediščeno (kakor sta filozofsko učila že Nikolaj Kuzanski in Giordano Bruno v obdobju renesanse) … Ker pa je Nikolaj Kopernik prvi znanstveno, astronomsko razsrediščil Zemljo (in usrediščil Sonce), se v moderni kozmologiji imenuje načelo razsrediščenja vesoljnega prostora in svetov v njem 'posplošeno kopernikansko načelo' ali kar kozmološko načelo (oz. bolj fizikalno rečeno: vesoljni prostor je “globalno” homogen in izotropen). V tem in naslednjih predavanjih bomo videli, da kozmološko antropično načelo pomeni v nekem smislu korak nazaj od popolne vesoljne razsrediščenosti – seveda pa pri tem ne gre za neko preprosto vrnitev niti h geocentričnemu, niti kristocentričnemu, niti k antropocentričnemu staremu kozmosu.
Nastanek vesolja je tudi špekulativna tema, ker ne izključuje možnost-i božjega stvarjenja iz nič. V fiziki naj bi bila to predpostavljena singularna točka. V astrofiziki gre za 'standardni model', ki opisuje nastanek in razvoj vesolja iz zelo gostega in vročega začetnega stanja – ta teorija se popularno imenuje kozmologija prapoka. V zadnjih nekaj desetletjih je v postalo znanstveno očitno, da je (bilo) naše vesolje 'natančno naravnano' od zelo majhnih intervalov same prve sekunde dalje. Če bi bili osnovni fizikalni parametri le malce drugačni, tedaj bi bili pogoji (delci, sile idr.) tako zelo drugačni, da ne bi bil mogoč nastanek kompleksnih struktur (npr. organskih molekul), torej se ne bi moglo razviti življenje. – Še več: brez (NN) ne bi mogle nastati iz prvotne “ognjene krogle” niti galaksije niti zvezde niti planeti, na katerih domujejo živa bitja in nazadnje tudi človek, opazovalec vesolja. (NN) pa je v mnogih primerih neodvisna od kozmologije prapoka, saj evidence zanjo prihajajo tudi iz drugih, bolj utrjenih panog fizike (npr. razlika med maso protona in nevtrona je “natančno naravnana” za stabilnost snovi). Definicija in kriterij 'natančne naravnanosti' (NN), po Robinu Collinsu: Definicija (NN): 'Kot prvi približek k trditvi, da je neki fizikalni parameter ‛natančno naravnan’ lahko razumemo ugotovitev, da je območje njegovih vrednosti, r, ki omogočajo življenje, zelo majhno v primerjavi z nekim relevantno izbranim teoretsko ‛možnim’ območjem vrednosti R. Stopnjo (NN) lahko definiramo kot razmerje med širino območja, ki omogoča življenje (r), in celotnim območjem (R).” (Collins, str. 179) Splošni kriterij za (NN): Moč posameznega primera domnevne (NN) je odvisna predvsem od tega, kako zanesljivi so fizikalni izračuni oz. teoretska razmišljanja, iz katerih sklepamo na posamezni primer (NN).« (str. 178) Šest 'najmočnejših' primerov (NN): 1. kozmološka konstanta Λ (njena dejanska majhnost, v primerjavi s teoretskimi pričakovanji) 2. razmerje med močno jedrsko silo in elektromagnetno silo (od katerega je odvisna stabilnost elementov) 3. količina produkcije ogljika in kisika v zvezdah (za stabilnost in dolgoživost zvezd) 4. razlika med masama protona in nevtrona (za nastanek zvezd etc.) 5. moč šibke jedrske sile (za zvezdno proizvodnjo elementov, težjih od helija) 6. moč gravitacije (za stabilnost 3D kompleksnih struktur). Kako razložiti 'natančno naravnanost' vesolja? Obstajajo trije možni načini razlage opažene 'natančne naravnanosti' (NN) vesolja: 1. Dejansko, resnično (NN) bi lahko razložili s 'hipotezo razumnega načrta' – toda 'načrt' pomeni smotrnost, teleologijo narave. Ta teleološka razlaga pa ima dve inačici: (A) teizem, (B) panteizem. 2. navidezno (NN) naj bi nekoč v prihodnosti znanstveno razložili z neko 'končno teorijo' ali 'teorijo, ki naj bi razložila prav vse fizikalne 'proste parametre' je precej utopična, vsaj z današnjega zornega kota. 3. Navidezno (NN) lahko razložimo z antropičnim načelom (AN) – toda učinek opazovalnega izbora, ki je sestavni del (AN), zahteva, da kot predpostavko sprejmemo hipotezo multiverzuma. 
Bertrand Russell  (1872–1970) piše ironično o svetovnem razumnem načrtu. V zgodnjem 20. st. je Russell zapisal: “Vsi poznate tisti ‛argument načrta’ (the argument from design): vse na svetu je narejeno ravno pravšnje, da lahko mi živimo na tem svetu, in če bi bil svet le malce drugačen, na njem ne bi mogli živeti. To je argument načrta. Včasih privzame precej nenavadne oblike; na primer, da imajo zajci bele repke zato, da bi jih lažje ustrelili. Ne vem, kaj bi zajci rekli o takšnem razmišljanju. Tak argument je lahka tarča parodije. Saj poznate tisto Voltairovo pripombo, da je bil nos očitno načrtovan tako, da se prilega očalom … 
Na začetku 21. stoletju imamo v kozmologiji precej razlogov, da: 1. dvomimo o upravičenosti Russellove ironije; 2. da se vprašamo, ali je res nujno biti kristjan (ali širše, teist), da bi sprejeli – vsaj kot resno hipotezo – vesoljni um (logos) v eni izmed možnih variant, na primer, kot 'evolucijsko panteistični' imanentni dejavnik razvoja vesolja? Ne, ker teizem ni nujna predpostavka za vesoljni logos in/ali telos. Zakaj je kozmološka 'natančna naravnanost' težji epistemološki problem kakor domnevni 'razumni načrt' v biologiji (še pred Darwinom)?  Angleški teolog in filozof William Paley je v knjigi Naravna teologija (1802) uvedel analogijo med uro in očesom ter med urarjem in stvarnikom: kot če najdemo uro, recimo nekje v travi, in sklepamo (niti pomislimo ne drugače), da je ta predmet artefakt, ki ga je ustvaril neki urar – tako tudi iz kompleksnosti očesa sklepamo, da je nastalo na osnovi “razumnega načrta”, tj., da ga je ustvaril Bog. Martin Rees, sodobni angleški kozmolog, meni, da ta način razmišljanja v po Darwinu ni več prepričljiv niti za večino teologov. Vendar pa navidezna natančna naravnanost v fiziki ne more biti tako brez oklevanja zavrnjena kakor Paleyeve biološke ‛evidence’. Danes vidimo vsak biološki organizem kot rezultat dolgotraj nega evolucijskega izbora v simbiozi z njegovim okoljem, toda – vsaj kar zadeva biosfero – so fizikalni zakoni dani in nič ne more učinkovati nazaj na njih. (M. Rees, 'Cosmology and the Multiverse', v: Universe or Multiverse?, ur. B. Carr, 2007, str. 60. 'Antropično kozmološko načelo' (1974) je Brandon Carter formuliral (AN) v dveh verzijah: 
Šibko antropično načelo (ŠAN) pravi, da – 'moramo biti pripravljeni upoštevati dejstvo, da je naš položaj v vesolju privilegiran v tem smislu, da je združljiv z obstojem nas samih kot opazovalcev.' Močno antropično načelo (MAN) pa pravi: 'Vesolje (tj. osnovni parametri, od katerih je odvisno) mora biti takšno, da dopušča nastanek opazovalcev znotraj sebe na neki [svoji razvojni] stopnji. Če parafraziramo Descartesa: Cogito ergo mundus talis est [Mislim, torej svet takšen je].' Nekateri zagovorniki (AN) poudarjajo epistemološko razliko med (ŠAN) in (MAN), drugi pa jo imajo za nebistveno. Preliminarna Carterjeva formulacija antropičnega načela pa se glasi: 'To, kar pričakujemo, da bomo opazovali, mora biti omejeno s pogoji, ki so nujni za našo prisotnost kot opazovalcev.' Bistvo antropičnega načela in antropičnega razmišljanja v kozmologiji je učinek opazovalnega izbora , ki pa je možen le ob predpostavki realnega multiverzuma. (AN) ima razlagalno moč za (NN) samo tedaj, če predpostavimo obstoj mnogih vesolij. John Leslie, britansko-kanadski filozof, je v svoji knjigi Vesolja (Universes, 1989) pojasnil, zakaj 'učinek opazovalnega izbora' (UOI), ki je bistvena sestavina obeh verzij (AN), razlagalno deluje le v realno obstoječem vesolju, tj. v zelo veliki množici drugih resničnih vesolij, ki pa so zastrti našemu pogledu. Ta poudarek Leslie ilustrira tudi z zabavnimi zgodbicami, kot so npr. 'Ribiška zgodba', 'Zgodba o strelskem vodu', 'Zgodba o tipkajočem šimpanzu', itd.  'Predlagani učinek opazovalnega izbora je dejstvo, da se mora opazovano vesolje uvrščati med življenje dopuščajoča vesolja. Kako bi sicer bili mi kot opazovalci živa bitja? Ne more delovati, če ne obstaja več kot samo eno dejansko vesolje. Po drugi strani pa nam mnoštvo dejanskih vesolj ravno tako ne pomaga dosti, če z njim ni povezan opazovalni učinek. Vesolje, ki ne vsebuje življenja, ne more biti nikomur ‛naše vesolje’. Ne smemo pozabiti, da (AN) ni kak fizikalni (kozmološki) zakon, ampak kvečjemu meta-zakon, metodološko načelo. Seveda čutimo, da manjka vzročna razlaga.) Barrow & Tipler sta interpretirala (AN) kot teleološko trditev, kar je s Carterjevega zornega kota ravno narobe. Njuna interpretacija pa je bila več kot desetletje zelo vplivna med znanstvenimi in/ali filozofskimi kozmologi. 'Nihče naj ne bo presenečen ob spoznanju, da je vesolje tako velikansko, kot je. V vesolju, ki bi bilo znatno manjše, mi ne bi mogli obstajati. Še več: argument, da v Vesolju zaradi njegove ogromnosti kar mrgolijo civilizacije, zgubi precej svoje prepričljivosti: Vesolje mora biti tako veliko, kot je, da bi lahko vzdrževalo eno samo samotno oporišče življenja.' (Barrow & Tipler, str. 18) Barrow & Tipler v svoji obsežni monografiji dokazujeta, da ima (AN) v obeh verzijah pomembno razlagalno vrednost v sodobni znanstveni kozmologiji; to dokazujeta z eksaktnimi sredstvi matematične fizike, naslednji primer pa je razumljiv tudi brez zapletenih enačb: Barrow & Tipler: antropično načelo kot teleološka postavka …? Oba avtorja navajata kot tri glavne interpretacije (MAN) naslednje: A. 'Obstaja eno možno vesolje, ki je ‘načrtovano' s ciljem, da porodi in vzdržuje ‘opazovalce’.' B. 'Opazovalci so nujni za obstoj Vesolja .' C. 'Mnoštvo drugih različnih vesolj je nujno za obstoj našega vesolja.' Oba navedena avtorja razumeta navedene tri inačice na naslednji način: a. kot klasično teleološko (in teološko) idejo o vesoljnem načrtu (tj. o božji 'pre-vidnosti'; b. izvira iz 'soudeležnostne' interpretacije kvantne mehanike (John Wheeler). To vodi v inačico subjektivnega idealizma (Berkeley); c. izvira iz 'mnogosvetne' interpretacije kvantne mehanike (Hugh Everett); Barrow & Tipler menita, da ima ta verzija (MAN) posledice, ki so po možnosti preverljive' (ibid., str. 23). John Leslie pojasnjuje, kaj izvorno pomenita (ŠAN) in (MAN) 1. Niti (ŠAN) niti (MAN) ne vsebujeta teleololoških razlag (čeprav sta lahko kompatibilna s teleologijo), ampak izražata samo logične (oz. epistemo loške) razloge za (NN) našega vesolja. Carterjevo antropično načelo  ni teleološko in teistično. Ne pravi, da je Bog zagotovil, da ima univerzum takšne lastnosti, ki dovoljujejo ali celo razvijejo življenje razumnih bitij. Prav tako  ne pravi, da je biti isto kakor biti zaznan (Berkeley) niti zaradi filozofskih niti zaradi fizikalno-kvantnih razlogov.' (Leslie v: Modern Cosmology & Philosophy, ur. Leslie, 1998, str. 296) 2. Med (ŠAN) in (MAN) ni bistvene epistemološke razlike, razlika med njima je le ‘ekstenzionalna’, tj., gre za vprašanje, kako opredelimo pojme ‘lokacija’, ‘regija’ (ali ‘domena’) in ‘univerzum’. 'Če je svet [univerzum], o katerem se govori, dovolj velika druga prostorsko-časovna regija, lahko nadomestimo močno načelo s šibkim.' (Leslie, Universes, str. 135) najbolje je, da izraz 'antropično načelo' (AN), v obeh variantah (ŠAN) in (MAN), uporabljamo za izvorno, tj. neteleološko Carterjevo formulacijo, medtem ko za različne interpretacije in/ali razširitve izvornega (AN), ki so lahko tudi teleološke, kompatibilne z 'razumnim načrtom' (RN-hp), raje uporabljamo izraz 'antropično razmišljanje' (AR), angl. 'Anthropic Reasoning').
Vesolje je sinergija pozitivnih in negativnih energij. Premalo se zavedamo, da  s svojim vedenjskim ravnanjem soustvarjamo vsi ljudje te smeri glede na vibracije, ki jih oddajamo in smo z njimi med seboj povezani in vplivamo drug na drugega. Tudi vsi atomi in celice našega telesa oddajajo in prejemajo določene energije. Nekatere lahko zavestno kontroliramo, druge pa ne. Podobnosti se privlačijo. Odnos tiran-žrtev deluje podobno kot valovi, ki se dvigujejo in spuščajo ter tako ustvarjajo usklajeno valovanje gladine.
Prava pesem se piše sama, piše se podnevi, piše ponoči, piše se v skrbeh nemoči stremeč po moči ustvarjanja. Šarotar vidi v njej ustanovitveno moč sveta po0dobno kot Heidegger, ki je iskal filozofske navdihe tudi pri Hoelderlinu in Rilkeju in ne le pri predsokratikih. 
Compostella pomeni polje zvezde.  V času Rimljanov je tu bilo rimsko pokopališče. Druge etimologije izvirajo iz latinske compositum, lokalne vulgarne latinske Composita Tella, kar pomeni 'grobišče' ali preprosto iz latinske compositella, kar pomeni 'dobro sestavljen'. 
 
Štoparski vodnik po galaksiji (2005) je znanstveno-fantastična komedija. Čas je, da tudi na filmu spoznate najbolj nenavadnega moža na najbolj nenavadnem popotovanju po vesolju vse do njegovih najbolj oddaljenih kotičkov... v nespoštljivi zf komediji Štoparski vodnik po Galaksiji. Zato vzemite prvo brisačo, dvignite prst proti zvezdam in se pripravite na nedoumljivo vožnjo kozmično smešnih razsežnosti. Poznamo tudi film, ki prikazuje vožnjo po vesolju tragično. Poznamo Vojno zvezd. 
Po dvajsetih letih pripovedovanja je dal Adams posneti priljubljeno zgodbo Štoparskega vodnika posnel na filmski trak. Predstavlja sintezo znanstvene fantastike, komedije, pustolovščin in izvirne zabavne izkušnje. 
Zgodba Štoparskega vodnika se začne s hišo Arthurja Denta, čisto običajnega moškega. Njegovo hišo bodo buldožerji to hišo pravkar zravnali z zemljo. Izkaže se, da je njegov najboljši prijatelj vesoljec. V nekaj sekundah bodo izničili Zemljo zaradi gradnje medgalaktične hiperprostorske avtoceste. Arhurjevo edino upanje prežetja je, da hitro dvigne prst in štopa enega izmed mimo potujočih vesoljskih plovil s pomočjo in v družbi svojega najboljšega prijatelja Forda Prefecta. S skokom v neznano začne Arthur odkrivati naravo vesolja. Zdi se, da je brisača najuporabnejši del osebne prtljage vsakega galaktičnega popotnika. Odkriva pomen odgovornosti za življenje. 
V bistvu gre za ekraniziran roman staromodnih in modernih učinkov, ki navdušujejo občinstvo. Režiser Garth Jennings je s filmom doživel svoj ognjeni krst. Vizualno osupljivi in občudovanja vredni komercialni in glasbeni spoti so med drugimi za Blur, REM, Supergrass in Pulp. Nepozabni liki iz romana Douglasa Adamsa na platnu oživijo s stasom in glasom dobrih igralcev. V tem filmu se pojavi tudi Adamsova družina, njegova hči, bratje in sestre in edini iz izvirne radijske serije, Simon Jones, ki je tedaj uglasil Arthurja Denta.
Že leta 1978 je Adams za poslušalce radijske postaje BBC 4 napisal spektakularno novo igro. Delno je to vesoljska odiseja, delno smešna satirična komedija in delno raziskovanje realnosti. Po raznih zgodbah je Adams je napisal še scenarij Štoparskega vodnika. Združil je zgodbe o robotih, vesoljskih čudesih in zanimivostih medgalaktične enciklopedije. Posredno izvemo tudi, kaj je bistvo vesolja, kaj je resnica in možnost spoznanja pomena življenja brez tragičnega občutka minljivosti. Adams, ki ima v svoji začetnici imena DNA, je občudoval vse vrste znanstvenih odkritij in je bil obenem  izjemen pisec komedije. Ne nazadnje je sodeloval s članom skupine Monty Python, Grahamom Chapmanom. Adams je ugotovil, da je nujno potreben neke vrste priročnik za potovanja po galaksiji in da je zelo malo možnosti, da bi ga ljudje dobili, če ga ne bo napisal kar sam.
Adams je napisal nenavadni vodnik, da bi po medgalaktičnih prostorih potovali brez panike.  Nastala je nepozabna zgodba kot serija dogodivščin Arthurja Denta, ki v zadnji milijoninki sekunde uspe zapustiti razpadajočo Zemljo v pižami, z brisačo okrog vratu in z dvignjenim prstom. S svojim najboljšim prijateljem, resda čudakom in vesoljcem Fordom Prefectom, uspeta zaštopati elegantno vesoljsko ladjo. Štoparski vodnik po galaksiji združuje koristne in absurdne nasvete za štopanje po vesolju. Adams je napisal še pet takšnih del do svoje prezgodnje smrti prodal v več kot 15 milijonih izvodih. Sprožil je diskusije ljubiteljev science fictions, celo svetovno priznan darvinist Richard Dawkins in teoretični fizik Stephen Hawkins sta razmišljala o najnovejših znanstvenih teorijah. 
Schumannova resonanca je subtilna atmosferska energija, brez katere ni življenja. Že od pradavnin napaja z bioelektriko vsa živa bitja in je osnova prane oziroma či energije ozračja ter vse žive in nežive narave. V obliki geo impulzov utripa v osemherčenm bioritmu naravne energije Zemlje. Spodbuja življenjske procese in ozdravitev, revitalizira, podarja energijo in odpira ustvarjalni in duhovni potencial.
Že stari vedski rišiji so poznali subtilno energijo in jo kot vseprisotno vibracijo imenovali zvok OM. Obravnavali so jo kot glas planeta, ki napaja in obnavlja življenje v vseh živih bitjih. Uglasitev s planetom Zemlja predstavlja najvišjo obliko notranje harmonije in sožitja z okoljem in samim seboj, ki privlači zdravje, srečo in uspeh v materialnem in duhovnem smislu. Geo impulzi poganjajo kri po žilah, varujejo srce in krepijo povezave med obema možganskima poloblama ter tako skrbijo za usklajeno delovanje vseh organov in tkiv.
Žal geo impulzi Schumannove resonance v svoji jakosti zelo nihajo glede na ciklus menjave dneva in noči, Sončevo in Lunino aktivnost, kozmične sile in atmosfersko dejavnost Zemlje. V vsakem trenutku je na Zemlji okoli tisoč neviht s strelami, ki polnijo biosfero med Zemlji nim površjem in okoli 50 km oddaljeno ionosfero z električnim nabojem, ki se giblje v tako imenovanem Schumannovem atmosferskem pasu in ustvarja energijski val Schumannove resonance. Ime je dobila po nemškem fiziku dr. Winfried Otto Schumannu, ki jo je prvi matematično določil, 50 let pred njim pa jo je s pridom uporabljal že Nikola Tesla kot vozilo za brezžični prenos energije.
Schumannova resonanca je zelo nežna energija magnetne moči en piko Tesla, ki jo zlahka preglasijo agresivna tehnična sevanja in HAARP sistem umetnih posegov v vreme. Kadar njena moč upade zaradi naravnih ali tehnoloških vplivov, je tisti dan več tesnobe, čustvenega in mentalnega nemira, srčnih infarktov, nezgod, kriminala, depresij, nestrpnosti v medseboj nih odnosih in telesnih bolečin. Poskusi so pokazali, da pri večdnevnem bivanju globoko pod Zemljo ali pa v vesoljski kapsulah, kamor Schumannova resonanca ne seže, pride tudi pri najbolj zdravih in izurjenih ljudeh do hudih zdravstvenih težav. Ko pa so po vrnitvi spet izpostavljeni naravnim geo impulzom Zemlje oziroma geo pripomočkom kot sta Bionis in Bionizator, pa se njihovo stanje že v nekaj dneh povsem popravi.
Na svetovnem nivoju vsako uro beleži moč Schumannove resonance 6 satelitov na šestih celinah: v Kaliforniji, Saudski Arabiji, Litvi, Kanadi, Novi Zelandiji in Južni Afriki. Njena nihanja lahko dnevno spremljamo na spletni strani Heartmath.org (goo.gl/ZmQLnR). Za oceno vplivov potekajo sočasna merjenja globalne koherence, ki pokažejo, da je v dnevih, ko Schumannova resonanca oslabi, tudi globalna koherenca kot merilo za kvaliteto življenja slabša.
Neposredno vplivajo na moč Schumannove resonance tudi lokalne nevihte s strelami. Več kot jih je v nekem geografskem območju, močnejša je Schumannova resonanca v teh krajih. Istočasno pa lahko v pokrajinah brez neviht in strel njena moč začasno upade skoraj na nulo. Schumannova resonanca ni vedno enako intenzivna v vseh krajih na Zemlji, je živa energija, ki se dnevno spreminja in s tem neposredno vpliva na naše zdravje in počutje. So dnevi, ko v zraku kar kipi energija in pretok življenja, ko se počutimo dobro kot riba v vodi, smo ustvarjal ni, neobremenjeni in dobro spimo. So pa dnevi naravno težke energije, ki blokirajo vitalnost, medsebojno komunikacijo, odnose in življenjske procese. Za polno naprezanje za življenjske cilje raje uporabimo naravno spevne dneve, v težkih dneh pa se samo potrudimo, da jih premostimo brez nepotrebne škode. V takšnih trenutkih sta nam v veliko pomoč pripomočka Bionis in Bionizator, ki naš dom trajno bogatita z geo-impulzi in skrbita za bolj uravnoteženo počutje in energijo. Za hitro obnovo z geo terapijo udobno sedemo ali ležemo za pol ure, si položimo geo pripomoček na grodnico in kmalu začutimo pretok energije in olajšanje.
Geo impulzi neposredno vplivajo na krvni obtok, odprtost kapilar in boljšo vsebnost kisika v krvi. V rdečih krvničkah je v hemoglobinu vgrajen atom železa, ki je najbolj feromagneten element na svetu. Pod vplivom geo impulzov krvni hemoglobin dokazano veže več kisika, zato je manj utrujenosti in degenerativnih bolezni ožilja, sklepov in notranjih organov. Tudi možgani so bolj prekrvavljeni, zato smo bolj zbrani in manj izpostavljeni izgubi spomina in demenci. Geo impulzi Schumannove resonance so vseprisotni, vendar jih je v zaprtih prostorih manj, v avtomobilu pa jih sploh ni, ker jih zadrži kovinska konstrukcija, ki deluje kot Faradayeva kletka. Za zbrano in manj utrujajočo vožnjo je prenosni geo pripomoček Bionis v avtomobilu več kot dobrodošel. Imamo ga lahko v torbici in je povsod z nami, na sestankih, zmenkih, izpitih in nastopih za manj treme in večjo umsko zbranost.
V naravi je še posebej po dežju ozračje bolj bogato z geo impulzi Schumannove resonance, takrat je tudi več negativno naelektrenih ionov, ki so snovni nosilci bioelektrike v ozračju. Geo impulzi obenem dvignejo bolečinski prag in zmanjšajo občutek telesne bolečine. Sinapse so povezave med živčnimi celicami, ki se pod njihovim vplivom napolnijo z bioelektriko in se okrepijo, tako da postanejo manj dovzetne za prenos bolečinskih živčnih dražljajev. Znano je, da je pred dežjem več glavobolov, bolečin in živčne napetosti, naraste pa tudi krvni tlak. Po dežju pa kar zaživimo, telo se sprosti in duša razvedri. Geo pripomočka Bionis in Bionizator tudi v manj prijetnih dnevih vračata organizmu homeostazo, to je usklajeno delovanje živčevja, hormonov in vseh organov, da ne pride v nekaterih organih do pregorevanja, drugod pa do oslabitev. Za pol ure ga namestimo na boleče mesto in že lahko zaznamo razliko, drugače pa naj bo trajno vključen v prostoru, da nas geo impulzi nežno zaobjamejo vsakič, ko se vrnemo domov.
Geo impulzi imajo piezoelektrični učinke na kolagenska, keratinska in dentinska vlakna kostnih celic, ki pod njihovim vplivom izboljšajo svoj naboj in odprtost za izmenjavo hranil in izločanje odpadnih snovi. Z geo impulzi aktivirana celična membrana spodbudi ionske črpalke, da začnejo bolj temeljito opravljati svoje delo. Rezultat je pospešena izgradnja kostne mase, kar je zelo ugodno pri poškodbah kot tudi pri osteoporozi. V klasični medicini je uporaba geo impulzov za celjenje kosti med najbolj raziskanimi in široko sprejetimi terapijami.
Geo impulzi Schumannove resonance so pravi eliksir tudi za možgane in celostno počutje. V najugodnejšem stanju telesa in duha ustvarjajo možganske celice osemherčni bioritem impulzov in so popolnoma usklajene z naravno Schumannovo energijo. Takrat smo dinamično ustvarjalni, sproščeni in prijetnega počutja v blagodejnem sožitju z okoljem. V vsakodnevnem življenju možgani običajno oddajajo več stresnih beta frekvenc. Ob prisotnosti geo pripomočkov pa spontano zavzamemo bolj kreativen pristop k življenjskim izzivom.
Schumannove terapije z geo impulzi so sestavni del Vibracijskega samozdravljenja. Vsako pomlad in jesen sta v zeleni predavalnici Munay v manjših skupinah po dve samozdravilni srečanji. Tematike so vsakič vnaprej izbrane glede na individualne potrebe prisotnih in se vsestransko nadgrajujejo s ciljem odprave simptomov, pospešitve okrevanja in vzdrževanja vrhunske forme. Srečanja popestrijo sezonske zeli, krepčilni napitki za revitalizacijo in mini prigrizki zdravilne prehrane.
II.3 Med duhom zakonov in zakoni duha za novo dobo
Moto: Največji zmagovalec je tisti, ki premaga samega sebe (lat. maximus victor est qui se vincit).
Gre za vprašanje enotnega ali razdvojenega duha. Bralcem svetujem, da se lotijo branja teksta s polnim pričakovanjem odprtega duha. Pred kreativnim pisanjem obstaja namreč še kreativno branje, ki je podobno našemu naseljevanju Nove zemlje, kot je to imenoval Eckhart Tolle (2009). To pa je bila poglobitev doživljanja mojega in tvojega sedanjega trenutka (Tolle 2007). Vse vesolje je že v nas. To se nam zdi dokaj znano, nikakor pa ni spoznano. Izumljamo nove mikroskope, da bi videli atomarne in virusne delce čim bliže in teleskope od Hubblejevega, ki je na zemlji do Webbovega, ki nam bo pošiljal fotografije iz vesolja, da bi videli v zunanje vesolje čim dlje in globlje, ker nam niti na milijone svetlobnih let ni dovolj. Odkrivamo eko-naravne, družbene in osebnostno-duhovne zakone, da bi se orientirali v prostoru in času, zdaj in tukaj in da bi se odločali prav in dobro zase in za vse. Živeti je možno utopijo harmonije in kozmične melodije v večnosti trenutka po zvestobi božjemu zakonu. To je avantura popotovanja v bližnje in daljne svetove skozi prizmo optimizma človeštva.         
Dosedanje potrošniške materialistične sugestije so nas vodile stran od duhovnih zakonov. Navajale so nas  na navade lažne samozadostnosti, vsega dovoljenega in lahke rešljivosti vseh problemov so bile in so delno še zavajajoče. Dosedanja pandemija koronavirusa, okoljska kriza in izbruh vojne v Ukrajini so postavile pod vprašaj pridobitve civilizacije in kulture, kakor tudi kakovost bivanja življenja na Zemlji. Razgalile so nas negativne posledice egocent rizma, nevroticizma, narcisizma, obupavanja, boja vseh proti vsem, depresije, zasebnega pohlepa po tem, kar je skupno. Po drugi strani pa je vse to katalizator solidarnosti, harmoniji, sožitju, sočutju, empatiji, notranjem miru in k večni sreči kot blaženosti. Astrološko pravimo, da zapuščamo znamenje Rib in vstopamo v znamenje Vodnarja. Veliko avtorjev je ugotavljalo, da se izmenjujeta obdobji medsebojnih bojev in relativnega soglasja in je napovedovalo, da se bo ta evolucija človeka končala v stabilnem obdobju duhovne blaginje. Astrološko pravimo, da zapuščamo znamenje Rib in vstopamo v znamenje Vodnarja. Veliko avtorjev je ugotavljalo, da se izmenjujeta obdobji medsebojnih bojev in relativnega soglasja in je napovedovalo, da se bo ta evolucija človeka končala v stabilnem obdobju duhovne blaginje. Duhovna ®evolucija ni samoumevna. Potrebna je zvestoba osnovnemu božjemu zakonu, ki je božja beseda. O duhovnih zakonih nas niso učili ne starši, ne šola in niso bili vključeni v uradne projekte vseživljenjskega učenja (ang. lifelong learning). Tudi v cerkvah o njih ne govorijo. In vendar to niso nekakšen modni krik ali neobvezen dodatek pri tehnikah osebnostne rasti, če naj bi obstajali že v starem veku. Gre za vprašanje, kako razumemo svojo presežnost, transcendenco življenja pred, v in po življenju pri odgovarjanju na vprašanje, od kod prihajamo in kam gremo.    
 
V začetku je bil pra-čudež, ki ga Sveto pismo opisuje takole: »V začetku je bila Beseda in Beseda je bila pri Bogu in Beseda je bila Bog. Ta je bila v začetku pri Bogu. Vse je nastalo po njej in brez nje ni nastalo nič, kar je nastalo. V njej je bilo življenje in življenje je bilo luč ljudi. In luč sveti v temi, a tema je ni sprejela.« (Jn 1,1-5) Začetek božjega stvarjenja ni bil naključen, ampak z namenom, da bi ostal svet dober. To je bila beseda ljubezni, da bi se ljudje ljubili med seboj. Zato je krščanstvo prav tako religija ljubezni kot je religija Besede razodet ja. Živimo na tem svetu, a nismo od tega sveta. Zato smo sicer biološko pomanjkljivi, a lahko težimo k popolnosti. »Bodite popolni, kakor je popoln vaš nebeški Oče« (Mt 5,48). Naš prvotni namen je posnemanje dobrih del naših prednikov vključno z božjim stvarjenjem. Božji namen je naše telesno in duhovno zdravje in blagostanje. Toda od ustvarjenega dobrega sveta dalje poteka boj dobrega proti zlu, ki dobrega ne sprejema. V začetnem aktu stvarjenja so vsebovani že vsi duhovni zakoni. Zavzemati se moramo kot dobro zaradi dobrega in to tako, da ga ne zamenjujemo z zlom. Vsak namen in želja skrivata v sebi vzvode svoje izpolnitve… Namen in želja imata na polju čiste možnosti brezmejno urejujočo moč. Če zasadimo namen v rodovitno prst čiste možnosti, pripravimo to brezmejno urejujočo moč do tega, da dela za nas.

Stari Grki so se med prvimi civilizacijami v antiki spraševali po besedi (gr. logos) in zakonu (gr. nomos). Sčasoma se je spoznanje zakonov razširilo na vsa področja človekove dejavnosti. Svetovno dogajanje poteka urejeno po zakonih. To pa niso samo naravni, ampak tudi družbeno-zgodovinski, pravni in etični zakoni.   
Nekateri posebni zakoni so izvedeni iz splošnih. Tako je zakon pozitivne podkrepitve in starega kitajskega miroljubnega bojevnika, in miroljubni Anglež (angl. undefensive person). Če nočemo pritegniti neželene situacije, se ji z namerno nepozornostjo (Sullivan) lahko  izognemo, preden postane dejanska. Sistem čustvenega vodstva nam prinese več kot smo pričakovali, če ga znamo selektivno usmerjati na bistveno. Že Biblija pravi, da naj ne gledamo dol, ampak gor, ne negativno, ampak pozitivno. Le če živimo iz Boga in zanj, postanemo bitja svetlobe, vstajenja, sonca, večne sreče.  
Ti t. im. zakoni oz. pravila nam prinašajo ravnotežje, notranji mir, zadovoljstvo in občutek, da smo podarjeni z namenom v svoje življenje. Ko služimo širši skupnosti, občutimo notranji mir, ker vemo, da s tem delujemo za lastno in tudi za najvišje dobro.
Razlikujemo več vrst zakonov kot so fizikalni, duhovni in dialektični zakoni. V novem veku je Isaac Newton zakone mehanike prvič formuliral v svojem znanem delu 'Matematična načela naravoslovja (Philosophiae naturalis principia mathematica)', ki je izšlo leta 1687. Z orodji matematične analize, ki jih je razvil, ter s splošnim zakonom težnosti je Newton pojasnil gibanja planetov. Newtonove zakone je leta 1916 Albert Einstein s splošno teorijo relativnosti razširil na zelo velike hitrosti in močna polja. Njegovi zakoni v določenem smislu veljajo tudi za družbena dogajanja.  
Newtonovi zakoni gibanja so trije. Prvi je zakon vztrajnosti. Če telo miruje ali se giblje premo enakomerno, nanj ne deluje nobena sila ali pa je vsota vseh sil, ki delujejo nanj enaka nič. Temu bi lahko rekli tudi inertnost v smislu nespremenjenega stanja stvari (lat. status quo ante). Vztrajnost nima samo fizikalnega pomena kot pri Newtonu. Psihološko ima bodisi negativni pomen trme in pozitivni pomen nepopustljivosti v smislu premagovanja vseh ovir. Pri Tonetu Pavčku pa 'pojdi vedno do konca, do zadnje vrstice, do zadnje gredice. V Svetem pismu najdemo opozorilo, da je treba  vztrajati v dobrem. Cerkev se nikakor ne razkraja, saj zanjo velja to, kar je dejal Kristus v Matejevem evangeliju: Peklenska vrata je ne bodo premagala. Cerkev stoji na temelju, na skali, ki je Peter. 
Drugi Newtonov zakon pove, da je pospešek telesa premo sorazmeren z rezultanto sil na telo in obratno sorazmeren z maso telesa. Če prvo telo deluje na drugo telo s silo, deluje to na prvo z enako veliko, a nasprotno usmerjeno silo. V ekonomiji je znano, da toliko dobiš, kolikor vložiš. V kmetijstvu pa velja, kar seješ to boš žel. Tretji Newtonov zakon je zakon akcije in reakcije oz. vzajemnega učinka. V psihologiji in nevrolingvističnem programiranju (akronim NLP) pa razlikujemo med proaktivnimi ljudmi, ki imajo radi pobudo in se odločajo npr. v pravu brez predhodnega primera in reaktivnimi in previdnimi, ki raje počakajo, da se posledice določenih dejanj najprej pri drugih pokažejo.  Ker je svet celota, so tako fizikalni kot duhovni zakoni med seboj povezani. 
Dialektične zakone gibanja so odkrivali že v antiki. Lahko jih interpretiramo materialistično ali idealistično. To so zakoni gibanja, ki ga opisujejo z enotnostjo in bojem nasprotij, zakonom prehoda kvantitete v novo kvaliteto in zakonom negacije negacije, ki pomeni delni povratek na prejšnje stanje. Sistematično jih je razvil nemški klasični idealistični filozof Gottfried Friedrich Hegel (1770-1831). Pri prvem zakonu gre za vprašanje, do katere meje se nasprotja še vključujejo in ohranjajo dano stanje (npr. coincidentia oppositorum pri Cusanskem) in kdaj ne več, ko pogojujejo njen razpad in s tem prehod v nekaj novega. Zakon negacije negacije pomeni tako zvani povratek na staro. Tako zakonu revolucije sledi zakon restavracije oz. sociološko železni zakon oligarhije. Pri Darwinovem boju za obstanek gre za prevlado močnejšega.          
Razsvetljenski politični filozof Montesquieu (1689-1755) je pisal o 'Obrambi duha zakonov (Defense de l'Esprit des lois, 1748)'. Na njegovi ideji o delitvi demokratične oblasti na zakonodajno, izvršilno in sodno še danes temeljijo demokratične državne ureditve, čeprav jih čedalje težje ohranjajo. Pomembne so zlasti tri Montesquieujevi misli: 1. 'poslabšanje vsake vlade se začne z razpadom načel, na katerih je bila ustanovljena in 2. ni večje tiranije od tistega, ki se izvaja pod ščitom zakona in v imenu pravičnosti. 3. Želimo biti srečnejši od drugih ljudi; In to je težko, ker verjamemo, da so drugi srečni, kot so.' Montesquieu se je zavedal, da konkurenca sreče ne prinese sreče, ampak vodi v korupcijo in pokvarjenost. Današnje mednarodne statične primerjave bolj in manj srečnih narodih še nič ne povedo o duhovni individualni kakovosti sreče, za katero je odgovoren vsak sam. Montesquieu nas sprašuje po značaju duha zakonov, čeprav ni mislil prav na duhovne zakone. 

Ni vseeno, ali je ta duh v smislu družbene in individualne klime oz. atmosfere dober ali slab.  Jezus je človekove dolžnosti do Boga na kratko povzel z besedami: »Ljubi Gospoda, svojega Boga, z vsem srcem in z vso dušo in z vsem mišljenjem« (Mt 22,37). Zvestoba božjemu zakonu vključuje tako posvetno kot sveto področje. Jezus pravi »Dajte cesarju cesarjevo in Bogu Božje« (Mt 22,15-21) in »Jaz sem trta, vi mladike. Kdor ostane v meni in jaz v njem, ta rodi obilo sadu, kajti brez mene ne morete storiti ničesar.« (Jn. 15)
       
Zgodbo osebnostne transformacije prične Dan Millman (2001) s svojim srečanjem z modrecem v gozdnatih hribih blizu njegovega doma. Z zgodbami, preizkusi in izkušnjami v divjini modrec izzove Millmana, naj preuči 12 temeljnih načel, ki so osnova človeškega obstoja kot so: ravnovesje, izbira, proces, prisotnost, sočutje, vera, pričakovanje, integriteta, dejanje, cikli, predaja in enotnost. Ta načela so temelji vsake religije, kulture in etike. So tudi temelji gibanja globalnega etosa, ki ga je sprožil pokojni pater Hans Küng. Ta načela vodijo do globljega občutka smisla, povezanosti in harmonije s svetom. Bralcem tudi pokaže, kako lahko ta načela spremenijo odnose, kariero, finance in zdravje. Citati in opomniki iz vseh stoletij obveščajo in navdihujejo bralce, ko spremljajo Millmana na njegovem potovanju.
Prehod med posvetnim duhom pravnih zakonov in Svetim duhom duhovnih zakonov danes zastopniki nove paradigme znanosti imenujejo metaforično 'kvantni skok' iz nižje ravni bivanja na višjo. Navsezadnje bi lahko tudi razlikovanje sv. Avguština med posvetno in božjo državo v delu De civitate dei, tako razumeli. Vsaka posvetna država je pomanjkljiva in minljiva, božja država pa je popolna in večna. 
Duhovnost v nas zori postopno ne glede na to, kdo jih opredeljuje in v kakšnem kontekstu.  
Anderson (2008) je opredelil 22 zakonov zdravja in vitalnosti, ki jih je razdelil na sedem področij: 
1. univerzalni: radoživost, odgovornost, enost; 
2. zakoni telesa: zmerno prehranjevanje, minimalni medicinski posegi, telesna aktivnost; 
3. zakoni čustev: odpornost proti stresu, izbire čustev, motivacija za razvoj; 
4. zakoni odnosov: sedanji trenutek, zmagam – zmagaš, dostojanstvo;
5. zakoni uma: pozornost, ustvarjalnost, osebnostna rast;  
6. zakoni poklicanosti: služenje, poslanstvo, skrbništvo; 
7. duhovni zakoni: odpuščanje, hvaležnost, mir, brezpogojna ljubezen. To pomeni, da so duhovni zakoni le zadnji del človeka, ker so šele na sedmem mestu. Le kot duhovno odprti smo dosegljivi, le kot radodarni smo privlačni, le tedaj duhovni zakoni delujejo. Ko ljubimo z vsem srcem, vso dušo, vsem mišljenjem, doživimo zlitje Svetega Duha.
 
Duhovni zakoni so pravila urejenosti sveta kot celote. Pri duhovnih zakonih gre za novo celostno paradigmo znanosti, zato so podobno kot druga znanja odvisna od našega odnosa do njih in od načina uresničevanja. Niso zgolj objektivno neodvisni od nas kot npr. Newtonovi ali drugi naravoslovni zakoni. So multifunkcionalni. Avtorji osebnostne rasti jih interpretirajo z različnimi poudarki. Nekateri se fokusirajo le na enega izmed njih npr. Hicksova samo na zakon privlačnosti, Dyer (2020) na namen. T. im. zakon  privlačnosti je dvoumen, ker sam po sebi ne razlikuje med dobrim in slabim ter zlim. Treba ga je vzeti v kontekstu drugih zakonov. Slabo in zlo sta še bolj privlačna kot dobro. Že France Prešeren je vedel, da se to, kar srce si sladkega obeta, v strup sprevrača, ker vzame vero vase. Prav tako so naši predniki vedeli, da ni vse zlato, kar se sveti.    
Na splošno menijo, da gre pri teh zakonih za nenehno širjenje sreče in postopno uresničevanje ciljev, ki so vredni truda. Pri tem jim gre bolj za duhovno kot materialno bogastvo. Pomenijo našo usklajenost z naravo in ustvarjanje v radoživosti, radosti in ljubezni.  Za delovanje zakonov je pomembno višje stanje zavesti, pozitivno mišljenje in meditacija. Duhovni zakoni so pravila in navodila za dejavnosti, ki nam prinašajo ravnotežje, notranji mir, zadovoljstvo in občutek, da ne živimo zaman, ampak smiselno. Ko služimo širši skupnosti, občutimo notranji mir, ker vemo, da s tem delujemo za lastno in tudi za najvišje dobro.
Opiramo se na reflektirane izkušnje ljubezni zdaj in tukaj Tolleja, Gangajive, Browna, Škofove, Bizjakove, Krishnamurtija, Holdenove. Vsi izhajajo iz tega, kar smo v svobodi občutenja. Francoski izrek za živeti svoje življenje je »vivre sa vie«. To je daleč stran od posesivnega čuta v kapitalizmu. Za Fromma je to nasprotje med modusoma biti in imeti. 
Trpljenje zaradi negotovosti je za budiste znamenje naše nevednosti, za Jezusa pa je znamenje pomanjkljive vere. Večkrat komu reče 'tvoja vera te je rešila'. Tudi navezanost na materialne reči je nezanesljiva in jo je prej ko slej treba opustiti zaradi 'sreče uboštva'. 
Sedem čaker pomeni sedem duhovnih zakonov. Chopra in Simons aktualizirata staroindijsko vedsko tradicijo. Sedem duhovnih zakonov sta razporedila po sedmih čakrah. Korenska čakra (muladara) na dnu hrbtenice ureja naše osnovne potrebe po preživetju. Ko je odprta in pretočna, se počutimo varno in samozavestno ter lahko zadovoljimo svoje potrebe po varnosti. Blokade v tem območju pogojujejo anksioznost in skrbi. Jezus nas svari pred pretirano zaskrbljenostjo in strahom, ker Gospod ve za naše potrebe. Pandemija pa nas s skrbmi in  strahovi navdaja, ker nismo prizemljeni, zakoreninjeni v nebeškem kraljestvu.  Vsi potrebujemo najprej varnost. 
Prvo čakro izraža zakon karme. Na telesni ravni vsaka akcija zbudi odgovarjajočo reakcijo. Da bi povečali možnost za evolucijo reakcij, lahko uporabimo svoje telo kot orodje za določanje izbire. Naše potrebe vrednoti glede na občutek varnosti, hrano pa vrednoti glede na njeno hranljivost oz. strupenost. 
V budizmu poznamo različne interpretacije  zakona karme. Karma ne pomeni nespremenljive usode. Res pa dejanja naših prednikov nakazujejo naša dejanja in naša pretekla dejanja nakazujejo sedanja, kakor tudi naša sedanja dejanja nakazujejo prihodnja. Karma pomeni tako dejanje kakor tudi posledico tega dejanja, je torej vzrok in učinek hkrati, saj vsako dejanje sproži tok energije, ki se v podobni obliki vrne k nam. Kadar se odločimo za dejanja, ki prinašajo srečo in uspeh drugim, ga tudi nam. Po zakonu karme žanješ to, kar seješ. Pri njem je potrebno zavestno izbrati najboljšo odločitev izmed mnogih možnih. Ker je to tudi zakon vzroka in posledice ni vseeno, kakšne posledice nas doletijo. Ni vsak informator, po novem influencer oz. vplivnež dober. Že Sveto pismo opozarja: »Várujte se lažnih prerokov, ki prihajajo k vam v ovčjih oblačilih, znotraj pa so grabežljivi volkovi. Po njih sadovih jih boste spoznali. Ali obirajo grozdje s trnja ali smokve z osata?  Tako rodi vsako dobro drevo dober sad, slabo drevo pa rodi slab sad.  Dobro drevo ne more roditi slabega sadu in ne slabo drevo roditi dobrega sadu. Vsako drevo, ki ne rodi dobrega sadu, bo posekano in v ogenj vrženo. Po njih sadovih jih boste torej spoznali.« (Lk, 6,43,44) Nauk o slabi in dobri karmi je vsebovan v staroindijski in krščanski tradiciji. Naši nameni - dharme so spoznani v dejanjih – karmah. Slabi nameni rodijo slaba dejanja, dobri pa dobra. Tako deluje zakon vzroka in posledice. 
Druga spolna čakra (svadištana) je čakra ustvarjalnosti. Ko jo usmerjamo iz področja spolnih organov v višja energijska središča ustvarjamo ljubeče in ljubljeno življenje v njegovi polnosti. Zakon minimalnega napora pove: »dovolj je dnevu njegova lastna teža« (Mt 6,34) Ko vitalna energija teče skozi središče ustvarjalnosti, sokreiramo svoje življenje. Rešitev problemov je redko na ravni le-teh. Prihaja iz globlje domene ustvarjalnosti. Slednja uporablja grob material korenske čakre, da vsak dan znova kreira svet. Na primer skladatelj ustvari povsem novo delo s tem, da postavi nabor not v nov kontekst.  
Tretja čakra je trebušna čakra (manipura, sončni pletež). Ta čakra je sedež posameznikove energije v svetu. Ko je pretočna, smo sposobni manifestirati svoje želje in namene. V nasprotnem primeru se počutimo frustrirane in neefektivne. Izraža jo zakon namena in želje. Semena namenov in želja vzniknejo v naši duši. Proces manifestacije želja se začne z njihovim ozaveščanjem, nadaljuje s širjenjem zavedanja preko meditacije in konča z izraža njem namenov in zavestno oddaljitvijo od končnega izida. Svoja dejanja lahko nadzorujemo, ne moremo pa sadov teh dejanj. Pustimo svojo življenjsko energijo, da svobodno teče skozi tretjo čakro, tako da luč naših namenov osvetljuje ves svet. »Vi ste luč sveta.« (Mt, 5, 14-16) 
Zakon namena ali želje temelji na dejstvu, da sta energija in informacija navzoči povsod v naravi. Vsak namen in želja pa v sebi skrivata vzvode svoje izpolnitve. Namen in želja imata na polju čiste možnosti brezmejno moč samouresničevanja. Če zasadimo namen v rodovitno prst čiste možnosti, pripravimo to brezmejno uresničujočo moč do tega, da dela za nas. Kot čista zavest smo polje neskončne ustvarjalnosti kot izpolnitve svojih domišljijskih sanj. Gre  enotnost, zakaj ta neskončna raznoterost življenja temelji na enotnosti enega samega vse prežemajočega duha. Prihajamo v najtesnejši stik s poglobljenim doživljanjem svoje narave. 
Četrta srčna čakra (anahata) v središču prsi predstavlja združevalno energijo ljubezni in sočutja. Posvečena je preseganju ločenosti in odtujenost od drugih. Ko je pretočna, se počutimo globoko povezane z vsemi bitji v našem življenju. Izraža jo zakon dajanja in sprejemanja. Poznamo več vrst in oblik ljubezni. Otrokova ljubezen do matere je drugačna kot materina ljubezen do otroka. Prijateljska ljubezen je drugačna kot strastna ljubezen med ljubimcema. V stari Indiji so poznali maitri – ljubečo prijaznost. Ko dajemo, tudi sprejemamo in obratno, ker sprejemanjem določenega daru, podarimo nekomu drugemu možnost za dajanje. Kakor zdravo fizično srce sprejema kri in jo črpa nazaj, tudi na čustveni ravni ostane zdravo s sprejemanjem in dajanjem ljubezni v vseh oblikah. Naše podarjanje sebe drugim se širi v koncentričnih krogih, ki jih pa, žal, ne vidimo. 
Eden izmed glavnih duhovnih zakonov življenja je zakon dajanja in sprejemanja. Vesolje deluje v dinamični izmenjavi, dajanje in sprejemanje sta samo različna vidika energijskega pretoka v vesolju. Če bomo voljni dajati to, kar iščemo, bomo v svojem življenju občutili izobilje vesolja. Življenjski pretok energij je uglašena izmenjava vseh sestavin in sil, ki sestavljajo polje bivanja. 
Dajemo in sprejemamo zato, da bogastvo in izobilje krožita v našem življenju. Zanimivo, da angleška beseda za izobilje in bogastvo affluence izvira iz latinskega glagola affluere, ki pomeni pritekati. Bogastvo torej pomeni pritekati v obilju.  Po angleško se denarju reče tudi currency, kar se ravno tako nanaša na pretočnost energije. Ta beseda namreč izvira iz latinske besede currere, ki pomeni teči. Denar je pravzaprav samo simbol življenjske energije, ki jo izmenjavamo z drugimi in ki jo lahko uporabljamo zato, ker dajemo svoj prispevek družbi. Če torej ustavimo kroženje denarja ter če nam gre samo zato, da denar stiskamo pri sebi in ga kopičimo, mu bomo onemogočili, da bi se stekal in vračal k nam, saj ni nič drugega kot življenjska energija. Rimska boginja bogastva je bila abundancija (ang. abundance - bogastvo). Ne smemo blokirati niti časa, niti denarja niti energije. 
Zakon najmanjšega napora pove, da um narave deluje samodejno, brezskrbno, skladno in  ljubeče. Kadar delujemo skladno z žejo, ki izvira iz prasile pri Kojcu, žanjemo uspeh in srečo. To je načelo sprejemanja vsega, načelo najmanjše možne dejavnosti. Narava je učiteljica izpolnitve naših želja in je tudi vir zdravja. Od tod izhaja latinski izrek 'natura sanat'. Ptice se ne trudijo letati, rože se ne trudijo cveteti, ribe se ne trudijo plavati. V vedski učenosti je to znano po reku, ki pravi: 'delaj manj, stori več.' To pa ne pomeni telesne in duševne letargije, da nam ni potrebno storiti ničesar. Nasprotno: vsak dan je treba 'valiti skalo duhovnega razvoja na hrib', ker se nam sama po sebi hitro zvali v dolino. Po Camusu bi morali biti srečni, da jo lahko spet valimo navzgor.  
Že samo na srčno čakro je možno izvajati več meditacij. Poglejmo si eno izmed njih: Predstavljajmo si, kako "Ljubimo Gospoda, svojega Boga, z vsem srcem in vso dušo in vsem mišljenjem«. Obenem pa ljubimo svojega bližnjega kakor sam sebe. Na teh dveh zapovedih stoji vsa postava in preroki" (Mt 22,37-40). In kako je mogoče misliti Boga iz njegovega stvarstva? Mislimo ga skozi razodetja, evangelije. prikazovanja, teofanijo, njegova usmiljena dela, izjemne in vsakdanje dogodke, prilike, lastne izkušnje, molitve, liturgije slavljenja v troedinosti stvarstva. V Bogu je naše stekališče, prebivališče, svetišče. Je alfa in omega. Vse ljubezni se stekajo v njem, kakor reke v ocean. Pomislimo na njegovo vsemogočnost. Spoštujemo njegovo skrivnost neupodobljivo, ljubezen neprecenljivo z aluzijo na Pavlov spev agape, svetost dneva, ki svetlobo vsepovsod razliva iz korenin, ki so nas iz pradavnin rodile do Vstajenja in odrešenja v nebeškem kraljestvu.      
Peta, grlena čakra (višuda) je središče izražanja. Ko je odprta in pretočna, smo samozavestni pri besednem izražanju svojih potreb. Blokade v grleni čakri so pogosto povezane s problemi s ščitnico, kronično bolečino v vratu in neuslišanosti. S tem središčem je povezan zakon nepristranskosti. Odprta peta čakra nam omogoči, da lahko izrazimo svojo resnico brez skrbi zaradi cenzure ali kritike. Ljudje z odprtim središčem komuniciranje so spretni pri izražanju svojih potreb na spodbuden način. Ko se energija prosto pretakala skozi središče izražanja, nas ni več strah, kako bodo ljudje reagirali na naše drugačne poglede. V tej točki izražamo svoje želje v smislu nasveta trkajte. Iščite, prosite (akronim TIP).  
Šesta čelna čakra (ajna) je središče intuicije in uvida. Ko je odprto, smo povezani s svojim notranjim glasom in počutimo se vodeni pri svojih odločitvah. Ko je blokirano, občutimo dvom in nezaupanje. Odprtost te čakre se pogosto povezuje z jasnim občutkom povezanosti z našo dharmo, smislom življenja. Tu tičijo navdihi Svetega Duha. 
Intuicija je povezana z zakonom dharme kot zakonom vzroka in posledice. Naš notranji glas nas vodi k popolni manifestaciji naših potencialov. V tem zlitju prihajamo v najtesnejši stik s poglobljenim doživljanjem svoje narave. Utišati je treba zunanji in notranji hrup, glasove drugih, da slišimo zvok svoje lastne duše. Ta nas spominja na našo prvotno božansko narava. 
Zakon dharme, ki je za Chopro  zakon življenjske dolžnosti. Pomeni poslanstvo služenja človeštvu. Kadar ta edinstven dar združimo s služenjem drugim, doživimo vznesenost in zanos svojega duha, kar pa je najvišji cilj. Gre za velikodušnost (lat. magnanimus, animus magnus, fr. générosité f, grandeur f d' âme, ang. generosity).  Vsaj nekaj lahko napravimo bolje kot drugi. Kadar se te potrebe uskladijo z ustvarjalnim izrazom naše nadarjenosti, zanos ustvarja izobilje. Zakon dharme sestavlja troje resnic. 1. Smo duhovna bitja, ki smo se utelesila v snovno telo. 2. vsak človek je posebni dar, 3. Vsak trenutek je dar, Derrida piše celo o daru smrti, Kristus je primer daru vstajenja. Ta dar je tako edinstven, da ni človeka, ki bi nam bil po nadarjenosti enak in ki bi svoj dar izražal enako kot Odrešenik, ki ga lahko pa ga posnemamo (lat. imitatio Christi). Bogastvo je posledica služenja človeštvu. Vzore so nam pokazali Kristus, Chopra, Dowling Singh,... 
Sedma temenska, kronska čakra (sahasara) je čakra zavedanja. Vizualiziramo jo  kot lotusov cvet ali krono na glavi. Ko lotusov cvet razpre svoje lističe, obnovi spomin na povezanost. Spomnite se svoje neomejene narave in da ste duh, ‘zakrinkan’ v človeka. To je popoln izraz joge – združitev obstoja z akcijo, univerzalnega z individualnostjo. Chopra in Simens vidita v njem zakon čiste možnosti oz. polnega potenciala. Kot čista zavest smo polje neskončne ustvarjalnosti kot izpolnitve svojih domišljijskih sanj. Vsa neskončna raznoterost življenja temelji na enotnosti enega samega vse prežemajočega Svetega duha.
Zakon nevezanosti predpostavlja, da živimo v tem svetu, a nismo od tega sveta. Zato se učimo modrosti negotovosti. Pomeni, da smo odprti do vsega, a nismo z ničemer zasvojeni.   To vodi k osvobojenosti od starih navad in celo vsega že znanega. Vstopamo v neznano polje vseh možnosti in se prepustimo ustvarjalnemu duhu, ki vodi ples stvarstva. Rezultat je potrebno prepustiti 'svetu različic' (Zelandov izraz) v nedoločenem času. To vključuje brezpogojna vera v moč pozitivnega mišljenja. Pogosto zgrešimo zaradi strahu pred neuspehom. 
Čakre so primerljive z organizacijo: 1. tehnični oddelek, 2. kadrovski oddelek, ki oskrbuje vse druge 3. organizacijska uspešnost, 4. spoštovanje vseh, 5. prodaja, 6. strateško načrtovanje, 7. sejna soba za evalvacijo dosežkov dobrobiti in odnose z zunanjim svetom. Skrbeti moramo za ravnotežje s seboj in kompromise z drugimi, a ne v našo škodo, ker se ne počutimo varne. V srčni čakri iščemo zadoščenje. Uravnavamo se na višje energije oz. višji jaz. Ko se predajamo, utelešamo kozmično  harmonijo. Zaradi oktave priznavamo osmo čakro. Boga Ozirisa spremlja 12 božanstev, Odiseja 12 prijateljev,  Kristusa 12 apostolov, zastava EU ima 12 zvezd. Zoodiakalni krog ima 12 znamenj. Priča smo premiku dob (ages shift).               
Še vedno smo v vlogi  rabljev in žrtev, volkov in ovac. Volkovi niso nevarni le ovcam ampak tudi ljudem. Kanadski filozof Mark Rowland v svojem avtobiografskem romanu Filozof in volk, pouk iz divjine o ljubezni, smrti in sreči opisuje svoje enajstletno življenje v divjini  volkom. 
Ob tem sem se spomnil na pustolovski roman Yanna Martela Pijevo življenje, ki je izšel v slovenskem prevodu leta 2004 in je bil posnet na filmski trak leta 2012. Ne da se udomačiti niti bengalskega tigra iz romana Pijevo življenje niti volka iz romana Filozof in volk,… Obe zveri  lahko razlagamo kot zlo, ki terja nenehno (ljubečo) pozornost posameznika, dokler le-ta živi s takšnim neprijaznim partnerjem, ki mu z nenehno grožnjo streže po življenju. Vsaka nepozornost je lahko usodna zanj. V romanu Pijevo življenje imenujejo bengalskega tigra Richard Parker. Le-ta se vkrca na brodolomski čoln, ki plove prek Tihega oceana. Glavni junak pa je simbolno označen kot Pi. 
Ime Pi morda ni naključno izbrano. Richard Parker lahko pomeni personificirano zlo, junak Pi pa je lahko aluzija na število pi (označeno z malo grško črko π), ki je matematična konstanta in  je kot krožna konstanta enaka razmerju med obsegom kroga in njegovim premerom. Zanimivo je, da se v svetu in pri nas organizirajo tekmovanja v obsegu spomina tekmovalcev. Znano je, da ima število π neskončno število decimalk. Kdor si je zapomnil največ decimalk tega števila, je zmagovalec. Letos je ljubljanski dijak 13 letni Tibor na tekmovanju iz memoriranja na pamet navedel 10.123 decimalk števila π   in s tem postavil nov slovenski državni rekord iz piezije. Domnevamo, da je fant zelo matematično inteligenten. V prenesenem smislu se lahko  vprašamo, kakšno je razmerje med obsegom naših krožnih hrepenenj, (na katere se nanašajo mandale), obljub, pričakovanj in premerom njihove uresničitve. Vprašamo se lahko, koliko atomarnih delcev iz neskončne množice še lahko obvladujemo, da ohranjamo celovitost so-bivanja. Za bengalskega tigra indijski deček Pi zbira ribe, ki mu jih meče na drugo stran čolna. Med seboj in tigrom ohranja varno razdaljo. Vprašanje, ki spominja na prizore iz filma Igre lakote je, koliko dni mora Pi hraniti (umetnega?) tigra, preden zgodba dobi srečen epilog in koliko let lahko Rowland preživi z volkom. Druga zanimivost tega romana – filma je, da junak Pi prosi več Bogov kot so Kristus, Šiva, Buda hkrati, da ga tiger ne bi napadel in požrl. To zadeva vprašanje multireligioznosti; koliko Bogov je treba prositi, da se človeku uresniči želja osvoboditve od zla? Morda je Pi utelešenje globalnega človeka, ki naj bi preživel s pomočjo globalnega etosa, ki predstavlja povzetek vseh religij. Bralcu oz. gledalcu je prepuščena presoja o tem, ali Pija rešijo Bogovi ali naključje. S pomočjo Agambdenovih analiz grešnega kozla vemo, da je zlo lahko le začasno obvladano in da se 'igre lakote' lahko še kdaj ponovijo kakim drugim antagonistom.  
Stereotipa volka kot napadalca in poslušne ovce ne držita povsem. Japonci častijo volka kot zaščitnika črede. Navaja primer: večina ovac, ki jih je gospa Miao letos v novembru izpustila v stepo, je tudi na prostosti hodila v krogu, tako kot prej, ko so bile še v staji. Manjšina ovac pa je to početje sovrstnic le opazovala.  Drug primer se ponuja sam. Večina Kitajcev kljub (začasni) sprostitvi ukrepov predsednika Ši Džinpinga ostaja med štirimi stenami, manjšina pa z ulic opazuje, kako to, da 'družba ne obstaja'.     
Thomas Hobbes na začetku kapitalističnega povzdigovanja sebičnih interesov v 16. stoletju označuje naravno stanje z dvema soodvisnima ugotovitvama - 'Homo homini lupus' (Človek človeku volk) in 'Bellum omnium contra omnes' - vojna vseh proti vsem. Margaret Thatcher, nekdanja predsednica vlade Združenega kraljestva, v istem duhu ob koncu 20. stoletja ugotavlja, da družba ne obstaja. Vprašajmo se, kaj ostane od družbe, ki ji grozi propad zaradi militantnih terorističnih skupin.    
Ker današnja doba ponovno pomeni obdobje podobnega spoznavanja zla kot je bilo že v prvi in drugi svetovni vojni, bo prihodnja doba terjala politiko ljubezni, empatije, sočutja, sožitja in miru, kar predvidevajo misleci Kierkegaard, Jaspers, Rifkin, Repar itd. Navsezadnje so ta hrepenenja položena že v temelje krščanstva kot razodetega verovanja iz ljubezni za ljubezen.     
To je povezano s hvaležnostjo za podarjenost življenja. Chopra svetuje naj vsak dan dvakrat meditiramo, napišimo seznam svojih edinstvenih darov in še tega, kar bi radi z njimi storili. Tako prinašamo življenjsko izobilje. Vsak dan se sprašujmo: 'kako naj služim?' oz. 'komu naj pomagam?' in ne 'kaj bom imel od tega?', kar predstavlja notranji dvogovor ega. Odgovori na ta vprašanja nam omogočajo, da z ljubeznijo pomagamo in služimo bližnjim. Gojimo molk in tišino, zato, da zgolj smo. Vsak dan bodimo v stiku z naravo. Molče sedimo in glejmo sončni zahod, poslušajmo zvok morja in potoka ali pa samo ovohavajmo dišeč cvet. V tihi zamaknjenosti in v stiku z naravo uživamo življenjsko bit tisočletij, polje čiste možnosti in brezmejne ustvarjalnosti. Čim dlje gojimo čisto zavest. Ne sodimo, da nam ne bo sojeno. Tu je odgovor na vprašanje, kako sobivati z naravo.    
Dyer Wayne, Garnes Dee (2021) sta opravila redakcijo zgodb, ki so jih po spominu povedali otroci potem ko so prišli na svet. So se reinkarnirali? 
8 kozmičnih načel je koherenca, resonanca, odsev, sprememba, vzrok in posledica, ohranitev, privolitev. Z njimi utelešamo zavest kozmične harmonije. V medsebojnih povezavah dobi vsaka čakra in vsak človek svojo specifično težo.  
Mavrična spirala zavedanja je vsestransko uporabna. V prostoru jo lahko položimo v kot ali pa obesimo na vrvico (tako skrbi, da ne zastaja energija v prostoru, saj s svojim gibanjem poganja energijo). Lahko jo uporabljate kot obesek na verižici ali na ključih (v tem primeru bo ščitila vas, hkrati pa bo delovala v prostor). Uporabljamo jo lahko tudi za informiranje vode tako, da jo postavimo pod steklenico, vrč ali kozarec.
Če se vaše razpoloženje slabša ali vam pada nivo energije, se zazrite skoncentirano v spiralo za 17 sekund in opazujte spremembo v razpoloženju. Mavrica nosi v sebi izredno močno vibracijo in je simbol, ki splošno vpliva na boljše razpoloženje. Simbolizira konec, ki je v bistvu začetek nečesa popolnoma novega, obljubo. Predstavlja simbol življenja, upanja, kreacije, harmonije, spiritualnosti, spremembe. V sebi nosi frekvenco ljubezni. Spirala je simbol velikih konceptov, kot so evolucija, življenje, zavedanje, kreacija. Oblika spirale je simbol, ki ga najdemo v vseh religijah, saj izhaja iz narave (trte, polži, školjke, tornadi, vrtinci…). Njena oblika v amuletu je tista, ki skrbi, da se energije gibajo, ne zastajajo. Vijolično barvo so mojstri in zdravitelji tisočletja uporabljali za lažjo transmutacijo. V tehniki vijoličnega plamena zažge vse negativnosti in jih pretvori v pozitivno. Lahko pa si za dvig razpoloženja predstavljamo tudi simbolne barve čaker. 
Svetek (2021) večstransko osvetljuje našo minljivost, krhkost končnosti. Že v podnaslovu knjige naglaša slikarstvo, glasbo, čas, svetlobo, zvok. Projekt globalne kolektivne zavesti (GCP - global consciousness project) teče in se spreminja. Vključuje nelokalno zdravljenje in soustvarjanje.   
Vesel (2007) vestno analizira interpretativne posledice Kopernikovega dela De revolutionibus orbium coelestium (O revolucijah nebesnih sfer 1543).  obrat v filozofiji. Ta predstavlja začetek t. im. mehanicistične kartezijansko-newtonovske paradigme znanosti. oo odkritje je izzvalo takšno fascinacijo in nasprotovanje kot teza Nikolaja Kopernika (1473–1543), »da se Zemlja giblje, Sonce pa je negibno sredi vesolja«. Gre za obrat v celotni znanosti z radikal nimi posledicami za današnji čas. Na ta način bolje razumemo Kuhnovo idejo znanstvenih revolucij. Sam sem pisal o znanstveno-tehničnih revolucijah, ker zadevajo tudi transformacij sko paradigmo v pedagoški antropologiji. Še vedno nisem izčrpal vseh njenih konsekvenc na (nad)osebnostni in družbeno-kozmični ravni. Ta dolg izpolnjujem tudi v pričujočem delu.      
Kuhn (1998) uvede v teorijo znanosti nov pojem znanstvene paradigme, tj. kompleksa vodilne teorije, raziskovalnih metod, filozofskih utemeljitev in vzorčnih uporab teorije. V njenem okviru poteka tako raziskovanje kot tudi tolmačenje realnosti, izbira relevantnih primerov, opis dejstev in proces učenja znotraj znanstvene skupnosti. Razvoj znanosti poteka skozi različne 'revolucionarne' prelome, v katerih se ruši nekdanja paradigma in vzpostavlja nova. Znanstvene revolucije so krizni prehodi, kjer bistveno delujejo psihološki in socialni dejavniki, ne pa predvsem izkustvo, znanje in argument.
Jim Kwik je svetovno znan strokovnjak za izboljšanje spomina (gr. mneme, lat. memoria), optimizacijo možganov in pospešeno učenje. Potem ko se je po poškodbi možganov v otrošt vu spopadal z učnimi težavami, je ustvaril strategije za neverjetno povečanje umske zmoglji vosti. Kwik  (2021) je napisal priročnik za razmah uma in dobro kondicijo možganov. Z intrinzično motivacijo jasnimi cilji-nameni in  vztrajnostjo pri izvajanju posebnih tehnik lahko postanemo produktivnejši pri aktiviranju nadpovprečnih sposobnosti in uspešnejši pri doseganju poslovnih uspehov. Z izboljšanjem svojih navad se pokažejo hitri in trajni rezultati. Že več kot 20 let pomaga učencem, študentom, starejšim, podjetnikom in pedagogom povečevati moč možganov. Svetoval je tudi že filmskim proizvajalcem, poklicnim športni kom, političnim voditeljem in poslovnežem. Nastopa tudi na video konferencah.

Naši možgani so kot superračunalnik, ki ga programiramo z mislimi. Prav zato nam Kwik pokaže razliko med dejanskim in možnim. Uči nas prepoznavati, kaj hočemo na vsakem področju življenja, da se lahko preusmerimo z negativnega mišljenja na pozitivne možnosti. Ključno je odkritje, kaj nas motivira. Tu se združijo strast, namen in  energija in vas približajo vašim ciljem, medtem ko ostajate osredotočeni in ohranjate misli jasne. Naše osebno navdušenje bo trajalo, saj ga bodo podžigali vedno novi navdihi. Naš um bo postal močan, ostal močan in nas poganjal naprej. Da bi pospešili učenje, uporabljamo najnovejša spoznanja nevroznanosti. Njegove tehnike omogočajo, da se lahko nadpovprečne sposobnosti možganov zares razvijejo. Lahko beremo trikrat hitreje in si vsak njen del zapomnimo, naučimo se novega jezika v rekordnem času,… S pomočjo Kwikovega priročnika za samopomoč bodo naši možgani v odlični formi, umska zmogljivost pa se vam bo povečala.

II.4 Hawkingova, Greenova in Mackova kozmologija
Hawking (1942-2018) velja za enega od vodilnih svetovnih teoretskih fizikov. Raziskoval je črne luknje in nastanek vesolja. Skoraj vse življenje se je boril z boleznijo  gibalnih nevro nov 'amiotrofična lateralna skleroza', ki ga je skoraj povsem ohromila. Govoril je s pomoč jo sintetizatorja govora. Kljub temu je imel čilega duha. Stephen Hawking je ob posnetkih Nasinega satelita COBE, ki je prvi izmeril spekter sevanja kozmičnega ozadja in tako omogočil vpogled v starost vesolja, galaksij in zvezd, menil, da gre za 'odkritje stoletja, če ne vseh časov'. Nobelovec George Smoot v njih videl 'nekaj podobnega kot bi gledal v obličje Boga'.

Hawking je izračunal, da črna luknja zaradi kvantnih učinkov rahlo žari. Ko se krči, postane svetlejša, bolj vroča, in po eksploziji izgine. To se dogaja tudi milijard krat večjim luknjam od sonca. Vesolje lahko doživi zaradi temne energije toplotno smrt po 2. zakonu termodinamike. Če je vesolje zaprt sistem, ga čaka čedalje večji nered. Redukcija vesolja na nič praznine je možna. Če smo pripravljeni dovolj dolgo čakati, se lahko zgodijo tudi najbolj neverjetni dogodki. Vse v vesolju si lahko predstavljamo kot stanje različic de Sitterjevega ravnovesja po naključnih kvantnih fluktuacijah iz večno razširjajočega vesolja. To je presenetljivo podobno Nietzschejevi ideji večnega vračanja enakega v Veseli znanosti (2005, 216). Potem bi lahko isti dogodek  ponavljali, kolikor nas je volja. To je sliši znanstveno fantastično. A pri proizvodnji robotov je možno, da bi začeli izdelovati kopije, ki bi bile čim bolj nam samim. Nek film se že ukvarja z vprašanjem, kako naj original zaščiti svoj patent. Verjetno tako, da pobije kopije. To je problem mimikretičnih učinkov Girardovih grešnih kozlov. Prav podobni tekmujejo za prevlado. Zato so tudi vojne. Videti je, da Putin hoče zagotoviti primat preteklih vzorcev. Mogoče je, da vesolje kvantno-mehansko fluktuira iz vakuma. Ali sploh znamo kooperirati z vsemi drugimi galaksijami iz našega edinega osončja planetov? Kot na svetu ne gre brez kulturno-civilizacijskih trkov, v vesolju ne gre brez kozmičnih trkov. Vojne zvezd so ekstrapolacije vojn držav.  S stališča temne energije je kozmološka konstanta najbolj predvidljiv scenarij. Toda po drugih scenarijih ta konstanta privede do velikega raztrga. Prevladujoča temna energija je novejše kozmološko odkritje. Temna energija lahko v trenutku uniči vesolje. To Mack (2021) imenuje 'veliki raztrg'. Sčasoma širjenje vesolja odnese galaksije, ki so milijone let krožile druga okoli druge, odnese v naraščajoče kozmične praznine, ker ne občutijo več privlaka – gravitacijske sile. Zakaj temna energija pospešuje širjenje vesolja? Ker je 'fantomska' nezaznavna in vse lahko uniči (Caldwell). Ali lahko izbiramo med toplotno smrtjo z w – 1 ali raztrg z manj kot – 1? Nekatera dejstva slednje potrjujejo. Pred nobeno različico nismo varni. Na ravni našega osončja so pojavi merljivi in preverljivi, težje pa je onkraj njega, ker se spremeni tudi pojem razdalje. Bela pritlikavka, ki bo postalo tudi naše Sonce, v določenem trenutku eksplozije zasije močneje kot cela galaksija. Hidrostatično ravnovesje – homeostaza med tlakom in gravitacijskim gradivom, nas oblikuje. Zaradi Paulijevega izključitvenega načela se dva elektrona ne nahajata na isti orbiti oz. na isti energetski ravni. Tako morajo v sesedajoči zvezdi zgneteni elektroni skakati na različne ravni – orbite, da se ne bi vsi hkrati nahajali na isti. To je tlak elektronske degeneracije, ki ustvari novo belo pritlikavko. Ta pa po milijonih letih razpade v stisku ali v toplotni smrti. Najbolj nevarna za trenuten propad (t.im. sodni dan) je proizvodna napaka v nastajanju vesolja. Do stiska ali toplotne smrti je še več milijonov let. 
V 2. poglavju Hawking (2002) izpostavlja mnogotere poti do teorije vsega. Atomi – elektroni – kvarki. Planckova morebitna M – teorija (M je množica matematičnih modelov). V njej ima prostor-čas 10-11 dimenzij. Zakaj je čas šele 11. dimenzija ob desetih prostorskih? Zakaj je v  vesolju je več temne snovi kot pa vidne? To Hawking imenuje branski svet. gravitacijski valovi na ukrivljenosti prostora. So produkt gravitacijske sile po teoriji relativnosti. Ti valovi nosijo energijo. Opazovanje pulzarjev je to potrdilo. Črne luknje sevajo delce vseh vrst podobno kot segreta telesa. Branski svetovi so podobni napihujočim mehurčkom. Imaginarni čas vpliva na realnega.      
Na področju vrste, termodinamike in ozadja črnih lukenj je bil Hawking najbolj doma. Zanj naj otroško vesolje nastalo kot vase zaprto, od preostalega Vesolja odcepljeno območje po tem, ko bi črna luknja s sevanjem izginila. 
Hawkingov članek Ali je vse vnaprej določeno? (1990) razpravlja o tem, ali je mogoče na osnovi zakonov narave napovedati nastanek vesolja in življenja. Ne vemo, koliko so takšne napovedi verjetne. V prispevku Robni pogoj o neobstoju roba in puščica časa je Hawking (1993) analiziral svojo in Hartlovo domnevo, da je robni pogoj vesolja ta, da je brez roba.
Leonard Mlodinow je soavtor Hawkingove knjige Veliki načrt, ki je še pred izidom sprožila burne razprave o vlogi Boga pri nastanku vesolja. Mlodinov je povedal, da s Hawkingom nista dokazala, da Bog ne obstaja in da Bog ni ustvaril vesolja. Fizikalne zakone lahko zavoljo mene imenujete tudi Bog. Lahko je Bog utelešenje kvantne teorije. Hawkingova metafora (2002) vesolja v orehovi lupini uporablja verz iz Hamleta 'O Bog, v orehovi lupini bi se štel za kralja brezmejnega prostora, ko le ne bi imel slabih sanj'. Ta verz naj bi svobodo misli o vesolju postavil v nasprotje s fizično omejenostjo raziskoval cev. Večini kozmologov se zdi teorija velikega poka še najbližja tistemu, s čimer bi lahko opisali začetek vesolja. Ali je bil to resnični začetek, pa seveda nihče ni povsem prepričan. Sloviti astronom Fred Hoyle, ki je vneto nasprotoval teoriji velikega poka, je govoril o nekakšnem črednem gonu: »Teorije so močno odvisne od tega, kako jih sprejemajo ljudje, ki jih presoja jo. Poznamo pojav, da se tam, kjer so vpletene sodbe, ljudje združujejo. Če začnete s polovico ljudi, ki zagovarjajo kako sodbo, jim kmalu pritegne drugi del. To je nekakšen čredni gon. Mislim, da verjetno izvira iz časov, ko je človek lovil živali. Podobno misel razvija Sheldrake z idejo morfogenetskih polj. 

Če je Amerika vrhunec zahodne bele civilizacije, potem mora biti z zahodno belo civilizacijo nekaj hudo narobe. To je boleča resnica; malo nas želi iti tako daleč... Resnica je, da  Mozart,  Pascal, Boolova algebra, Shakespeare, parlamentarna vlada, baročne cerkve,  Newton  emanci pacija žensk, Kant, Marx, Balanchine baleti, ne morejo odkupiti tega, kar je ta posebna civilizacija povzročila svetu. Mar lepota ne odrešuje sveta? Bela rasa je rak človeške zgodovine. Bela rasa z njenimi ideologijami in izumi izkorenini avtonomne civilizacije, kjer koli se razširijo. To je porušilo ekološko ravnovesje planeta, ki zdaj ogroža sam obstoj življenja. Zdaj po Sontaggovi razumemo, zakaj je rak s pretnjo  samouničujoča družbena metafora. To so lahko tudi druge bolezni, viroze,… 
Med Bregmanovim optimističnim in Hararijevim bolj realističnim pogledom na razvoj človeštvo ni bistvene razlike. Oba sta v odnosu do prihodnosti pogojna. Pri Bregmanu je treba upoštevati altruistično etiko, pri Harariju pa 21 naukov za 21. stoletje, ki jih razdeli na tehnološko-tehnične, politične, gospodarske izzive, kakor tudi za izzive upanja, resnice in prožnosti. Pri (ob)upu gre za spoznanje svojih temnih in svetlih strani (kot pri Jungu, Bregmanu itd). Pri izzivu resnice je treba upoštevati nevednost, post-resničnostna in realna stanja. Prožnost pa zadeva izobrazbo, smisel in meditacijo.        
Po 2. zakonu termodinamike entropija v vesolju narašča. Vsak delec ima vse možne preteklosti. Horizontalna in vertikalna časovna linija sta pri Hawkingu le opisni imeni za realni in  imaginarni čas. V 'običajnem' prostoru-času tri prostorske dimenzije niso enako vredne časovni dimenziji. Hawking je domneval, da je bila v prvih trenutkih vesolja časovna dimenzija prostora-časa zaradi kvantnih vplivov enaka prostorskim dimenzijam. V prvih trenutkih vesolja naj bi se fizikalni procesi odvijali v imaginarnem času. Merljivi realni čas je prevladal šele po koncu prvih trenutkov vesolja. Realni (običajni) čas t je imaginarni čas T pomnožen z imaginarnim številom i (kvadratni koren od -1): dt=i dT. Če imaginarni čas kvadriramo, ko računamo razdaljo med dogodki v prostoru-času, dobimo dodatni minus, zato bo imaginarni čas v metriki nastopal s pozitivnim predznakom tako kot prostorske koordinate: dt2 = -dT2. ds2=dx2+dy2+dz2+c2dT2. Hawking meni, da naj relacije prej in pozneje v dobi, ko je domnevno veljala 'nova' metrika, ne bi bile dobro definirane. Pred velikim pokom je bila pogoj vesolja singularna točka neskončno zbite mase-energije ali pa je bil biblijski nič. Paradoksalne hipoteze, da je robni pogoj vesolja ta, da nima roba, se je pozneje odpovedal.  
Hawking pobija deterministični nazor o vesolju in družbi. V bistvu zastopa  teorijo naključij. Bog rad kocka, včasih pa ne najdemo niti kocke.   Teorija vsega naj bi bila univerzalna in enostavna, dokaj zanesljiva. Po svoje spominja na teorije stopenj duha, ki smo jih prikazali v prejšnji knjigi Vprašanje specifičnosti krščanske duhovnosti, čeprav bi to pomenil konec dosedanje fizike. Film 'Teorija vsega' je romantična biografska drama o Stephenu Hawkingu, ki sva si ga s Tončko celo ogledala. Film je požel ugodne kritike in je gledljiv, ker so liki prepričljivi.    
Avstrijski znanstvenik in filozof Heinz von Foerster je menda rekel: 'Povej mi, kako je nastalo vesolje, in povedal ti bom, kdo si'. Mož, ki je vztrajno dokazoval, da sta resnica in realnost le konstrukt opazovalca, je pred predavanjem na ameriški univerzi Stanford opazil napis: Povej tako, kot je. Forester bi ga zamenjal z motom: 'Je tako, kot povemo .' Ali to pomeni skorajšnja zamenjava znanosti za mit? Znanost je v marsičem nevedna, je v dilemi in še ostaja pri nepreverjenih oz, nepotrjenih hipotezah.  Odprtost znanosti se kaže v razpravah o pravilnosti te ali one nove teorije, ki spodbija staro. Veliko je takšnih primerov. Werner Heisenberg v svoji knjigi Del in celota nazorno opisuje prepad med zagovorniki kvantne fizike in velikimi fiziki z začetka 20. stoletja. Niels Bohr meni, da je valovna mehanika v bistvu kvantna. Schrödinger se je spraševal, ali kvantni skoki res obstajajo. Ehrenfest je Einsteinu dejal: 'Sram me je zate; proti novi kvantni teoriji se namreč bojuješ s prav takšnim dokazovanjem, kot ga proti relativnostni teoriji uporabljajo tvoji nasprotniki.' Po Bohru ni naloga fizikov predpisovanje Bogu, kako naj uravnava vesolje. 

Prepad med svetom newtonske fizike in zakoni kvantne mehanike je še danes globok. Izraze, ki jih uporabljajo kvantni fiziki, sicer lahko prikrojimo za uporabo v vsakdanjem življenju, vendar imajo povsem drug pomen. Sestavljeni smo iz subatomskih delcev, ki se obnašajo po zakonih kvantne mehanike, živimo pa v svetu Newtonove mehanike, kar je svojevrsten paradoks. Dveh različnih sistemov fizike, ki ju opisujeta dve različni vrsti matematike, ni uspelo približati še nikomur. In tu se moramo znova spomniti Rogerja Penrosa, ki je s Stuartom Hameroffom pred leti s teorijo kvantne zavesti v znanstvenih krogih povzročil precej razburjenja.

če nezavedno sanjamo, potujemo v prostoru-času, ne da bi nam bilo treba posebej potovati, spreminjamo se, ne da se načrtno spreminjali, govorimo, ne da bi se vedno zavedali o čem govorimo in delamo, ne da bi se zavedali, kaj delamo. Ko pa se tega zavedamo, poimenujemo in se iz tega priložnostno učimo.                   
Hawking je dokazal, da črne luknje izhlapevajo, ko se dva povezana osnovna delca, delec in antidelec ločita s singularnostjo, kar enemu izmed njiju omogoči, da se iztrga iz dogodkov nega obzorja. Vendar pa je ocenjen čas spet velikanski, saj bi črna luknja z maso Sonca izhlapevala 2×10 let, svoj obstoj pa bi končala v spektakularni eksploziji, s katero bi lahko nastalo novo vesolje z bolj ali manj istimi konstantami. Zagovarjal je tudi teorijo o vzporednih vesoljih. Dogódkovno obzórje oz. horizónt je za opazovalca meja v prostor-času, za katero nobena  elektromagnetna  energija, vključno s svetlobo ne more dospeti do njega. Izraz je skoval avstrijski fizik Wolfgang Rindler. Richard Phillips Feynman je rabil izraz Schwarzschildova singularnost. Svetloba, ki izvira iz notranjega dogodkovnega obzorja, ne bo prispela do mirujočega opazovalca izven obzorja. Od tod izvira tudi ime črna luknja. Prosto padajoči opazovalec proti črni luknji ne bo zaznal dogodkovnega obzorja.
Za zunanjega opazovalca se dogodkovno obzorje dejansko obnaša kot obzorje. Opazovalec vidi telo, ki pada proti dogodkovnemu obzorju v svojem lastnem času, in ga nikoli ne doseže. Telo se za opazovalca zunaj vedno počasneje giblje in povečuje se tudi njegov rdeči premik. Opazovalec bo od padajočega telesa prejel zadnji foton v končnem času, nikoli pa ga ne bo videl prečkati dogodkovno obzorje.
Hawking je nastopal pa je celo kot stranski igralec v Zvezdnih stezah, kjer so ga postavili ob bok Albertu Einsteinu in Isaacu Newtonu. Za njegove znanstvene dosežke mu je leta 2006 Kraljeva družba iz Londona podelila Copleyjevo medaljo. 
'Witten velja za največjega živečega teoretskega fizika na svetu. Nekateri so celo mnenja, da je največji fizik vseh časov.' (str. 286) Greene ga večkrat citira. Teorija strun ima izjemno lastnost napovedovanja gravitacije, ker izhaja iz njene teorije. To  je eno največjih teoretičnih dognanj doslej.” (Greene, 2004, str. 223) Stephan Hawking je  populariziral črne luknje, Brian Greene pa teorijo strun. Fiziki se ne bojijo, da zaradi odkritja 'končne teorije vsega' ne bi imeli česa raziskovanj saj je »Celo določitev enačb tako težavna, da so doslej izpeljali le njihove približne različice. Teoretiki strun so tako omejeni na približno reševanje približnih enačb.” (Greene, 2004, str. 153) Teorija (super)strun je družina petih različnih opisov, ki jih je šele leta 1995 Edward Witten za sprejemljivo ceno združil v M-teorijo – ta terja 11 dimenzij. Zadrego, da vidimo le tri dimenzije in eno časovno, domiselno skrije.
Greene (2004) opisuje vedno bolj popularno fizikalno teorijo, po kateri je ves svet zgrajen iz majcenih nihajočih strun, ki nihajo v 11 dimenzijskem prostoru. Einstein je nekoč zapisal, da je zanj najbolj nerazumljivo prav to, da lahko vesolje razumemo. Pa svet res lahko razume mo? V začetku dvajsetega stoletja smo dobili dve zelo uspešni fizikalni teoriji, ki znata natančno opisati vsa dogajanja v vesolju. V svetu majhnih razdalj kraljuje kvantna fizika, pri opisu dogajanja na velikih razsežnostih pa moramo upoštevati napovedi splošne teorije relativnosti. Obe teoriji sta vsaka zase zelo natančni in v skladu z vsemi doslej opravljenimi eksperimenti. Težava je le, da medsebojno nista združljivi. Kar pa v praksi zares ni tako velik problem, saj se zelo redko pojavijo situacije, ko bi morali obe teoriji obravnavati v istem pojavu. Greene pravi: »Dve teoriji, ki sta v zadnjih sto letih pognali nesluten napredek fizike – napredek, ki je pojasnil širjenje vesolja in temeljno zgradbo snovi – sta medsebojno nezdružljivi.« (Greene, ibidem, str. 19)
Greene (2004) meni, da strune vesolja sestavljajo majhne, enodimenzionalne nitke, ki so sklenjene v nihajoče zanke. Tako uspe teoriji na zelo eleganten način pojasniti mnogovrstno raznolikost osnovnih delcev kot posledico različnih nihajnih oblik enega samega tipa strune. To neverjetno eleganco teorije opiše slikovito: »Čeprav je vsak delec veljal za elementarnega, pa je bila vrsta njegove ‘surovine’ pri vsakem različna. Elektronska ‘surovina’ ima na primer negativni električni naboj, medtem ko ‘surovina’ nevtrina nima električnega naboja. Teorija strun to podobo korenito spremeni s trditvijo, da je ‘surovina’ vseh snovi in vseh sil enaka. Vsak elementarni delec je sestavljen iz ene same strune – torej vsak delec je struna – in vse strune so popolnoma enake. Razlike med delci se pojavijo, ker njihove strune zavzemajo različne resonančne nihajne vzorce. Navidez različni elementarni delci so torej le različne ‘note’ osnovne strune. Vesolje – sestavljeno iz ogromnega števila teh nihajočih strun – je podobno kozmični simfoniji.« (Greene, ibidem, str. 159)
Atomski delci naj bi bili majhne zanke nihajočih strun. Teorija superstrun je kandidatka za vseobsegajočo teorijo vesolja. Sliši se redukcionistično. Verjetno se ne bi vsi strinjali s takšno poenostavljeno razlago dokončnosti. Luknje so črne, ker ne prepuščajo svetlobe in so luknje, ker vse posesajo vase. Vse vrste snovnih delcev tudi valovijo. Tedaj velja Heisenbergovo načelo nedoločenosti za vsako razmerje val ali delec. Ni jasno, kako delec izbere eno izmed možnih prihodnosti. Kako je mogoče, da vesolje deluje drugače kot naš vsakdan in tudi naša pričakovanja? Richard Feynman (1908-1978)  je razvil široko uporabljeno slikovno predstavitveno shemo za matematične izraze – Feynmanovi diagrami, ki opisujejo obnašanje subatomskih delcev. Sodeloval je pri izdelavi atomske bombe med drugo svetovno vojno. Širši javnosti pa je postal znan v osemdesetih letih 20. stoletja kot član Rogersove komisije, ki je preiskovala  katastro fo raketoplana Challenger. Ni bil le teoretski fizik, ampak tudi pionir na področju kvantnega računalništva in uvedbe koncepta  nanotehnologije.  Združil je splošno teorijo relativnosti in kvantno mehaniko. Bil je tudi navdušen popularizator fizike s predavanji. Leta 1959 je govoril o There's Plenty of Room at the Bottom.  Izdali so tri zvezke njegovih dodiplomskih preda vanj The Feynman Lectures on Physics. Feynman je pisal tudi avtobiografije Surely You're Joking, Mr. Feynman! in Kaj te briga, kaj si drugi mislijo? Tudi drugi so pisali o njem.  

Tudi v navidez mirnem okolju je svet na mikro-ravni precej dinamičen. Energija delcev niha med skrajnostmi. Gravitacija v vesolju omogoča usmeritveno simetrijo močne sile zaradi enakopravnosti točk opazovanja. V nekaterih kotih vesolja kvantna mehanika ni združljiva s splošno teorijo relativnosti. Gravitonov še nismo videli. So le domnevni. Pri superstrunah približno računamo približne enačbe. Maso elementarnega delca določa resonančni vzorec nihanja, ki jih izvaja struna.  
Ena od najbolj presenetljivih napovedi teorije strun je gotovo ugotovitev, da ima vesolje 11 dimenzij: 3 prostorske, 1 časovno in še 7 nepredstavljivo majhnih dimenzij, ki so zavite v t.i. Calabi-Yaujeve prostore. Brez njih bi teorija dajala nesmiselne napovedi. »Ker majcene strune nihajo v vseh prostorskih dimenzijah, oblika dodatnih zvitih dimenzij močno vpliva in omejuje možne resonančne nihajne vzorce. Ti vzorci, ki jih v veliki meri določa geometrija dodatnih dimenzij, predstavljajo nabor možnih lastnosti delcev, ki jih vidimo v domačih raztegnjenih dimenzijah. To pomeni, da geometrija dodatnih dimenzij določa temeljne fizikalne lastnosti, kot so mase in naboji delcev, ki jih opazimo v treh velikih prostorskih dimenzijah vsakdanjega življenja.« (Greene, ibidem, str. 218)
Astrofizičarka Katie Mack (2022) nas vodi po razburljivem intelektualnem potovanju po štirih možnih koncih vesolja: 1. veliki stisk, 2. toplotna smrt, 3. veliki raztrg in 4. razpad vakuuma. Skuša biti čim bolj poljubno razumljiva pri razlagi glavnih konceptov kvantne mehanike, kozmologije, teorije strun itn. razkrije nam, kako lahko majhni popravki v našem nepopolnem razumevanju realnosti vodijo do velikih razlik v pogledih, kako se bo odvila naša prihodnost. Naše vesolje se lahko sesede skupaj, lahko ga raznese narazen, ali pa se celo – v naslednjih petih minutah – vda neizogibnemu širjenju mehurčka pogube. Tedaj različnost opaženih dogodkov npr. kozmičnih trkov pomeni tudi različne  razplete. Živimo v dilemi harmonije ali katastrofe, skoraj popolnega reda ali visoko entropičnega kaosa. Med zvezdnimi eksplozijami in poskočnimi vesolji nam Katie Mack pokaže, da lahko kljub temu, da smo ljudje v vesolj skem smislu zanemarljivi in nimamo možnosti vplivanja na kozmične spremembe, vsaj začenjamo razumeti, kaj se dogaja okoli nas.
Mackova nam nudi duhovito, presenetljivo potovanje do najbolj oddaljenih kotičkov našega dosedanjega znanja o vesolju, ki pa se bo še spreminjalo. Po parafrazi Tolstojeve teze so si vsa srečna vesolja podobna, vsako nesrečno vesolje pa je nesrečno po svoje. Že majhni popravki našega sedanjega, nepopolnega znanja o kozmosu privedejo do izrazito različnih poti v prihodnost in preteklost. Možno je, 1. da se bo vesolje zrušilo samo vase, 2. da se bo raztrgalo, 3. da bo postopno podleglo neizprosnemu širjenju mehurčka pogube. Spotoma spoznavamo, kako se je razvijalo naše razumevanje vesolja in njegovega konca, ter odkrivamo, kaj to pomeni za nas, srečujemo najpomembnejše koncepte fizike, uvidevamo, da nismo povezani samo s kozmičnimi apokalipsami, ampak tudi s fiziko našega vsakodnevnega življenja. 
Ishiguro: dva se držita za roke, da ju tok ne bi razdvojil, a ko je tok premočan, se morata spustiti. Tako je tudi z našo reakcijo na kozmične spremembe. Le v določenem intervalu jih prenesemo, sicer pa ne. Mackova nam z opisi možnih katastrof vzbuja nostalgijo. Tolaži nas s tem, da so to samo teoretski modeli, ki se bodo sčasoma še spremenili. Spoštujem to, da nam ne predstavlja matematičnih modelov predstavitve so dokaj kratke v učnem stilu 'kaj pa če', topogledno se imajo kozmologi in astronomi še veliko učiti. S posebno vedrino opisuje naše možne konce, četudi ničesar ne ostane, kar pa se z verskega vidika, ki ga ne upošteva, ne bo zgodilo. Možne so različne kozmične kataklizme nekatere so s kozmično konstanto, druge brez nje. Nekatere so tudi neboleče.  Možno je, da se vesolje širi in krči, a to ni dobro za nas. Morda tudi ni dobro, da bi bili večni, čeprav nam ta predstava še veliko pomeni. Njen namen nam je posredovati razumevanje pojavov in še odprtih vprašanj. Res se nam splača živeti v sedanjem trenutku in gojiti duhovnost smisla tega, kar sicer delamo, ker v tem živimo.  
Einstein je zagovarjal statično  vesolje s kozmično konstanto. Žal pa je vesolje dinamično in skoraj znanstveno nepredvidljivo. Predstavlja vozni nered človeških usod. Prevladuje teorija naključij podobno kot v družbi. Temna energija je pogonska sila njegove evolucije.  Dve vzporednici se v zaprtem kozmosu stikata, v odprtem pa razideta. Le v sploščenem modelu ostaneta vzporedni. Človeške usode so analogno tragične, četudi so digitalno distopično usmerjene. Mnoge vojne so postale stalne – Irak, Afganistan, Sirija, Libija, Gaza, Kongo, Darfur, Somalija,… Zemeljskemu času 'paranja' ustreza kozmični veliki raztrg. Da ne bi ta vojna kriza avtoritarne sile še okrepila, je treba nenehno verjeti in delovati v smeri demokra cije. Otroci so prišli iz drugega nebeškega sveta, kar pomeni, da Spinoza vendarle ni imel prav, ko je trdil, da sta pojma zamenljiva. V vesolju kot naravi je življenje čudež, vendar je kozmos lahko tudi peklensko vroč ali mrtev in mrzel, kar pa nebesa niso. Ne vemo, kateremu modelu je najbližji. Vprašanje je, na kaj lahko sklepamo iz enega ali drugega modela. Ideja multiverzuma je prav tako še nejasna.  
Entropíja je termodinamična količina, ki si jo telesa izmenjujejo, ko izmenjujejo toploto. Pri reverzibilnih spremembah se entropija ne spremeni, pri ireverzibilnih spremembah pa se poveča. Entropija je mera za količino energije, ki se ne more pretvoriti v delo, ter tudi merilo za neurejenost sistema. Entropijo navadno označujemo s S. S stališča živih bitij je to neureje nost, s stališča materije in energije pa je to urejenost. Bolj ko nevrologija dokazuje, da posamezniku najbolj ustreza harmonija, bolj ugotavljamo, da nam z vseh strani grozijo nevarnosti. Ne gre drugače, da prakticiramo načelo, da tam, kjer nastaja nevarnost, raste tudi rešitev, kar je tudi kitajski izraz za krizo.  
Možne so različne interpretacije Teslovega opusa (2021) se sooča z različnimi interpretacija mi Teslovega dela, s poudarki na njegovi družbeni in spoznavni teoriji, kozmologiji ter filozofiji. Dodani so izsledki matematičnih analiz in rekonstrukcij bratov Corum, ki osvetlju jeta Teslove tehnologije s stališča sodobnega elektroinženirstva. Dodatno so osvetljeni tudi konteksti zgodovinskih sporov o konceptu 'etra', Teslovega razumevanja Maxwellove teorije elektromagnetizma, 'longitudinalnih valov' in vplivov Kelvinovih in Helmholtzevih teorij na Teslovo razumevanje elektrike. Tesla razume tudi 'kozmične žarke'. V l. 1900 razvijal brezžični sistema prenosa električne energije. Ob predstavitvi svoje družbene teorije, teorije vojne in filozofije družbeno-transformativnih tehnologij je raziskoval tudi možnosti izdelave 'samogibnega toplotnega motorja', ki bi vso pogonsko moč črpal neposredno iz okolja, ter predstavil izum prvega 'tele-avtomata', daljinsko upravljane ladjice. Tesla je že tedaj prepoznal izkoriščanje fosilnih goriv kot problem eksponentne rasti v razmerju do neobnovljivih virov in intenzivno razvijal samozadostne, trajnostne sisteme pridobivanja in distribucije energije, ki ne bi temeljili na porabi kateregakoli materiala' ali na brutalni prevladi bogatih nad revnimi.
Kozmologinja Mackova nam približa svoj pluralni pogled na vesolje. Sledila je Hawkingovim raziskavam črnih lukenj. Astrofizika je nora, ker se lahko v trenutku vse konča. Newton še ni domneval, da potrebujemo širšo teorijo gravitacije, ki bo vključevala ukrivljenost prostora-časa. Svet se je začel pred 13 milijardami 800 000 leti z velikim pokom (big bang). Ne uspe ji v svoja razmišljanja vključiti eshatologije in globalne etike, ki bi ji omogočili odgovor na vprašanje, kaj je smisel življenja. Antropično načelo deluje le minimalno. Vesolje se lahko 1. sesede, 2. ga raznese ali 3. pa se razširi v mehurčku pogube. Ne izključuje možnosti, da se konec že dogaja. Tudi Žižek meni, da živimo v koncu časov, ki ga misli družboslovno apokaliptično. Seveda bi pomenil konec vesolja konec naše civilizacije, vendar pa konec naše civilizacije še ne pomeni nujno tudi konca vesolja. Tudi konec zahodne civilizacije še ne pomeni konca vsake zemeljske civilizacije in tudi ne konca katerega koli vesolja, ampak tistega, ki ga sami pogojujemo. To pa lahko pomeni le novo geopolitično delitev  interesnih sfer. Filozofsko lahko pomeni 'konec koncev' 'začetek začetkov'. Govorimo o božansko-kozmični zavesti, ki vključuje tudi univerzalno fenomenalni spomin. Seveda to ni metafizični spomin, kakršnega poznamo iz zgodovine evropske filozofije oz.  evropske metafizike. Platon se pri spominu na ideje – anamnezi navezuje na orfične nauke o selitvi duš. Teorija reinkarna cije je bolj prisotna, kot bi sprva pomislili. Ni značilna le za budizem. Njene sledi najdemo tudi v filogenezi. V tej teoriji se ne seli duša iz enega telesa v drugo telo, ampak geni mutirajo iz enega rodu v drugega češ Adamov grešni rod oz. znotraj družinskega rodovnika.
Mackova skuša anticipirati prihodnja fizikalna odkritja (dicovery learning) in zato lahko piše o prihodnosti. Znanstveniki se izogibajo večnosti. Morda bi jo nadomestili z nenehnostjo. Pokojni Pavle Grošelj pravi, da v kozmičnem snovanju ni 'uzrl smrti kot take'. Cilj je najvišji življenja življenje in smisel veselja, veselje samo. To je že izvorno Aristotelova teorija sreče kot eudajmonije in časa kot kairosa. Novokantovci so poznali vrednote po sebi. Prav tako že starogrška misel pravi 'vse se giblje', kar se ponovi v renesansi v stilu 'eppur si muove' 'in vendar se giblje'. Kozmološko načelo pravi, da je vesolje povsod enako.                                 
Veliki pok ni bil eksplozija, ampak širjenje vesolja, ki je bilo sprva singularno najbolj vroče in gosto. Videti ga je mogoče iz katerekoli točke v vesolju, ker svetloba prihaja iz tiste ognjene krogle. Ni nujno, da se je vse začelo iz singularne točke. Po velikem poku je sledil Planckov čas. Gravitacija nas drži na tleh, elektrika 'skrbi', da luči svetijo, magnetizem drži nakupovalni sistem na hladilniku, močna jedrska sila poskrbi, da protoni v našem telesu ne razpadejo. 
 V fiziki poznamo teorijo velikega poenotenja (ang. grand unified theory, akronim GUT). Po njej se ob visokih energijah elektromagnetizem, šibka in močna jedrska sila združijo, tako da jih ni več mogoče ločevati med seboj. Vsi so sinergije delcev in energije. Pri Bourdieuju znanost kljub divergencam teži h konvergenci vsega znanja. Poznamo tudi teorijo vsega (ang. theory of everything akronim TOE). Kaj je kozmična inflacija? Prehitro širjenje vesolja. Interakcija med delci da nedoločen rezultat. Zgrajeni smo iz 'zvezdnega prahu', To je prah pradavnih generacij zvezd in iz stranskih produktov velikega poka. Carl Sagan pravi, da smo način, da kozmos spozna samega sebe. Zato Kezele govor celo o zavesti po sebi. 
Kaj je mikrokozmično mikrovalovno ozadje? Ob kozmični zori so se zvezde začele lesketati. To je bilo v dobi reionizacije. Prva je bila že pred velikim pokom. Danes vidimo čudovito mrežo galaksij, ki sijejo v temi. Po sedanjih ocenah v vsakem 10. zvezdnem sistemu obstaja planet, ki je sposoben porajati življenje, ker je na pravi razdalji od svoje zvezde. V bilijonu galaksij je lahko še veliko civilizacij in kultur.   
Vesolje je paradoksalno, ker vse, kar nastaja, tudi mine. Po Mackovi se dogaja v njem marsikaj, o čemer ne sanja naša domišljija. Ko vse zvezde izginejo v temo, se začne propad. Črne luknje začnejo izhlapevati. Zaenkrat se zvezde in galaksije bleščijo in to se nam zdi lepo.    
C. Levy Strauss pravi, da je bil zlom komunizma v primerjavi z demografsko katastrofo nepomemben. Zlom komunizma je privedel do iluzije »triumfa demokracije«, demografska katastrofa pa naj bi privedla do triumfa življenjske sile. Ne vem, do česa bo privedla vojna v Ukrajini. Morda je naša civilizacija preutrujena, da bi privedla do nove renesanse.  Če bi to pomenilo kaj več kot je divjaštvo agresivnega nagona, iz tega sledi vprašanje, kako naj bi kultura življenja premagala kulturo smrti. Navajeni smo že, da pojave, ki se približujejo doslej spoznani meji ocenjujemo kot prevratne – revolucionarne in  katastrofalne. Nekatera dejstva takšno rezoniranje potrjujejo. Spomnimo se, da je odkritje subatomarnih delcev prej kot v 50 letih privedlo do prve eksplozije atomske bombe.          
Morda je to, kar so v duhu videli in izkusili mistiki, tudi spomin na nebesa. Kozmična in nebeška zavest se razlikujeta, ker astronomi niso eshatologi, četudi jih zanima konec vsega in niso filozofi četudi jih zanima odnos med končnim in neskončnim na matematični način. S širjenjem vesolja preidejo daljne zvezde onkraj našega horizonta. Otroci direktno ne govorijo o reinkarnaciji. Ta teorija po svoje vključuje Sizifov mit, po katerem je treba skalo, ki se skotali v dolino, vedno znova valiti na goro. Ciklične teorije vedo, da je treba propadle civilizacije in kulture vedno znova zgraditi. Že pri kulturi težko ena generacija doživi dvig in padec in obratno, kaj šele pri vesoljskih spremembah. Zaenkrat premalo vemo, kako se digitalno in analogno povezujeta.
Svetek (2021) razlikuje med pra-časom kot zgodnji, imaginarno/akuzmatičnim, ki ni zaznan in poznim usmerjenim časom, ki je usmerjen z delci temperature, svetlobe in zvoka.  Primerljiv je z našim organskim časom,  antropomorfiziranim človeškim časom. Vztraja pri stališču, da je čas soodvisnica energije, ko se spremeni določena energija, se z njo tudi njen čas, ki mine z njo. Nekoliko upošteva tudi kozmološko filozofijo časa. Delci časa so opredeljeni z delci temperature, svetlobe in zvoka. Zaradi stvarjenja sveta govori o absolutni, neomejeni praznini na začetku. A Mackova meni, da je bila najprej ognjena krogla. Mi smo s predstavami vesolja glede na dejanske razmere v njem še v Platonovi votlini.       
Več milijonov otrok govori svojo resnico o življenju na različnih koncih sveta v drugih vlogah. To bržkone ni naključje. Jezus je priporočil, da naj bomo tako kot oni.    
Ali res vse to teži k odpravi napetosti, k energetski izravnavi, harmoniji, k novi stabilnosti? Po vesolju se širi pravzaprav temna snov. Čeprav se to nenavadno sliši, se zdi res.  Vprašanje je, na kateri ravni je dosegljiva. Na najnižji gre za redukcijo na nič. Določeno zvezdo hudi notranji pritiski silijo k eksploziji. Ta nastane tudi v trku z drugo zvezdo. Pri Girardu po mimetičnem učinku - ko je grešni kozel najden in kaznovan, se zadeva začasno umiri do novih neravnotežij in iskanja nove stabilne lege. Je trajna stabilnost prej stvar preteklosti kot prihodnosti. Delci pra-časa so nosilci spomina DNK in vsega, kar nas obkroža. So sestavine zemljevida vesolja. Zato je to najbolj razburljiva skrivnost stvarjenja sveta, naše radovednosti, pričakovanj, eksistence, domišljije. Vključujejo neomejen genetski prenos in z njo našo 
neminljivost. Širitev je v bistvu odmikanje enega nebesnega telesa od drugega.          

Temna snov deluje odbojno. Ali se zvezda z ohlajanjem res kdaj lahko preobrazi v planet? Kako potem nastanejo lune? Nenehne energetsko-časovne razlike vodijo k usmerjenemu izenačevanju vseh aktivnosti zvezd, galaksij,… Razne erupcije, trki, eksplozije/implozije -kriki zvezd, omogočajo nenehno 'odcepljanje' delov energije v množici so-zdajev tj. sipajočih usmerjenih delcev temperature, svetlobe in zvoka. Te oblikujejo energetsko-časovna morja brez obale, ozvezdja brez meja, dna brez površine, neba tujih zvezd brez domače zemlje. Transformirajo se v temno snov, ki pa v nečem le postane vidna.  

Fotografije z Lune so vplivale na samopodobo človeštva. Na božični večer leta 1968 so Frank Borman, James Lovell in Bill Anders, astronavti ameriške misije Apollo 8, povsem nepričakovano prisostvovali enemu izmed najveličastnejših prizorov, ki jih je kdajkoli opazovalo človeško oko. Dogodek je pustil nanje in na vse, ki so ga kasneje občudovali preko posnetih fotografij, zelo močan vtis. V intervjujih še danes, ko so že v letih, poudarjajo, da je bilo to najlepše in najpomembnejše doživetje njihovega življenja.
Astronavti Apolla 8 so se v zgodovino vpisali z več prelomnimi pionirskimi podvigi. Bili so prvi, ki so zapustili nizko orbito kroženja okoli Zemlje in poleteli stran od planeta, česar ni do tedaj uspelo še nobenemu drugemu plovilu s človeško posadko. Cilj njihove misije je bila Luna, ki so jo nameravali nekajkrat obkrožiti in se vrniti nazaj. Polet je trajal teden dni, pri čemer so za pot v vsako smer porabili slabe tri dni, en dan pa so krožili okoli Meseca. 
Ko so astronavti krožili okoli Lune, so lahko opazovali njeno zadnjo stran, ki je stalno obrnjena proč od Zemlje. Med četrtim obhodom so skozi okno, skozi katerega so sicer fotografirali kraterje, naenkrat opazili, da se je tik nad obzorjem Lune prikazala do polovice osvetljena Zemlja. V živo so lahko opazovali vzhod Zemlje nad obzorjem drugega nebesnega telesa. Čeprav opazovanja tega veličastnega dogodka sploh niso imeli v načrtu, so najprej naredili nekaj črno-belih fotografij, nato pa so v aparat namestili še barvni film in posneli dodatne fotografije, ki so postale legendarne. Z Lune so trije astronavti Apolla 8 pred pol stoletja odkrivali Zemljo. Danes, ko smo v raznih medijih videli že veliko vesoljskih prizorov, težko razumemo, zakaj bi bila ravno slika majhnega modro-belega do polovice osvetljenega planeta obdanega s črnino vesolja, kako vzhaja nad površjem puste in s sivimi kraterji posejane Lune, tako pomembna. A na astronavte je pojav  vzhajanja Zemlje nad obzorjem Lune pustilo izjemno močan vtis. Kasneje so se ga spominjali kot najbolj čustvenega dogodka na celotni odpravi. Poveljnik misije Frank Borman je izjavil, da je šlo za najlepši prizor v njegovem življenju.
Pri mnogih odpravah v neznane kraje skozi zgodovino se je izkazalo, da so informacije, predmeti in zgodbe, ki so jih pustolovci prinesli nazaj s potovanj, pomembno vplivali na predstavo ljudi o svetu. Marko Polo je v 13. stoletju Evropo seznanil z napredno in do tedaj skorajda neznano civilizacijo na vzhodu, ki je bila v mnogih vidikih bolj razvita od takratne Evrope. S svojimi vplivnimi zgodbami je spremenil predstavo, ki so jo imeli ljudje o svetu in svojem mestu v njem. Še večji vpliv je imelo odkritje Amerike in kasneje kartiranje celotnega planeta za časa raziskovalnih odprav kapitana Cooka v 18. stoletju.
Novejše raziskave o črnih luknjah so naslednji: Leta 2014 je Chris Adami dokazoval, da analiza s pomočjo teorije kvantnega kanala povzroča izginotje vsakega navideznega paradoksa – Adami je zavrnil Susskindovo analizo komplementarnosti črnih lukenj, in pobijal, da nobena prostorska ploskev ne vsebuje podvojenih kvantnih informacij. 
Leta 2015 so Modak, Ortíz, Peña in Sudarsky dokazovali, da se lahko paradoks razreši s priklicanjem osnovnih problemov kvantne teorije, ki se jih velikokrat imenuje problem merjenja kvantne mehanike. To delo je temeljilo na starejšem predlogu Okona in Sudarskega o prednostih teorije objektivnega sesedanja valovne funkcije v precej širšem kontekstu. Izvirna motivacija teh raziskav je bil že nekaj časa znani Penroseov predlog, kjer mora biti sesedanje valovne funkcije neizogibno v prisotnosti črnih lukenj in celo pod vplivom gravitacijskega polja. Eksperimentalno se teorije sesedanja še potrjujejo. 
Leta 2016 so Hawking in sodelavci predlagali nove teorije o informacijah, ki se gibljejo v in iz črne luknje. V l. 2016 trdi, da se informacije shranijo v 'mehkih delcih', nizkoenergijski različici fotonov in drugih delcev, ki obstajajo v ničelni energiji praznega prostora. 
Leta 2019 so Geoff Penington in njegovi sodelavci odkrili razred polklasičnih geometrij prostor-časa, ki so jih spregledali Hawking in kasnejši raziskovalci. Hawkingovi izračuni kažejo, da entropija Hawkingovega sevanja narašča skozi življenje črne luknje. Vendar, če črna luknja nastane iz znanega stanja (ničelna entropija), se mora entropija Hawkingovega sevanja zmanjšati nazaj na nič, ko enkrat črna luknja v celoti izhlapi. Penington itd. so izračunali entropijo s pomočjo metode replik in pokazali, da je treba za dovolj stare črne luknje upoštevati rešitve, ki so povezane s črvinami. Vključenost teh geometrij črvin preprečuje brezmejno naraščanje entropiji. Videti je, da to rešuje informacijski paradoks vsaj v enostavnih teorijah gravitacije. Še posebej se lahko v Hawkingovem sevanju za dovolj stare črne luknje izvedejo operacije, ki vplivajo na notranjost črne luknje. Ta rezultat ima posledice na sorodni paradoks požarnega zidu in je podoben predlagani rešitvi ER = EPR. 
Repar (2022) se sprašuje, kako lahko ljudje sploh živimo v negotovih časih, ko nam grozi popolna odprava človeštva. Grožnja tehnologije in upanje na obstoj med 'še ne' in 'ne več'. živimo v koncu časa v času konca dosedanje imperialne delitve sveta. To situacijo so nakazovali že obe svetovni vojni in jo spet vojne 21. stoletja. Sartre in Heidegger sta skušala na novo opredeliti čas, tako da sta vzela prisotnost niča resno, ne da bi se predala nihilističnemu občutju. Oba sta nekakšna nadaljevalca Nietzscheja, ki je tudi že razlikoval vrste nihilizma. V bistvu se vleče linija dekadence že iz, 19. stoletja v 21. stoletje.       
Pričujoča kriza od pandemije pa vse do vojne, ki se zdaj odvija v Ukrajini, pričuje o času, s katerim imamo problem se soočati, saj ga spremlja vrsta ontološkega konformizma, ki kaže na posledice industrijske revolucije digitalizirane stvarnosti atomske dobe. Tehnologija sama po sebi predstavlja zaslepljenost neposrednosti prakse.
Odpor proti temu zahteva posredni boj, vzpostavitev bivanjskega občevanja, ponovni izum organona komunikacije in odrešitve, ki bi zmogel občevanje zmožnosti iztrgati družbeni unilateralnosti v večglasje žive skupnosti. Če hočemo živeti časovnost, potem je treba zavreči sistem, sistem, ki sicer logično lahko vselej deluje – čeprav je danes tudi to zelo vprašljivo. Današnji trend kot »poslednji in skrajni ideal današnjega homo faber« se sestoji v tem, da svoje cilje udejanja zgolj neposredno, »ne da bi izgubljal čas, brez časa«. »Ukinitev časa je sen naše dobe. Brezčasno (namesto brezrazredne družbe) je upanje jutrišnjega dne« (G. Anders. B. Hamvas) na vprašanje, kaj je diktatura, odgovorita: »Diktat časa!« Toda to, kar je danes naša naloga, ni le nova refleksija časa v času konca, temveč tudi prostora, ki postaja samoumeven v svoji ukinitvi globine in širine sveta, ki se nam je odtujil in nas zapustil, od birokratizacije časa s projekti, pa smo kot raztreščena skupnost prišli do projektilov, izstrelkov v vesolje. Anders je domala nadaljevalec Kierkegaardove eksistencialne dialektike v smislu anti-filozofije. Tezo o apokalipsi angažira v spopad z negativnim kot prakse nenehnega reprodukcije. Zaradi engineeringa človek trpi 'pretvorbo svoje osebne biti v zadevo mašinerijo. Toda obenem je z grožnjo 'projektilov' tudi zemlja, naš zunanji svet, dobi priložnost, da se sooči sama s sabo. V neizogibnosti napredka Anders prepoznava zametek nihilizma. Verjetno gre za obrat od nihilizma priročnosti k avtentičnemu času predročnosti (nem. Vorhandensein). Heidegger je že nakazal izhodišča za ta čas. V tem smislu je pred Sartrovim Bitjo in ničem. Kako se lahko osvobajajoče mišljenje, ki noče verjeti v razsvetljenske ideje o napredku, usmeri v prihodnost, ne da bi se potopilo v nihilizem? Ne vem, ali nam lahko prvotni čas pri tem pomaga  oz. Hawkingova kratka zgodovina časa.  
Kraljestvo blaženosti je danes prevzelo obliko naprav in grozi nam katastrofalna nevarnost od takšnega univerzalnega stroja. »Njena totalitarna maksima v razmerju do delov se glasi: Potreben si mi cel, toda v primeru nuje mi nisi potreben.« Če se ne bomo temu uprli, kot pritiče svobodnemu mislecu, lahko ta dialektika sociologije stvari znova zadoni po naših ulicah kot nekoč refren SA po nemških: 'in jutri ves svet'.
Kakšno sporočilo za naš »apokaliptični čas brez časa« nam podajata G. Anders in S. Kierkegaard? Morda korektiv časa – posredna politika odreševanja z naporom eksistence, ki prinaša iskrenost zanosa, izhajajoč iz posamične odgovornosti, ki edinole lahko sproži pretresenost solidarnih. 
Andersov koncept ponovitve gre »pro in contra« Kierkegaardu. A da bi se kafkovsko vrtenje v krogu zaradi samoakumulacije krivde razrešilo, je potrebna politika ljubezni, ki bi omogočila, da dividum (v svoji izključenosti iz sveta) znova postane individum.
Anders v svoji knjigi Pogled z lune, ki pomeni nekakšen kontrapunkt njegovi Zastarelosti človeka, in jo bomo predstavljali v slovenskem prevodu na letošnji, že deseti mednarodni konferenci »Kierkegaard« v Cankarjevem domu, pravi:
Naša doba je zaradi jedrskih, bioloških in kemičnih sredstev mogoče samouničenje sveta zlaga kamenčke mozaika v celovito podobo, ali pa tisti, ki zdaj porabijo en sam trenutek za vpraševanje, na kakšen način je svet enovit. Motijo se, ker gre danes zares 'za celoto', in to v vulgarnem pomenu izraza: gre za biti ali ne biti, za nadaljnji obstoj sveta, pa naj bo ta celota ali 'ne-celota'. Ta svet ni več celota v pozitivnem smisel, ker ne predstavlja razveseljivo urejenega  kozmosa. Nikakor ni dokazano, da so bila prizadevanja okoli sistema v metafizičnem smislu kdaj legitimna – da je bil torej svet sam po sebi kdaj v tolikšni meri 'sistem' in  kozmos, da bi lahko njegova filozofska upodobitev v obliki sistema terjala zase veljavo kot resnica. V pogledu resnice ne velja preveriti le tega, kar se izreka v filozofskih sistemih, ampak tudi dejstvo, da se izjava podaja kot sistematična. Kajti oblika je sporočilo  in uporaba kategorije 'sistem' kot taka že predstavlja fundamentalno izrekanje o bivajočem. Sistem najbrž kategorija praktičnega uma, ki je bila skrivaj pretihotapljena v območje »teoretičnega uma«. Ne, to niti ni kategorija »praktičnega uma«, ampak je prej kategorija prakse. Ta je namreč sistematična v toliko, kolikor si skuša podvreči vsakokratno okolje ter ga napraviti tako docela razpoložljivega, da se s kateregakoli mesta poveže z vsakim drugim; skratka: da to okolje tako obvladuje, kot bi bilo – v skladu s pomenom grške besede systema – nekaj proizvedenega, oz. sestavljenega.
Vesolje se širi na kozmično inflacijski način. Problem obzorja oz. problem homogenosti  je problem s standardnim kozmološkim modelom prapoka, ki ga je v glavnem identificiral v poznih 1960-ih Charles William Misner. Kaže na to, da različna predela vesolja med seboj nista bila v stiku zaradi ogromne razdalje med njima, vendar imata vseeno enaki temperatu ri in druge fizikalne značilnosti. To ni mogoče, če predpostavimo, da prenos informacij, energije, toplote ipd. poteka s hitrostjo svetlobe. Po eni izmed napovedi, se bo vesolje končalo v stanju neskončne praznine, ko bodo izparele tudi črne luknje. Po drugi so se veliki poki že zvrstili, ker smo nastali iz nekega prejšnjega vesolja, ki je že kolapsiralo in s pra-pokom na novo nastalo.   podstran z uporabni
Ko mitohondriji proizvajajo energijo, proizvajajo tudi odpadne snovi, na primer proste radika le. Te zelo reaktivne molekule lahko poškodujejo celično membrano in ostale celične strukture, vplivajo na presnovo maščob in beljakovin ter poškodujejo DNK. Nevtralizirajo jih antioksidanti – na primer glutation, najpogostejši antioksidant v celicah. Če ga je premalo – kar se s staranjem redno dogaja, pride do oksidativnega stresa, ki vpliva na delovanje mitohondrijev. Ravni glutationa pri starejših so precej nižje kot pri mlajših, stopnje oksidativnega stresa pa veliko višje.
Izmerili smo glutation v rdečih krvnih celicah, mitohondrijsko oksidacijo, biomarkerje oksidativnega stresa, endotelijsko funkcijo ter krvni sladkor. Prav tako smo izmerili hitrost hoje, mišično moč, sposobnost gibanja, kognitivne teste, genske poškodbe, stopnje razgradnje glukoze in mišičnih beljakovin ter sestavo telesa. Pred jemanjem GlyNAC (kombinacije glicina in N-acetilcisteina) so bile vse te meritve pri starejših odraslih pod normalnimi vrednostmi. 
Le Châtelierovo načelo ali zakon kemijskega ravnotežja, včasih tudi Le Châtelier-Braunovo načelo, je načelo, po katerem se lahko predvidi vpliv spremembe reakcijskih pogojev na kemijsko ravnotežje. Ime je dobilo po Henryu Louisu Le Châtelierju, včasih tudi po Karlu Ferdinandu Braunu, ki ga je odkril neodvisno od Le Châteliera. Princip se glasi:
Če se v uravnoteženem sistemu spremeni koncentracija, temperatura, volumen ali tlak, se bo sistem odzval tako, da se bo vzpostavilo novo ravnotežje.
Različne discipline to načelo različno interpretirajo. V kemiji pojasnjuje manipuliranja z rezultati revezibilnih kemijskih reakcij, pogosto zato, da bi se povečal njihov izkoristek. V farmakologiji lahko ravnotežje po Le Châtelierovem načelu spremeni na primer vezava ligandov na receptorje, kar pojasnjuje različne pojave aktivacije receptorja in desenzibilizacijo. V ekonomiji pomaga razložiti ravnotežje cen v učinkovitih ekonomskih sistemih.
Inflácija v gospodarstvu je rast cen izdelkov in storitev v določenem časovnem obdobju. Statistično jo izrazimo v odstotkih s stopnjo inflacije. Rast cen pomeni, da je z določeno enoto valute mogoče kupiti manj dobrin oziroma da se kupna moč denarja manjša. Valuta s tem tudi izgubi vrednost (devalvira) v primerjavi z drugimi valutami. Dr. Ivan Turk inflacijo opredeli kot »zviševanje splošne ravni cen, ki hkrati pomeni zmanjševanje kupne moči denarja; položaj, ko povečanje celotnega povpraševanja ob manjšem povečanju ponudbe povzroča nastanek vrzeli v ponudbi ali ko se količina denarja v obtoku povečuje hitreje kot potrebe gospodarstva po denarju.« Guth je odkril teorijo kozmične inflacije, ki pojasnjuje širjenje vesolja. 
Sonce je naša najbližja zvezda. Kljub temu, da vedno več vemo o njem je odvisnost od sprememb v njem in v vesolju večja kot naše zmožnosti obvladovanja. Že na to, kar se dogaja na Zemlji nismo npr. s podnebnimi spremembami ali potovanjem zemeljske  osi dovolj pripravljeni.  Civilizacijska kompetenca ne zadostuje niti za ohranitev civilizacije, o kozmični pa še ne govorimo. 
Postaje razvoja vesolja so veliki pok, veliki stisk in veliki raztrg. Govorimo še o multiverzu mu, ki ima razen starševskega vesolja še otroška ali žepna vesolja. Lažji in težji kemijski elementi so nastali šele ob primernih nižjih temperaturah kot so bile na začetku. Možno je, da se bo vesolje po velikem stisku spet začelo širiti. Astronomi težijo k eni sami teoriji, ki naj bi vse razložila. Takšna naj bi bila teorija strun iz 60. let 20. stoletja, ki pa še ni dokazana. Teh strun je več vrst, nekatere imenujejo brane. Zdi se, da je sta božanska in kozmična zavest ločeni. Vendar sta po holistični paradigmi le razlikovani. Obe težita k enemu – vsemu. Razli ka je v tem, empirične vede potrebujejo empirične dokaze, medtem ko pri spekulativnih zadostujejo pripovedi po hipnozi ali po intuiciji. Njihove podobne zgodbe kažejo na verodos tojnost ali vsaj verjetnost in stopnjo zanesljivosti. Npr. kadar dva neodvisna znanstvenika prideta do istega odkritja. 
Ne vemo, ali in koliko je življenja v vesolju, vendar pa astronomi poznajo planete, ki utegnejo imeti določene pogoje zanj. Tudi sama definicija življenja ni fiksna. Je življenje omejeno le na živa bitja ali na zavedanje sploh? Če gre za občutljivost na splošno, lahko govorimo tudi o občutljivosti materialov. Erozija kamenin nastane zaradi temperaturnih sprememb. Osnovni pogoji življenj niso konstantni oz. omejeni le na te, ki jih poznamo na Zemlji, ampak so lahko še drugačni npr. v odnosu vode ali silicija. Astronomi so našli vzorce vode na Luni, Marsu in še kje, vendar ti ne kažejo na obstoj inteligentnih bitij. Zemeljska atmosfera je tanka in občutljiva, zato danes govorimo o podnebni krizi. Ne vemo, ali je življenje nastalo na Zemlji, ali pa smo ga dobili iz vesolja. Vemo, da so zemeljske bakterije strupene za nezemljane in obratno. 
Bojan Ambrožič v svojem blogu poroča, da eksperimentalna potrditev obstoja gravitacijskih valov ni samo največje znanstveno odkritje leta 2016, ampak je mogoče celo največje odkritje 21. stoletja. Obstoj gravitacijskih valov je že leta 1916 na osnovi splošne teorije relativnosti napovedal Albert Einstein. Po Newtonovi teoriji gravitacije se telesa med seboj privlačijo zaradi sile gravitacije, ki je odvisna zgolj od njihovih mas ter razdalj med njimi. Einstein pa je to teorijo nadgradil s konceptom prostor-časa.
Vsa telesa, ki imajo maso-energijo, prostor-čas ukrivljajo. V bližini masivnih teles čas teče počasneje. Sila gravitacije je neposredna posledica ukrivljenosti prostor-časa. Telesa se privlačijo zaradi vdolbin v prostor-času. Bolj je neko telo masivno, bolj ukrivlja prostor-čas in na ta način bolj vpliva na druga telesa. Zemlja potuje okrog Sonca po njegovi vdolbini v prostor-času. Na enak način Luna in vsi umetni sateliti potujejo okrog Zemlje po Zemljini vdolbini v prostor-času. To si najlažje predstavljamo s ponjavo, po kateri zakotalimo frnikole z različnimi masami: informacijo o spremembi prostor-časa zaradi pospešenega gibanja enega ali več masivnih teles prenašajo gravitacijski valovi.
Gravitacijski valovi potujejo natančno s svetlobno hitrostjo (299792,458 km/s). Predstavljaj mo si, da v nekem trenutku Sonce izgine v nič (oz. ga odstranimo iz Osončja). Svetloba potuje od Sonca do Zemlje 8 minut in 20 sekund. Prvih 8 minut in 19 sekund na Zemlji niti ne bi opazi li, da Sonca že dobrih 8 minut ni več, saj svetloba še ne bi pripotovala do Zemlje. Točno po 8 min in 20 sekundah pa bi nas dosegla večna tema. In ne samo to. Sočasno z izgubo svetlobe bi Zemlja tudi iztirila iz svoje orbite okrog Sonca, saj bi informacija o neobstoju Sončevega ukrivljanja prostor-časa pripotovala z gravitacijskimi valovi do Zemlje.
Doslej smo bili pri opazovanju vesolja skorajda izključno omejeni na spekter elektromag netnih valov (akronim EM) (in nevtrinov ter kozmičnih delcev). In sicer se pri opazovanju vesolja za različne namene izkoriščajo vse mogoče valovne dolžine EM: od najkrajših v subnanometrskem področju (sevanja gama) prek rentgenske svetlobe (0,008−8 nm), ultravijolične svetlobe (10−400 nm), vidne svetlobe (400−760 nm), mikrovalov (1 mm−1 m) in do radijskih valov, ki imajo valovne dolžine od enega metra do velikosti vesolja.
Z zaznavanjem sevanja gama se opazujejo na primer najbolj visoko energijski dogodki v vesolju − izbruhi sevanja žarkov gama. V rentgenski in ultravijolični svetlobi lahko opazujemo jedra supernov, ki jim plin in prah blokirata vidno svetlobo. Opazovanja v tej  svetlobi so še vedno osnova astronomije, ki pa jo vse hitreje nadomeščajo ostali deli EM-spektra. aVesoljski teleskop James Webb le v infrardeči teleskop, saj le v infrardeči svetlobi lahko vidimo najbolj oddaljene galaksije (oddaljene deset in več milijard svetlobnih let), ki so nam v vidni svetlobi sicer skorajda nevidne zaradi kozmološkega rdečega premika. V mikrovalovih je bilo posneto prasevanje, kar je ena izmed osnov za izračun starosti vesolja − 13,8 milijarde let. Z radijskimi valovi so bili med drugim odkriti kvazarji, ki so med najbolj oddaljenimi objekti v vesolju.
Z različnimi deli spektra EM-valov lahko opazujemo veliko število zelo raznolikih objektov vesolju. Vendar lahko na ta način preučujemo le 4 % vesolja. Za ostalih 96 %  vesolja ne vemo, kaj je. Večinski delež vesolja sestavljata temna snov in temna energija. Za temno snov vemo, da obstaja, ker s svojo gravitacijo vpliva na objekte oziroma snov, ki »sveti«. Vendar je ne moremo fotografirati, ker ne oddaja nobenih EM-valov. Z EM-valovi prav tako ne moremo videti črnih lukenj. Ali ni nepredstavljiva škoda, da za kar 96 % vesolja ne vemo, kaj je? Doslej smo vesolje lahko kartirali skorajda izključno skozi spekter EM-valov, ki ima svoje omejitve.
Zato je eksperimentalna potrditev obstoja gravitacijskih valov izredno pomembna, saj nam bo v prihodnosti omogočila opazovati nekatere objekte, ki jih z drugimi tehnikami nismo mogli zaznati. Temna energija in snov verjetno nista kje tako zgoščeni, da bi povzročili gravitacijske valove. Primeri zaznavnih virov gravitacijskih valov pa so eksplozije supernov in zlitja črnih lukenj. Izredno šibke gravitacijske valove oddajajo tudi planeti, ki se gibljejo okrog zvezd.
Kot elektromagnetni valovi imajo tudi gravitacijski valovi svoj spekter valovne dolžine, ki je zelo velika: od nekaj tisoč do nekaj milijonov kilometrov.  Njihova amplituda pa je izjemno majhna in jih je zato zelo težko zaznati. Določen del se nanaša na različne vire gravitacijskih valov. Že več kot sto let domnevamo, da obstajajo, vendar jih skorajda nepredstavljivo težko zaznati, saj niti Einstein ni verjel, da jih bo kdaj mogoče zaznati.
Ko gravitacijski val neko telo prečka, ga hipno nekoliko raztegne v eni smeri ter skrči v pravokotni smeri. V trenutku pa se situacija obrne: v prvi smeri se telo skrči, v drugi (pravokotni) smeri pa raztegne, vendar je ta raztezek/skrček neznatno majhen. Raziskovalci observatorija LIGO so prvi neposredno zaznali obstoj gravitacijskih valov. Izmerili so, za koliko se spremeni razdalja med štiri kilometre oddaljenima zrcaloma. Observatorij LIGO lahko zazna raztezke/skrčke reda velikosti manjše od 1/10 000 premera protona (10^-19 metra oz. faktorja 10^-22). To je toliko, kot če bi se razdalja med Zemljo in najbližjo zvezdo, oddaljeno štiri svetlobna leta spremenila za manj kot premer človeškega lasu. Tehniko interferometrije znanstveniki pogosto uporabljajo za zelo natančne meritve in opazovanja v mikroskopiji, astronomiji, ...). V delilniku žarkov se laserski žarek razcepi na dva kraka, ki potujeta v pravokotnih smereh do 4 kilometre oddaljenih zrcal. Po treh mesecih so na observatoriju LIGO zaznali še en pojav, ki je naznanil novo obdobje astronomije. Opazovanje vesolja ni več omejeno le na spekter elektromagnetih valov, ampak tudi na meritve gravitacijskih valov. Gre za simulacijo zlitja dveh črnih lukenj in gravitacij skih valov, ki jih oddajata. V načrtu gradnja vesoljskega observatorija gravitacijskih valov.
Kot Leibniz se tudi  Hawking sprašuje, zakaj nekaj – vesolje in ne nič. Vesolje 'se muči' s svojim obstojem tako kot človek, zaradi samoohranitvenega nagona.  Preigrava tudi deistično možnost, da je Bog določil začetne pogoje, na nadaljnji razvoj pa ni več vplival. Hawking je tudi predlagal, da bi obstajal časopis za objavo znanstvenih zmot, vendar je domneval, da ne bi dobil veliko prispevkov. Entropija tavtološko narašča zato, ker smo predpostavili, da tako bo.   Ideja, da vesolje nima roba – meje, je morda napačna. Ko prebiram Hawkingove spomi ne na prihodnost in preteklost, imam vtis da je možno vse in nič (Feyerabend), ker je komaj razločljiva meja med znanstveno fantastiko in astrofizik kot vedo.   

Namesto o gotovosti dogodkov v astronomiji govorimo o verjetnosti, ki pomenijo naključja znotraj različnih možnosti.  Zato je v njej veliko hipotez z argumenti za in proti. Higgsov ocean je prazen prostor. Poznamo tudi več vrst simetrij, ki jih občudujemo. Verjamemo, da omogočajo poenotenje teorije. Rimska cesta se giblje proti središču ozvezdju Vodne kače.  Einsteinova kozmična konstanta je možna, kadar sta privlačna in odbojna sila v ravnotežju. Temna snov  v vesolju deluje odbojno, kar pomeni, da ozvezdja vleče narazen s hitrostjo, ki je večja od svetlobne, zato jih ne moremo videti s še tako občutljivimi teleskopi. Veliki pok je večstranska uganka v smislu kdaj, zakaj,  kako. Nikakor ne pomeni božjega stvarjenja. Je tudi več modelov kozmične inflacije, ki naj bi marsikaj pojasnila. Človeški zakon privlačnosti se nanaša le na pozitivno gravitacijo. Weilova je napisala knjigo 'Gravitacija in milost'. Menim, da tudi znanost želi odnose razumeti in da nekaj znamo, ko to razumemo. Znanost vero varuje pred praznoverjem, vera pa znanost pred oholostjo absolutiziranja v scientizmu. Da so prave rešitve elegantne oz. enostavne verjame tudi de Bono.  Fundamentalisti  z obeh strani netijo spore.     Guy Consolmagno je astronom in jezuit, je razvojni optimist kljub svojim zmotam. Priznava jih, a se ne počuti njihova žrtev. Greene poudarja, da se dogodkov ne da obrniti nazaj. Vesolje je čedalje bolj entropično neurejeno.  Prostor se širi. Ukrivlja  se navzven kot krogla in navznoter kot sedlo. Pomeni nižanje temperature in redčenje gostote. Obstajata EM jedrsko in gravitacijsko polje.     

II.5 Novosti v našem sončnem sistemu 
Gibanje Zemlje ima več oblik in vpliva na množico pojavov, ki zlasti zadevajo površja  Zemlje; tako je vzrok letnim časom, menjavanju dneva in noči ter njunim dolžinam, pa tudi različnim podnebnim pasovom, določanju časa in več drugim predmetnostim. Osnovni gibanji Zemlje sta njeno vrtenje (rotacija) in kroženje (revolucija). Prva pomeni vrtenje planeta okoli njegove osi z obodno hitrostjo na ekvatorju 465,12 m/s, kar pomeni zasuk za 360° v enem dnevu oziroma 23h 56min 4s. Neposredna posledica tega vrtenja je menjavanje dneva in noči. Kroženje Zemlje pa pomeni gibanje po tiru okoli Sonca s srednjo hitrostjo 30,287 km/s, kar za celoten obrat traja eno leto oziroma 365,24 zemeljskih dni.
Z gibanjem Zemlje se je ukvarjala znanost večine poznanih civilizacij, kar pomeni, da je bilo predmet mnogih razprav, raziskovanj in nazadnje domišljijskih predstav. Glede na to, da opazovanje neba neposredno napeljuje na misel o nepremični Zemlji in premikanju nebesnih teles okoli nje, so bile sem usmerjene misli mnogih ljudstev.
Do Kopernikove dobe je v svetu prevladovala zamisel o geocentričnem svetovnem sistemu, ki ga je zasnoval Klavdij Ptolemej; tak nazor Zemljo postavlja v središče vesolja. Podatke o raziskovanju gibanja Zemlje in nebesnih teles je moč izslediti do Kaldejcev in Egipčanov, ki so verjeli, da je Zemlja nepremično telo; o enakem so bili prepričani tudi stari Grki, ki so si  vzhajanje, kulminacijo in zahajanje Sonca ter drugih teles razlagali kot kroženje slednjih okoli Zemlje. O njihovem poznavanju in pojmovanju je mnogo zapisal Klavdij Ptolemej v svojem delu Velika sintaksa (Megale Syntaxis); tu je moč prebrati, da je Zemlja nepremično telo v sredini Vesolja, po krožnih poteh pa okoli nje krožijo Sonce, Mesec in planeti. Slednji naj bi potovali po majhnih krogih, središča katerih bi bila umeščena na velike kroge okoli Zemlje. V tistem času je bil Saturn zadnji poznan planet; za njim naj bi se nahajalo nebo, na njem nepremične zvezde, vse skupaj pa bi se vrtelo okoli našega planeta. Ta pogled, ki je obveljal vse do 16. stoletja kljub posameznim poprejšnjim neuveljavljenim zamislim, se imenuje geocentrični svetovni sistem.
Poljski astronom Nikolaj Kopernik je 1543. leta spisal delo O gibanju nebesnih teles. V njem je dokazoval, da se Zemlja kot drugi planeti vrti okoli Sonca in da je premikanje nebesnih teles okoli Zemlje le navidezno, pa tudi to, da so tiri Zemlje in drugih planetov krožnice okoli Sonca. Za Saturnom je možno najti kroglo zvezd stalnic, ki je nepremična. To je osnova heliocentričnega svetovnega sistema.
Ideje astronoma Kopernika sprva niso naletele na odobravanje, a so njegov pogled vendarle potrdila kasnejša raziskovanja. Tu je bilo pomembnih več znanstvenikov, med njimi Galileo Galilei in Johannes Kepler. Ta je dlje časa opazoval gibanje Zemlji bližnjega Marsa in tudi na osnovi poprejšnjih ugotovitev danskega znanstvenika Tycha Braheja postavil hipotezo, da se vsi planeti gibljejo okoli Sonca po elipsah, skupno gorišče teh elips pa predstavlja Sonce; da spojnica med središčem Sonca in središčem določenega planeta v enakem času na katerem koli odseku oriše enako ploščino; in da je kvadrat obhodne dobe planeta, deljen s tretjo potenco velike polosi ekliptike, za vse planete enak. Prva izmed teh zakonov je Kepler objavil v Novi astronomiji o gibanju zvezde Mars leta 1609, zadnjega pa v knjigi Skladnost sveta po 10ih letih. Ti zakoni so bili podlaga za prikaze tira in hitrosti premikanja planetov okoli Sonca.
Na tem mestu je znanost prišla do vprašanja, zakaj se takšno gibanje sploh dogaja. Tu je svojo vlogo odigral Isaac Newton z zakonom o splošni gravitaciji, ki trdi, da se dve telesi med seboj privlačita s silo, ki je premo sorazmerna njunima masama ter obratno sorazmerna kvadratu razdalje med njunima središčema. Poznavajoč ta zakon je moč sklepati tudi, da se manjše telo vrti okoli večjega. Po tem, ko je Kopernik pokazal na to gibanje, ko je Kepler prikazal njegov potek ter je Newton iznašel vzrok, je prišlo do modernega pogleda na Zemljina gibanja.
Zemlja se vrti okrog svoje osi od vzhoda proti zahodu. Planet Zemlja se vrti okrog svoje vrtilne osi, ki potuje skozi oba tečaja in središče. Da se enkrat zasuče okrog svoje osi od zahoda proti vzhodu za 360°, traja 23 ur, 56 minut in 4 sekunde. Točke na zemeljski površini se ne vrtijo z enako hitrostjo zaradi okrogle oblike planeta. Ker mora točka na ekvatorju v enakem času napraviti mnogo daljšo pot kot točka v bližini enega ali drugega pola, mora imeti mnogo večjo hitrost; ta znaša na ekvatorju 465,12 m/s, medtem ko je na samih polih ničelna. Zemeljsko preddverje je postalo smetišče razpadajočih satelitov, ki bodo začele motiti podnebje, če jih ne bodo odstranili. 
Vrtenja Zemlje neposredno ni mogoče opazovati, saj se skupaj z njo premika tudi vse v njeni notranjosti in, kar je bistveno, v opazovalčevi okolici na površju. Zato se samo po sebi zastavlja vprašanje, ali se vrti Zemlja ali pa morda vse v njeni okolici. To je zmedlo mislece v starogrški družbi, ki so idejo o rotirajoči Zemlji zavrgli zaradi razmišljanja, da bi se v tem primeru zaradi ogromne obodne hitrosti kot posledice velikosti Zemlje (njeno velikost je ocenil Aristotel) vsi nepritrjeni predmeti kotalili sem in tja po njenem površju. Niso namreč še bili seznanjeni z mehanskim zakonom vztrajnosti, ki določa, da se vsako telo giblje s smerjo in hitrostjo, ki mu je bila dana v začetku premikanja, vse dokler ne pride do ovire.
Eden izmed dokazov o vrtenju Zemlje, ki so jih odkrili kasnejši znanstveniki, pa je oddaljenost Zemlji najbližje zvezde Alfa Centaurus. Ta je oddaljena 4,3 svetlobnega leta in da bi v 24 urah obkrožila Zemljo, kot se to navidezno zgodi, bi morala pri takšnem obsegu okrog zemeljskega tira potovati s hitrostjo, mnogo večjo od hitrosti svetlobe, kar pa je za obstoječo materijo nemogoče.
Pojave, ki dokazujejo vrtenje Zemlje okrog svoje osi, je moč zaslediti bodisi s poskusi na enem kraju bodisi s primerjavo opazovanj na različnih krajih zemeljskega površja. Pri tem je pomemben pojav, ki ga je s teorijo dokazal že Isaac Newton leta 1679, s praktičnim poskusom pa je bil dokazan 1791. leta. Gre za odklon prosto padajočega telesa, ki ga spustimo s čim večje višine. Pri natančni meritvi je namreč opaziti, da je telo pristalo nekoliko vzhodneje od pričakovane točke, tj. natanko navpično pod točko spusta. Odklon se zgodi zaradi dejstva, da je vrhnja točka poti telesa, denimo vrh stolpa, bolj oddaljen od središča Zemlje in ima zato večjo obodno hitrost. Predmet, odvržen z vrha, bo tako po zakonu vztrajnosti obdržal svojo hitrost potovanja na vzhod in se bo tjakaj premikal hitreje kot točka natanko pod njim, temu primerno pa tudi pristal bolj vzhodno. Takšen odklon je majhen, saj se je pri poskusu meta krogle v rudniški jašek, globok 158,5 metra na zemljepisni širini 51°, krogla znašla 28,4 milimetra vzhodneje od navpičnice. Bolj do izraza pa bi prišel ob npr. odmetu z letala 10 tisoč metrov nad tlemi, ko bi prosto padajoče telo odvisno od zemljepisne širine zaneslo približno 7 metrov vstran.
O navideznem vrtenju ravnine nihala govori tudi Foucaultov poskus z nihalom. Če bi nihalo  postavili nad enega izmed zemeljskih tečajev tako, da bi podaljševalo vrtilno os, bi nihalo níhalo. Pri tem bi spreminjalo smer gibanja, Projekcija njegovega gibanja bi v eni uri tvorila  dva sovršna kota po 15° natanko na polu. Vztrajno nihanje bi v 24 urah zarisalo projekcijo gibanja nihala na ravnino, ki bi obsegala kót 360°. Takšen pojav je možno izvesti kjerkoli izvzemši točke na ekvatorju. Leta 1851 ga je izvedel francoski fizik Léon Foucault v kupoli pariškega Panteona s 67 metrov dolgo kovinsko vrvjo in 28 kg težko kroglo na njenem koncu. Na spodnji strani krogle pa je igla v posuti pesek risala vzorec. Njen odklon v eni uri je znašal 11° 17'. Takšen pojav razumemo iz dejstva, da se bo nihalo vedno gibalo v prvotni smeri ne glede na premikanje točke, na katero je obešeno. Poskus pa bi ne deloval na ekvator ju, saj sta ravnina ekvatorja in ravnina meridiana za razliko od drugih lokacij enaki ves čas vrtenja Zemlje.
Posledica vrtenja Zemlje je tudi njena različna težnost, ki je odvisna od zemljepisne širine. Tako na ekvatorju izmera vrednosti zemeljskega pospeška da vrednost 978,049 cm/s², medtem ko je na obeh polih ta rezultat 983,221 cm/s². Videti je, da je težnost na polih večja od tiste na ekvatorju. Razliko gre pripisati vplivu centrifugalne sile, ki jo proizvaja ravno vrtenje Zemlje. Ta deluje v nasprotni smeri sile teže in jo zato zmanjšuje, in sicer najmočneje na ekvatorju, saj je tam obodna hitrost in z njo centrifugalna sila največja.
Ena bolj pomembnih neposrednih posledic vrtenja Zemlje pa je tudi odklon horizontalnih gibanj na površju Zemlje, imenovan Coriolisova sila po francoskem inženirju Gaspardu Gustavu Coriolisu. To je pojav, v katerem se vsa velika gibanja po površju Zemlje, kakršna so morski in zračni tok, izstreljena topovska krogla, potujoča raketa, vlak na železniških tirih in reka, odklanjajo od prvotne smeri, in sicer je ta odklon tem bolj izrazit, čim bolj vzporedno s poldnevnikom se gibanje vrši, tj. od severa proti jugu ali obratno. Tako je opaziti odklon v desno, ko preučujemo takšno gibanje na severni polobli Zemlje ter odklon v levo, ko gre za gibanje na njeni južni polovici; reke, ki tečejo po severni poluti od severa proti jugu, imajo bolj erodirane svoje vzhodne (torej leve) bregove, v nasprotnem primeru pa so razjedeni zahodni bregovi. Smer je obratna na južni polobli. Isto velja tudi za železniške tire. Efekt je, kot omenjeno, še ena izmed posledic vrtenja Zemlje okrog vrtilne osi: če se telo giblje na drugačni zemljepisni širini od tiste, proti kateri potuje (kar se najizraziteje zgodi ob gibanju od severa proti jugu ali obratno), ima tudi drugačno obodno hitrost od okolice, proti kateri se premika. Tu zopet nastopi zakon inercije (vztrajnosti), ki povzroči, da telo, gibajoče se proti ekvatorju, skuša zadržati svojo hitrost gibanja proti vzhodu, ta pa je manjša od hitrosti tal nekoliko bolj proti ekvatorju. Posledično to telo »odriva« tla pod seboj na zahod, kar je vidno v npr. bolj erodirani zahodni strani rečnega brega, katerega tok potuje proti ekvatorju. Coriolisova sila je zraven tega tudi pomemben dejavnik pri pihanju pasatov, katerih pot se začne na približno 30° severne in južne geografske širine ter je usmerjena proti ekvatorju. Ti vetrovi se počasi odklanjajo proti zahodu, tako da na severni polobli pridobijo novo smer severovzhod-jugozahod, medtem ko na južni strani ekvatorja začno potovati od jugovzhoda proti severozahodu; ko preidejo ekvatorsko črto, gre njihov odklon v drugo smer.
Pojav premikanja poti umetnih satelitov je znanost zasledila šele v obdobju potovanj v vesolje. Podlaga pojavu so umetni sateliti oziroma njihove orbite. Ti sateliti v določenem času obkrožijo Zemljo, pri tem pa presekajo ekvator vsakič v drugi točki, in sicer nekoliko zahodneje od točke, skozi katero so nad ekvatorjem potovali v prejšnjem krogu poti. Do tega pojava bi ne prišlo v primeru nerotirajoče Zemlje.
Najbolj opazna posledica Zemljinega vrtenja okrog vrtilne osi je menjavanje dneva in noči. V vsakem trenutku je tako osvetljena natanko polovica Zemlje, medtem ko je njena druga polovica obrnjena stran od Sonca, zaradi česar je na tem delu površja čas noči. Takšno menjavanje dneva in noči ima cel kup posledic zlasti na zemeljsko površje in posledično tudi na življenje človeka.
Tudi sploščenost Zemlje gre pripisati njenemu vrtenju. Vsako telo, ki se vrti, se namreč splošči na spodnjem in zgornjem delu, njegova sredina pa se izboči. Pri tem sta vpleteni centrifugalna in centripetalna sila, ki ju povzroča Zemljino dnevno vrtenje.
To vrtenje pa poleg množice drugih posledic povzroča skupaj z vplivom Lune na  plimovanje morja. Vrtenje Zemlje je potovanje tega planeta po tiru okoli Sonca. Za to pot pri svoji srednji hitrosti 30 km/s potrebuje 365,24 zemeljskih dni. Zakone, po katerih se to gibanje dogaja, je utemeljil nemški astronom Johannes Kepler.
Tir Zemlje okoli Sonca ima obliko elipse ter je nameščen na ravnini ekliptike. Njegov obseg je 939.200.000 kilometrov, dolžina velike osi elipse, ki se imenuje apsidnica, znaša 299 milijonov kilometrov, medtem ko je krajša os za samo 42.000 kilometrov krajša (zaradi majhne izsrednosti, tirnica je skoraj krožnica). Apsidnica je povezovalna črta med perihelijem, ki je Soncu najbližja točka na Zemljini poti, ter med afelijem, ki leži najdlje od Sonca glede na Zemljino pot; Sonce se namreč sicer nahaja na apsidnici, a ne na njeni sredini. Linearna ekscentričnost, ki je oddaljenost Sonca od središča apsidnice, nosi vrednost 2.504.000 kilometrov. Elipsa Zemljinega tira je precej podobna krogu, saj je njena ekscentričnost z vrednostjo 0,0167491 majhna.
Ekliptična ravnina z nebesnim ekvatorjem oklepa kót 23° 26' 42", iz česar sledi, da je Zemlja glede na ekliptiko nagnjena za tolikšen kót, velikost kota med ekliptiko in Zemljino osjo vrtenja pa znaša 66° 33' 18". Posledica te nagnjenosti so letni časi, pa tudi podnebni pasovi, dolžina dneva idr.
Na Zemljinem tiru se pojavlja več značilnih točk. Dve že omenjeni točki sta perihelij, ko je Zemlja Soncu najbližje, tj. 147 milijonov kilometrov stran, ter afelij, ko se Zemlja nahaja 152 milijonov kilometrov stran od Sonca oziroma je najdlje. Preostaneta še dve pomembni točki, katerih oddaljenost od Sonca je enaka, tj. 149.500.000 kilometrov oziroma natanko 1 astronomska enota. Druga pomembna skupina točk na apsidnici so štiri kardinalne točke, ki označujejo trenutek po dveh Sončevih obratov in enakonočij. Slednji, spomladansko in jesensko enakonočje – torej trenutek, ko se Sonce nahaja v nadglavišču (zenitu) nad ekvatorjem in ko je na vseh točkah Zemlje dolžina dneva enaka dolžini noči – povezuje ekvinokcijska črta, ki poteka skozi Sonce. Preostali dve točki, poletni in zimski solsticij oziroma Sončev obrat – trenutek, ko se Sonce nahaja v zenitu nad severnim ali južnim povratnikom in je torej najbolj odklonjeno od ekvatorja – pa povezuje solsticijska črta, ki ravno tako prebada Sonce in je na ekvinokcijsko črto pravokotna. Kót med apsidnico in solsticijsko črto v današnjem času znaša 11°, ta nagnjenost pa povzroča, da se Zemlja v zimskem Sončevem obratu znajde prej kot v periheliju in v poletnem obratu prej kot v afeliju.
Hitrost Zemljinega kroženja se skozi leto spreminja zaradi različne oddaljenosti od vira privlačnosti, tj. Sonca. Ko je Zemlja Soncu najbližje, je njena hitrost potovanja skozi vesolje največja in znaša 30,287 km/s, v trenutku največje oddaljenosti pa se hitrost spusti na najmanjšo, 29,291 km/s. Zemljina srednja hitrost je 29,87 km/s, iz tega pa je moč izpeljati, da Zemlja v enem dnevu napravi povprečno 2.580.820 kilometra.
Dokaze za gibanje Zemlje okrog Sonca je za razliko od dokazov za vrtilno gibanje namesto na zemeljskem površju potrebno iskati v vesolju in sicer zunaj osončja.
Eden izmed bolj znanih pojavov, ki jih povzroča Zemljino kroženje, je letna paralaksa zvezde ali spreminjanje lege zvezd na nebu, kar pomeni, da se posamezno ozvezdje ob istem času noči v različnih delih leta ne bo pojavljalo na isti točki. Že Kopernik je dokazal, kako je vrtenje zvezd okoli Zemlje nemogoče dejstvo, kar je potrdilo, da se vrti Zemlja sama. To paralakso pa je bilo v praksi moč natančno opazovati in meriti šele z dovršenimi instrumen ti 19. stoletja. Paralaktično gibanje so Bessel, von Struve  in  Henderson  leta  1839 potrdili za zvezde 61 Laboda, Vego v Liri in Proksimo Kentavra. S tem so podali prvi stvaren dokaz za krožilno gibanje Zemlje. Zaradi velike oddaljenosti zvezd imajo paralaktični koti izredno majhne vrednosti; največjo izmed teh ima zaradi svoje največje bližine z Zemljo izvzemši Sonce Proxima v Kentavru, in sicer 0,765". Podatki o paralaktičnem kotu omogočajo merjenje oddaljenosti zvezde od Zemlje, tako je Proksima od slednje oddaljena 4,3  svetlobna leta.
Pri drugem posledičnem pojavu gre za aberacijo svetlobe, katere primerjavo gre iskati v npr. streljanju glinenih golobov; pri tem je potrebno streljati nekoliko naprej na tir leta glinenega goloba, če naj krogla zadane cilj. To se pojavlja zaradi navideznega odklona oziroma aberacije krogle. Podobno pa je tudi z Zemljo, na katero pada svetloba zelo oddaljenega nebesnega telesa, na primer zvezde. Tu je bil pionir Anglež Bradley, ki je 1725. leta skozi daljnogled opazoval zvezde in dognal, kako nekatere izmed njih lahko vidi le za trenutek, nakar izginejo s slike daljnogleda. Če je daljnogled nekoliko odklonil, se je zvezda pokazala. Takšnega odklona svetlobnega žarka ne bi bilo, če se Zemlja ne bi premikala pravokotno na padanje svetlobe ali vsaj postrani glede na to smer. V primeru vzdolžnega gibanja takšne aberacije namreč ni.
Ta pojav  je omogočil preučevanje Jupitra in mrkov njegovih naravnih satelitov  Io,  Evrope,  Ganimeda in Kalista, odkritih v 17. stoletju. Slednji mnogokrat zaidejo v obsežno senco svojega matičnega planeta in zgodi se njihov mrk. Te mrke je opazoval danski astronom in matematik Rømer in ugotovil, da se v določenih primerih pojavlja razlika med izračunanim časom in dejanskim časom mrka, in sicer do te razlike pride na približno 6 mesecev. Jupiter se tako kot Zemlja vrti okrog Sonca. En Zemljin obrat terja mnogo manj časa od Jupitrovega. Tako je Zemlja v danem trenutku poravnana na črti med Soncem in Jupitrom ter je od slednjega oddaljena 4,2 astronomske enote. Čez čas, tj. čez približno6 mesecev, pa bo po svojem tiru pripotovala na drugo stran Sonca, tako da bo tokrat med obema planetoma prav Sonce. V tem primeru razdalja med Jupitrom in Zemljo znaša 6,2 astronomski enoti, saj je potrebno prišteti še dve astronomski enoti, torej dve oddaljenosti Sonca od Zemlje. Tu pa pride do znatne razlike v času potovanja svetlobe od Jupitrovih satelitov do Zemlje; tako v prvem primeru svetloba za pot terja 34 minut 54 sekund, v drugem pa 51 minut 31 sekund. Odtod razlika v izračunanem in dejanskem času mrka v Rømerjevem raziskovanju.
Tako imenovano navidezno vzvratno gibanje planetov je ravno tako posledica kroženja Zem lje. Planeti skupaj z Zemljo, krožijo okrog Sonca. So različno hitri. Čim bolj so oddaljeni od Sonca, tem dlje časa potrebujejo za en obhod okrog njega. Zemlja za ta namen potrebuje 365,24 dneva, Mars kot mrtev planet pa 687 zemeljskih dni. Temu sledi pojav, ko opazovalec z Zemlje vidi gibanje počasnejših planetov, kakršen je Mars, včasih naprej, čez čas pa nazaj in nato zopet naprej. Takšna podoba se porodi iz dejstva, da oba planeta potujeta v isto smer, a je Zemlja pri tem hitrejša. Dokler sta planeta v določeni legi, se na projekciji Marsa na  nebo  vidi, kako tudi ta potuje v določeno smer. Ker pa je Zemlja hitrejša, bo v danem trenutku prešla črto, ki povezuje Sonce in Mars, zaradi česar bo v trenutkih zatem pri projekciji na nebo prišlo do izgleda, da se slednji premika nazaj po nebu. Ko bo Zemlja zavila za Sonce, se bo Mars glede na Zemljo premikal nekoliko hitreje.
O kroženju Zemlje pa priča tudi različna gostota meteorjev v Zemljinem ozračju ob različnih časih. To so trdna nebesna telesa, ki jih Zemlja zaradi svoje sile privlačno sti pritegne v ozračje; tu se zaradi trenja segrejejo in uplinijo na višini okoli 80 kilometrov nad površjem Zemlje. Obstaja tudi več meteornih deževij, ko se ta telesa v Zemljinem ozračju pojavijo naenkrat v večjem številu. Ker se Zemlja, ki potuje okrog Sonca, premika v določeno smer, pobere na svoji sprednji strani glede na smer poti več meteorjev. Tako velja naslednje: podnevi, okvirno med 6. in 18. uro, ni moč videti meteorjev, saj je svetloba pri vžigu šibka in je vidna le na nočnem nebu; vidimo jih torej med 18. in 6. uro. Po Šmidovem opazovanju velja, da se med 18. in 24. uro v ozračju pojavi na neki točki Zemlje 56 meteorjev, medtem ko po polnoči in do 6. ure zjutraj v ozračje zaide 116 teh teles. Noč do 24. ure je namreč čas, ko je ta del Zemlje na zadnji strani glede na smer poti, medtem ko površje s krajevnim časom med 00.00 in 06.00 potuje na sprednji strani Zemlje.
Neposredni posledici Zemljine poti okoli Sonca sta menjavanje dolžine dneva  in  noči  ter letni časi. Kroženje Zemlje povzroča izgled, da se Sonce premika po nebu. Tu je potrebno ločevati dvoje gibanj, izmed katerih je prvo dnevno in letno gibanje glede na horizont ter drugo letno gibanje glede na lego ozvezdij. Če bi bila Zemljina vrtilna os pravokotna na ekliptiko, letnih časov ne bi bilo, dan in noč pa bi bila dolga vedno enako. Takšne in podobne razmere bi korenito spremenile podobo Zemlje in življenja na njej.
V 24 urah Sonce napravi navidezni krog okoli planeta. Del tega časa se nahaja pod horizon tom, drugi del pa nad njim. Takšna pot pa se vsak dan v letu spreminja (Sonce vzhaja,  kulminira in zahaja na različnih mestih) zaradi različne lege Zemlje na svoji tirnici. Za  sever no poloblo tako velja, da Sonce ob enakonočju (približno 21. marca in 23. septembra) vzide na 0°, natanko na vzhodu, ter se premika preko točke svoje kulminacije do točke  zahoda, ki se tega dne ravno tako pokriva s točko zahoda po azimutu. Zemlja se na ta datum namreč znajde na presečišču ekliptike in nebesnega ekvatorja in to pomeni tudi, da bo dan enako dolg kot noč, tj. 12 ur (v praksi je tega dne dan nekoliko daljši zaradi polovice Sonca, ki ob času vzhoda in zahoda še vedno gleda na dan). Po tem datumu se Sonce začne premikati proti severu, tako da je deklinacija točke njegovega vzhoda vedno večja od točke azimutnega vzhoda, dokler ne doseže maksimuma 23° 26' 42" na dan 21. junija; Sonce se znajde v zenitu nad severnim povratnikom. Zatem pa se njegov vzhod in zahod vsak dan spuščata bolj proti 0° oziroma 270° azimuta in ga prekoračita okoli 23. septembra, na dan, ko je Sonce zopet v zenitu nad ekvatorjem. Ta deklinacija nato ponovno raste, ko Sončev zenit potuje proti njegovi najjužnejši točki v celotnem letu, tj. južnem povratniku; doseže ga 21. decembra. V tem času Sonce preide točki zimskega in poletnega Sončevega obrata, ki postavljata naravno določena vzporednika kot povratnika (Rakov povratnik na 23° 26' 42" s.g.š. in Kozorogov povratnik na 23° 26' 42" j.g.š.), ter točki pomladanskega in jesenskega enakonočja, ko sončni žarki na ekvator padajo pravokotno. Za južno poloblo pa seveda velja, da je Sonce v zimskem obratu 21. junija, ko se tamkaj prične zima, medtem ko se poletni obrat za južno poluto zgodi 21. decembra ob tamkajšnjem začetku poletja.
Po tem načinu navideznega premikanja Sonca po nebu sta določena tudi vzporednika, ki veljata za severni in južni tečajnik, tj. točki, na kateri Sonce ob bolj oddaljenem solsticiju ne posije več in je noč dolga 24 ur, obratno pa velja za bližnji solsticij, ko Sonce ne zaide, pač pa se le »dotakne« obzorja. Ob potovanju od tečajnika proti polu je število dni s stalnim Soncem (poleti) oziroma stalno nočjo (pozimi) vedno večje.
Vsemu temu sledi, da je dan celo leto enako dolg edino na območjih ekvatorja, medtem ko ob premikanju proti polu vedno bolj variira dolžina dneva in noči čez leto. Tako je ekvatorski dan dolg 12 ur ob vseh dneh leta, na polu pa je ta dolg 24 ur (vštevši različno dolg vsakodnev ni mrak) od enega enakonočja do drugega (torej 6 mesecev), nato pa nastopi 6 mesecev dolga noč. Potemtakem se dan in noč čez celo menjavata le do tečajnikov. Preko teh se začne območje, kjer je najti tem bolj stalen (več dni trajajoč) dan, bolj ko se opazovalec premika proti polu.
Sonce pa se čez leto navidezno giblje tudi glede na nebesni obok, torej glede na lege posameznih ozvezdij. Te premike je težje zaznati, saj niso vidni neposredno, ker so zvezde vidne le ponoči, nasprotno pa velja za zvezdo Sonce. Tu je zato potrebno projicirati lego Sonca na nebesni obok, tako da se izmeri njegova višina (kot od obzorja) v kulminaciji, ter nato opazovati, katera zvezda se bo na tej višini pojavila ob Sončevi spodnji kulminaciji, tj. opolnoči.
Skozi različne mesece se na tej lokaciji pojavijo različna ozvezdja. Ekliptika in nebes ni ekvator se sekata v dveh točkah, to je v točkah enakonočij. Prva se imenuje  pomladišče in nosi oznako ozvezdja Ovna, Sonce zaide 21. marca. Danes se v tem času nahaja na območju ozvezdja Rib, a oznaka izhaja iz časa antične Grčije. V drugi izmed obeh točk, jesenišču, z oznako ozvezdja Tehtnice, se Sonce znajde 23. septembra, ko 'potuje' skozi ozvezdje Device; drugačna oznaka enakonočja pa takisto izvira iz grških časov. Sonce tako v času enega leta prepotuje 12 ozvezdij, ki imajo večinoma živalska imena, zato so stvaritelji teh imen antični Grki ta krog povezali v tako imenovani zoodiak.
V bližini obeh polov se Sonce več mesecev celo opolnoči skrije le tik za obzorje, zaradi česar noči ni, pač pa je dan, prekinjen z mrakom; na sliki polnoč na Grenlandiji
Svetloba Sonca zaradi razprševanja svetlobe po atmosferi prodira do določene točke zemeljskega površja tudi po zahodu njenega vira za obzorje. Tako prihaja do pojava  mraka, ki podaljšuje dan. Deljen je na meščanski mrak, ki traja od zahoda Sonca do trenutka, ko se Sonce nahaja 6° pod obzorjem, navtični mrak, ko ta kot znaša med 6° in 12°, ter astronomski mrak, ki traja od navtičnega mraka pa do popolne stemnitve, tj., ko je Sonce od obzorja odklonjeno med 12° in 18°.
Dolžina mraka pa je odvisna od tega, kako globoko pod obzorjem je Sonce v svoji spodnji kulminaciji; globlje je, tem hitreje se bo zmračilo, saj mora Sonce v tem primeru preiti veliko količino zemeljske površine na drugih straneh planeta, da zopet vzide v istem času kot na območju, kjer ne potuje tako globoko pod obzorje. Tako na ekvatorju, kjer se Sonce ponoči izgubi za več kot 66° (vse do 90°) pod obzorje, jutranji in večerni mrak skupaj nikoli ne trajata več kot uro. Na drugi strani pa je mrak tem daljši, bolj se opazova lec seli stran od ekvatorja. Že na 50° zemljepisne širine je v času solsticija mrak dolg 8 ur, celoten čas od Sončevega zahoda do vzhoda (torej noč) pa znaša 7 ur in 51 minut. To pomeni, da se na tej lokaciji večerni in jutranji mrak spojita ter izničita pojav noči, kar se imenuje bela noč. Ta se natanko en dan v letu pojavi na 48° 33' 24"; vedno dalje na sever je vedno več belih noči v letu, dokler pojav na tečajniku ne pride do izraza v tej meri, da Sonce en dan v letu (ob solsticiju) sploh ne zaide.
Tako se med ekvatorjem in 48° 33' 24" geografske širine stalno menjavata dan in noč, bele noči ni. Med omenjeno širino in 66° 33' se še vedno menjavata dan in noč, a se okoli solsticija pojavljajo bele noči, ki jih je vedno več ob potovanju proti zgornji meji tega pasu zemljepisne širine. Med 66° 33' in 84° 33' zemljepisne širine se dan in noč del leta menjavata, a sta globoko prekinjena z mrakom, to nemenjavanje pa traja več dni v zgornjih širinah tega pasu. Nad to mejo pa sta polarni noč in dan, ki ju mrak ne prekinja več, temveč slednji traja več dni skupaj pred nastopom neprekinjenega dne ali noči.
Menjavanje letnih časov je posledica kroženja Zemlje. En astronomski letni čas je obdobje med dvema glavnima točkama, med enakonočjem in solsticijem ter obratno. Pomlad in jesen se začne, ko je Sonce v enakonočju. To je čas, ko je Sončeva toplota enakomerno razporejena med obe polobli in pričenja postopoma eno poloblo ogrevati bolj od druge. Ko začne Sonce od ekvatorja potovati navzgor, je to na severni poluti pomlad, ki traja vse do solsticija. Ko se prične od dneva enakonočja spuščati dalje navzdol, se prične jesen, ravno tako trajajoča vse do zimskega solsticija. Poletje oziroma zima se začneta, ko je Sonce v točki solsticija. V tem časovnem obdobju je Sonce najbolj oziroma najmanj nagnjeno k posamezni poluti ter jo zato bodisi segreva bodisi se ta ohlaja. Temperature bodo zato v nadaljnjih mesecih naraščale oziroma se spuščale.
Astronomski letni časi niso enako dolgi zaradi neenakomernega gibanja Zemlje. Standard ni začetki se zgodijo na 21. marec, 21. junij, 23. september in 21. december, ti datumi pa se lahko menjajo. Ker se zimski solsticij nahaja v bližini perihelija, je takratna hitrost Zemlje velika in zima je zato krajša od poletja, saj se Zemlja v času poletja giblje okoli  afelija in zato počasneje. Kót 11° med apsidnico in solsticijsko črto se veča, saj se zaradi premikov Zemljine vrtilne osi vsak Sončev obrat zgodi nekoliko prej kot prejšnji, kar pomeni, da se točka tega obrata na tiru premika v nasprotno smer kot Zemlja.
Za toploto posameznih delov površja Zemlje je pomemben vpadni kot sončnih žarkov. Če je vpadni kot večji, mora namreč enaka količina žarkov segreti večjo površino, ker padajo ti bolj postrani, to pa seveda pomeni manj energije za vsak kvadratni meter. To je vzrok nastanku toplotnih pasov Zemlje. To so tropski pas, ki je med obema povratnikoma, zmer no topla pasova, ki sta med povratnikoma in tečajnikoma, ter hladna pasova od tečajnikov dalje proti poloma.
Tropski pas je območje stalno visokega Sonca, ki močno segreva Zemljo. Temperature so zato visoke. Dan in noč trajata približno enak del obrata okoli osi, deževna doba se začne po prehodu Sonca skozi zenit. Ker v zmerno toplem pasu Sonce ne pride v zenit je segrevanje nekoliko šibkejše. Nastaja zaporedje štirih letnih časov in z njimi razlike v dolžini trajanja dneva in noči. Hladni toplotni pas pa zaznamuje zelo nizko Sonce, ki v določenem delu dneva sploh ne pogleda izza obzorja; zato je segrevanje slabo. Rednega menjavanja dneva in noči ni, določen del leta tako zavzameta le polarni dan ali polarna noč. Obstajata dva letna časa, in sicer izjemno mrzla zima ter nekoliko toplejše, a kljub temu hladno poletje. Vse naštete razlike imajo velik vpliv na fizične in družbeno geografske značilnosti okolja.
Baje je Luna nastala iz protoplaneta, ki je trčil v Zemljo. Malo verjetno je, da obstaja neka super-civilizacija, ki obvlada nevarnosti medgakaktičnih razmerij npr. širjenje in krčenje vesolja. Zidar (2008) piše o 3-4 tipih civilizacij. Mi smo še na ničelni stopnji, ker ne obvladamo okolja. Vse druge civilizacije so utopične, ker nobene ne poznamo niti po signalih niti po poslušanju.   Sonce je 4,5 milijarde let mlada najbližja zvezda. Močni teleskopi in vesoljske sonde, ki si od blizu 'ogledu jejo' površine planetov in Lune nudijo veliko novih informacij o stanju nebesnih teles. Pluton je (z luno Haron) izgubil status planeta, ker sodi v Kuiperjev pas miniaturnih teles kot so npr. Eris, Ceres, Sedna.   Po 4 dimenzijah prostora-časa je Kaluzo v l. 1919 dodal še 5. dimenzijo strun. V 90. letih je Edward Wittenberg in drugi odkril združitev superstrun v enotno 11 dimenzionalno teorijo M. prej so že poznali 5 teorij, teorija M (mater vseh, matrica, misterij, magija, megla) pa je postala nadpomenka zanje. To je spodbudilo 2. revolucijo teorije strun. 6-7 dimenzij naj bi bilo zvitih samih vase. Nekateri znanstveniki skušajo dokazati, da je to slepa ulica. Če je uporabna za vse možne izpeljave, je prav mogoče, da ni za nobeno konkretno. Strune so uporabne za razlago kvantne gravitacije. Ker še nimamo tehničnega dostopa do zelo velikih ali majhnih razdalj, je ne moremo niti potrditi niti ovreči.  Govorimo tudi o gravitacijskih valovih in o kozmičnih krajinah. 
Planete lahko delimo na plinske in skalnate, na tiste, ki imajo svoje lune in na tiste, ki jih nimajo. Mlečna cesta je stara 10 milijard let. Življenje na Zemlji se sestoji iz 20 vrst aminokislin. Za iskanje nezemeljskh civilizacij gradijo posebne teleskope z dometom 1000 svetlobnih let. Kozmični DNK? E.T.  je produkt domišljije iz filma Srečanje tretje vrste, ko nas višje razvita civilizacija pride za kratek čas obiskat.  
Naše osončje se nahaja v Rimski cesti. To je spiralna galaksija s prečko s premerom okrog 100.000 svetlobnih let, ki vsebuje približno 200 milijard zvezd. Sonce se nahaja na robu enega od zunanjih krakov Rimske ceste, znanega kot Orionov krak. Od središča galaksije je oddaljeno med 25.000 in 28.000 svetlobnih let ter potuje okrog njega s hitrostjo približno 220 kilometrov na sekundo, tako da en obhod traja 225–250 milijonov let. To dobo imenujemo galaktično leto Osončja. 
Bourdieu je zasnoval logiko prakse na praktičnem čutu. Praktična teorija je nekaj drugega kot teorija prakse.  Rimska cesta ima po dosedanjem štetju 14000 asteroidov, 20.000 planetov, 20.000 supernov, 500.000 kvazarjev, 1,7 milijarde zvezd. Ima še 40 pritlikavih galaksij, 150 kroglastih zvezdnih kopic, 10.000 rjavih pritlikavk, 12.000 črnih lukenj.    V našem osončju obstaja po dosedanjem štetju 198 lun. 185 jih kroži- okoli planetov, 13 pa okoli pritlikavih planetov. Samo Jupiter jih ima 79. Verjetno se bodo te zaletavale ena v drugo in se drobile na še nove lune. Lune plešejo tudi okrog asteroidov, kometov in ena tudi okrog Plutona. Danes poznamo več kot 60 Saturnovih naravnih satelitov. Natančnega števila Saturnovih satelitov niti ne moremo poznati, ker okoli njega kroži prava množica nebesnih teles, ki tvorijo Saturnove obroče. Mnogi sateliti so zelo majhni, saj imajo premer samo dva do tri kilometre. Sedem je takšnih, da bi jih lahko imeli za pritlikave planete, če bi krožili okoli Sonca. Najprej so odkrili osem Saturnovih lun kot so: Titan, Ludvikove zvezde (Tetija, Diona, Rea in Japet), Mimas in Enkelad, Hiperion. Po l. 1980 je odkrivanje Saturnovih lun močno napredovalo. Vesoljski sondi Voyager 1 in Voyager 2 ter sonda Cassini-Huygens (do Saturna je prispela leta 2004) so omogočile odkritje še cele vrste naravnih satelitov Saturna. Inteligenca je možna tudi brez možganov. Prvotni prebivalci našega planeta so bile glive.   
Računalniki so izračunali, da smo za 5 milijard let prepozni, da bi srečali inteligentno civilizacijo, ki je za 13.000 svetlobnih let oddaljena od središča naše Galaksije. Tedaj naj bi bili pogoji najboljši. Ali se takšne civilizacije dobro skrivajo ali pa jih mi ne znamo najti, ker smo na napačnem kraju. V naši Galaksiji so odkrili še cca 5000 eksoplanetov in v vseh je nekaj milijard. Tu je cca 22 % Soncu podobnih zvezd in okoli njih krožijo Zemlji podobni planeti. Iščejo asteroid, ki je iz enakega materiala kot je pred 4,5 milijarde let nastala Zemlja.  Jules Verne je svoje junake poslal v središče Zemlje že pred 150 leti. Gre za obrnjeno pot. Direktno v Zemljo ne moremo, vendar pa na asteroidih najdemo snovi, ki so podobne kot na prvih štirih kamnitih planetih, kamor sodi tudi Zemlja. Karbonatni asteroidi so na Zemljo prinesli vodo in organske snovi za življenje. Psihe se sestoji iz železa in niklja, kakor jedro Zemlje. Vsi 4 plinasti planeti imajo obroče, vendar so vidni le Saturnovi. Našli so cca 3000 zvezd, ki imajo planete – plinaste orjake. Ceres, Pluton in Erida so pritlikavi planeti. Na Veneri padajo na tla kapljice žveplene kisline. Ima najgostejše ozračje brez sledu vode. Za zdaj na njej bruhajo ognjeniki. Ko se bo začela ohlajati, bodo nastajala morja. Merkur  s kraterji rabi za pot okoli Sonca 88 dni. Na njem je peklensko vroče in potom mrzlo. Včasih se na Marsu pokažejo sledi vode v vlažnih okoljih. Marsovi luni sta ujeta asteroida. Jupitrovi obroči so pretanki, da bi jih videli. Dan je dolg 10 ur. Sestoji se iz vodika in helija kot neuspela zvezda. James Webb kroži okrog Langangeove točke, L 2 1,5 milijonov km stran od Zemlje. Tam  sta krožila že satelita VMAK in Planck, ki sta merila sevanje kozmičnega ozadja. Pod ledenim površjem Jupitrove Evrope je ocean slane vode, kjer je možno življenje. Površje Evrope je prepredeno z dvogrebenastimi ledenimi formacijami, podobno kot na Grenlandiji. Voda prodira iz notranjosti na površino. Skoraj nemogoče je prevrtati 26 km debel led. Na luni Kalisto, ki je posuta s kraterji, je slano morje verjetno v celoti zamrznjeno.                 
Saturn se vrti zelo hitro okoli svoje osi noči in dneva v 10 urah, za pot okoli Sonca pa rabi 30 let. Obroči so nastali iz neke razpadle lune ali ujetega asteroida. Ima cca 60 lun. Na Titanu je možno življenje. Njegova slika spominja na zgodnji biotop Zemlje. Uran sije kot moder akvamarin. Ima 27 lun, poimenovanih po Shakespearovih junakih. Neptun je površinsko leden, jedro pa je vroče. Po njem divjajo močni vetrovi. Leto traja 164,8 zemeljskih let. Ima 13 znanih lun. Pluton je manjši od naše lune. Dolžina dneva je 6,38 zemeljskih ur. Okrog Sonca pa kroži 248 zemeljskih let. Površina tal  - 220 stopinj. Ima 3 lune, poleg Harona še Niks in Hidro. Erida je bila odkrita šele l. 2005. Sonce obkroži vsakih 560 let. Tla so mrzla globoko pod ničlo, – 247 stopinj. Verjetno nekaterih pritlikavih planetov v Kuiperjevem pasu še nismo odkrili. Tudi Erida ima eno luno Dismonija. Dan na Eridi traja 8 ur, pot okoli sonca pa 557 let.
V Kuiperjevem pasu so odkrili telo, ki bi bilo lahko 9. planet našega osončja ali črna luknja. Ne vemo, ker ostaja neviden kljub temu, da je 6 krat večje od Zemlje. Oddaljeno je 45 milijard km. Če se kometi približajo črni luknji, jih ta pogoltne. Črne luknje so nastale na začetku vesolja. Domnevajo, da jih sestavljajo temne snovi, ki jo je za 85 % vse snovi v vesolju.  
III. Ali prihajamo iz nebes? 

Rastemo na poti do pozitivne naravnanosti, do blaženosti. Ne gre samo za zagovor pozitivne psihologije, ki zagovarja pozitivne odnose in počutje posameznikov (ang. well being). Je pa to potrebno, da lažje vztrajamo pri sledenju osnovnega cilja. Osnovno vprašanje je globlje, kako naj posamezniki dosežemo univerzalno zavest brezpogojne ljubezni. To je še nedokončana človeška evolucija, ki pomeni več kot nedokončana moderna. Na tej poti smo podoba antičnega junaka Sizifa, ki vali skalo duhovnih pričakovanj na vrh, a se mu vedno znova zvali na dno v dolino. Kljub temu si ga je treba po Camusu predstavljati srečnega.   

Camusova ugotovitev, da je samomor osnovni človeški problem še drži na občečloveški ravni, če bo človek preizkušal kolektivni samomor civilizacije.  Greene nam razlaga, kako so astrofiziki razmišljali zadnjih 300 let, da so prišli do današnjih ugotovitev. Mi smo enako kot Greene Guliverji med pritlikavimi Liliputanci in velikani. Liliputanci so subatomski delci, velikani so pa galaksije, medzvezdni oblaki itd. Einstein je predpostavil absolutni prostor-čas.    

Znano je, da energija sledi naši usmerjeni pozornosti, ko delamo tisto, kar nameravamo. Z opredmetenjem oz. konkretizacijo misli ustvarjajo realnost. Zakon privlačnosti opisujeta zakonca Ester in Jerry Hicks (2008a) univerzalno, ker se zanju vse enako med seboj privlači. Zakonca Hicks (2008b) razlagata in svetujeta, kako uresničevati nasvet 'trkajte, iščite, prosite', ki zanju spada med abrahamovske najstarejše religije.Pozitivna naravnanost vodi do pozitivnih rezultatov, negativna pa do negativnih. Misli namreč usmerjajo pozornost in sprožajo frekvenco oz. vibracijo opazovanega predmeta. Dobimo tisto, na kar se osredotočamo. Glede na ambivalentna stališča se gibljemo se po benigni spirali, če mislimo in delamo dobro ali po maligni spirali, če se ne izognemo privlačnosti slabega, zlega oz. travmatičnega. Videti je, da je vsak dogodek kliče podoben dogodek. Pygmalijonovo načelo oz. samouresničena prerokba je le inačica tega zakona. 
Ustvarjalnost čiste zavesti črpamo iz enosti vsega. Gre za dialektični zakon enotnosti in boja nasprotij (npr. yang in yin). Delovanje pove, da resnično ljubeče spoznamo le to, kar delamo z veseljem in kar vodi k razumevanju in modrosti. To dopolnjuje znanje z modrostjo in razumevanjem. 
Naše duhovne duše so doma v nebesih. To vedo že otroci. Wordsworth v Spominih na zgodnje otroštvo pove: »duša, ki vznikne v nas, je zvezda našega življenja. Izvira od drugod, prihaja od daleč, od Boga, ki je naš dom.« Dyer in Garnes (2021) nam prek zgodb izbranih otrok pokažeta, da se od njih lahko veliko naučimo, če jim prisluhnemo odprtega duha in brez predsodkov verjamemo njihovim nenavadnim pripovedim. Ena izmed hčera je rekla staršem to, kar nas vse zanima. »V naslednji dobi, ko bomo imeli novo življenje, bomo še videti kot ljudje, vendar pa bomo imeli nov um. prijazni bomo drug do drugega in radi bomo imeli naravo. Živeli bomo z drevesi v drevesnih hišicah in bomo srečni.«  Spet druga pa: »mami, veš, da je univerzum v tvojem srcu? Samo zazreti se moraš vase, si ga ogledati, ga začutiti. Je tik pred teboj in ne za tabo.' Otroci vedo, da je Bog energija in angeli so energija. Le zaupati jim moraš duhovno vodenje. Jezus nam je svetoval »bodite kakor otroci«.
Duhovna evolucija poteka postopno od najnižje do najvišje ravni. Maslow je naše potrebe razdelil na osnovne oz. nižje in višje. Glede na njihovo pomembnost jih je razvrstil na: 
1.	fiziološke potrebe (potrebe po hrani, vodi, kisiku, počitku, spolnosti, gibanju itd.)
2.	potrebe po varnosti (potreba po psihični, socialni varnosti itd.)
3.	potrebe po pripadanju in ljubezni (izražanje naklonjenosti, sprejemanje in izražanje ljubezni, zaupanje v druge itd.)
4.	potrebe po ugledu, spoštovanju (da bi bili od drugih deležni pozornosti, spoštovanja, pomembnosti, slave itd.)
5.	kognitivne potrebe (potrebe po znanju, razumevanju, raziskovanju, radovednosti itd.)
6.	estetske potrebe vključujejo potrebe po lepoti, simetriji, umetnosti,
7.	samoaktualizacija vključuje potrebe po uresničitvi svojih potencialov in tako naj bi postal to, kar lahko postane,
8.	transcendenca ali presežno vključuje duhovno vero v Boga.

V  1. lekciji smo navedli 5 stopenj zavesti od arhaične do kozmične in 5 vrst zavesti po Činmoju od obetajoče do rodovitne. Zavest smo obravnavali kot svetlobo v meni, ki ljubi svetlobo v tebi in kot samorefleksijo lastnega življenja 
V 2. lekciji smo analizirali zavest metodično. Odkrili smo bipolarne pare nasprotij kot so: eno – mnogotero, zgoraj – spodaj oz. nebo in zemlja, moški – ženska (yin - yang), toplo – hladno, dan – noč, neskončno – končno, združeno – ločeno. Odkrivali smo različne darove bivanja – eksistence z različnimi zmožnostmi pripadnosti, delovanja, čutenja, mišljenja, pomena, volje, predstavljanja.  Najpomembnejša je hvaležnost zanje.
V 3. lekciji smo se vprašali, za katero in kakšno zavedanje gre. Vsakdanja zavest je nepopolna, razdvojena, iluzorična, zanikovalna oz. sprenevedajoča, absolutna zavest pa je popolna, ena, večna, božanska, srečna. V njej vsa nasprotja izginejo. V vsakdanji zavesti je razlika med tem, kar sem sedaj in tukaj in kar mislim, med resnico in iluzijo. Je nevedna glede na vedenje, je nečista – obremenjena s travmami.   
Jung  je zavest kot proces prebijanja skozi vmesno področje imenoval proces individuacije, proces notranje rasti, proces širjenja zavesti. To so sence, ki nas obvladujejo, dokler se jih ne zavedamo. Vsak njegov del mora biti osvetljen z žarkom zavesti, transformiran in vgrajen v našo osebno zgradbo. Namen našega življenja je spoznati duhovne zakone in izvor vsega. Življenje je namenjeno razvoju zavesti, potovanju proti žarišču zavesti. Čim bližje smo središču oz. svojemu bistvu, bolj se  zavedamo. To je pot prebujanja naših spečih potencialov in naše modrosti. Človekova zavest, ki ni le zunanja, ampak je tudi notranja ni samo odzivnost na dražljaj, ampak je še arhetipska, nezavedna. Začenja se zavedati, zato je zavedanje zavedanja, kar pomeni samozavedanje iz sebstva (nem. selbst, ang. self).   Kandorferjeva (2016) metaforično označi glas višjega jaza kot sporočila 

Maslow je menil, da človek ne more zadovoljevati višjih potreb, dokler ne zadovolji nižjih. To ni točno. Vemo, da so menihi že v antiki gojili srečo uboštva brez premoženja. Samoaktualizacija lahko nastane brez podpore drugih ali pa z njihovo pomočjo. Frankl je celo pisal o kljubovanju duha nehumanim razmeram npr. v koncentracijskih taboriščih. Pozitivna pričakovanja imajo za avtorje (Madon, Jussim in Eccles, 1997; Willard idr., 2008, v Gomboc, 2011) večji samouresničujoči se učinek kot negativna pričakovanja.  Za Emilom Couejem mnogi ponavljajo: »Vsak dan, v vsakem pogledu, vse bolj napredujem…«? Koristno je torej imeti pozitivna pričakovanja lastnih sposobnostih in o izidih v prihodnosti, saj dokazano vodijo do bolj pozitivnega in izpolnjenega življenja. 
Maslow razlikuje med d- in b- potrebami. Prve so potrebe pomanjkanja - deficita, ki so usmerjene v prisvajanje zunanjega sveta. T. im. višje potrebe so usmerjene k potrebami biti. Zato se nanašajo na znanstveno, umetniško in religiozno ustvarjalnost. S takšno samorealizacijo se ukvarja transpersonalna psihologija. Škoda je, da v svetu prevladujejo ljudje materialnih potreb.     
Najpomembnejša je zadnja transcendentna stopnja duhovnih potreb zavedanja, ki vključuje zakon celovite povezanosti enega z vsem. Ta prevladuje od sedme čakre do vseh nadaljnjih. Kaj sledi potem? Pri Platonu se vrne svobodnjak v votlino prepričevati sužnje o vrednosti življenja tam zunaj na soncu svobode. Nietzscheju gre za večno vračanje enakega. Stremimo k najvišji modrosti in resnici. Sprejemamo našo najglobljo in najbolj avtentično naravo. Emocije dopolnjujejo drug drugega. To je obenem zakon ciklusov, kjer se vse dogaja v pravem času po ritmih, vzorcih in ciklih.
  
Ljudje naj bi bili povezani med sabo in z Jezusom tako kot je poenotena sveta Trojica. To je predlagal Jezus  svojim učencem: »Jaz sem prava vinska trta in moj Oče je vinogradnik. Vsako mladiko na meni, ki ne rodi sadu, odstrani; in vsako, ki rodi sad, otrebi, da rodi še več sadu. Vi ste že čisti po besedi, ki sem vam jo povedal. Ostanite v meni in jaz v vas. Kakor mladika ne more sama roditi sadu, če ne ostane na trti, tako tudi vi ne, če ne ostanete v meni. Jaz sem trta, vi mladike. Kdor ostane v meni in jaz v njem, rodi obilo sadu, kajti brez mene ne morete ničesar storiti. Če kdo ne ostane v meni, ga vržejo proč kakor mladiko in se posuši. Te mladike poberejo in vržejo v ogenj in zgorijo. Če ostanete v meni in moje besede ostanejo v vas, prosíte, kar koli hočete, in se vam bo zgodilo. V tem je poveličan moj Oče, da obrodite obilo sadu in postanete moji učenci.« (Jn 15,1-8)
Zelo zanimiva je Kezeletova razlaga čaker s stopnjami razvoja naše zavesti. Prva čakra mu pomeni spanje, druga sanjarjenje, šesta božansko zavest, tretja budnost, ki še ni prava čuječnost, ampak le zavedanje lastnega jaza, peta čakra pomeni kozmično zavest, četrta čakra je zavest sama po sebi, sedma čakra pa zavest enosti. Stanja zavesti opisujejo določene odnose med dušo in telesom. V duhovnem svetu ni naključij, ampak je red. Zato lahko govorimo o duhovnih zakonih, ki ga opredeljujejo. Čakre so stičišča energij z (ne)usklajenim delovanjem zlasti po parih kot so: prva in sedma, druga in šesta, tretja in peta. Ko se posameznik zaveda sebe, se odpira obenem k zunanjemu svetu in h kozmični zavesti. Človek je v šestem stanju zavesti še naprej speč, sanjav ali buden. Spanje, sanjanje in budnost so neločljiv del našega življenja. Ko rastemo v peto, šesto ali sedmo stanje zavesti,  ustvarjamo ravnotežje prvega, drugega in tretjega stanja. Ko ustvarimo ravnotežje prve čakre, s tem delno prebudimo sedmo čakro. To pomeni, da bo imel človek z uravnoteženo prvo čakro, včasih izkušnje sedmega stanja zavesti. Šesto stanje je stanje božanske zavesti in sedmo stanje je stanje enosti. Zato sedmo stanje dopolnjuje prvo stanje.  Za našo resnično varnost je potrebna povezava prve in sedme čakre, ker prva odnose le zožuje, sedma pa jih razširja. Po mojem se kozmično-božanska zavest transpersonalno širi na vseh trinajst energetskih središč do neizmernega potenciala vsega, kar je.  
Trenutkov prehodov iz enega stanja v drugo ni mogoče natančno določiti. Pogosto posameznik med krajšimi ali daljšimi  intervali že doživlja t. im. višja stanja zavesti. Možno je, da se določeno stanje zavesti in tako prenehamo govoriti zgolj o obdobjih novih stanj zavesti. 
Newton piše o nebesih, ki se jih spominjajo umrle duše, ki se vračajo na Zemljo. Zavest je bistvo celotne kreacije – je sila, vibracija, ki se spusti v človeški zarodek iz kozmo sa, da se lahko v maternici začne njegov razvoj. Zavest je zavedanje bivanja, življenja v sedanjem trenutku.  Človeške usode so analogne, tehnika pa je digitalna. 
Peirce (2019) nas pouči, kako s preprosto spremembo frekvence depresijo spremenimo v notranji mir, jezo v spokojnost in strah v navdušenje. Ko se naučimo uravnavati svoje energij sko stanje, vstopimo v avtentično življenje. Življenje v nas in okrog nas valovi. V svet oddajamo osebne vibracije, ki natančno sporočajo, kdo smo in kako se sooblikujemo.
Frekvenca nam pripoveduje, kako začutiti svojo osebno vibracijo oz. domačo frekvenco, kako jo izboljšati in uravnotežiti na veliko višji ravni od trenutne. Ko se naučimo uporabe frekvenč nih načel kot metod osebne rasti, ki temeljijo na načelih dejanskega delovanja energije, bomo 1. znali vzdrževati visoko in ustvarjalno raven osebne energije; 2. iz okolja s pomočjo empatičnega sozvočja z drugimi prejemali dragocene informacije; 3. presegli  negativne in slabotne vibracije.
Ker je življenje vse hitrejše, postajamo akutno razdraženi. Ves čas smo pod komaj zaznavnim pritiskom različnih energij – nakopičenih čustev, stisk in prikritih misli drugih ljudi, valov nenehnega dogajanja, osebnih in družbenih sprememb – kar nas pogosto spravi na kolena. Razumevanje načel frekvence pomaga osmišljati nove energijske informacije, da bi staro, utirjeno življenje spet postalo izjemno.
Ko se naučimo čiščenja zavestnega čutenja telesa, lažje urejamo odnose z drugimi, iščemo nove rešitve svojih težav ter uresničujemo svoje potrebe in želje. Izvajanje tehnik nam  pomaga ustvarjati  novo raven psihosocialne realnosti. Peircova (2019) nas uči novih dinamik energije, časa in intuicije. Uči nas pomena rušenja blokad in odpiranja tokov v telesu. Odgovarja na naslednja vprašanja: zakaj smo danes tako preobčutljivi? Kako občutiti osebne vibracije, jih izboljšati in uporabljati? Kako daleč lahko gremo v devetih stopnjah preobrazbe?
Kako se vrniti v svojo frekvenco, ko nas nekaj spravi iz ravnotežja? Kako izboljšati težavne odnose ali jih opustiti? Kako se izkopati iz negativnih vibracij in si povrniti veselo, sproščeno razpoloženje?
Ob povezovanju temeljnih idej kvantne fizike in preverjenih tehnik razvoja intuicije nas vodi h globljemu razumevanju prepletenosti materialnega in duhovnega sveta in nas nagovarja s toplim, razumljivim in ljubečim jezikom (skrt. metta).
Michael Newton je psiholog, ki se je specializiral za hipnoterapijo. Odkril je, da se ljudje lahko vrnejo tako daleč v preteklost, da se spomnijo stvari, ki se niso zgodile samo v tem življenju, temveč tudi med življenji. Številni ljudje so videli svoje fizično telo v trenutku, ko se zavest ločuje od fizičnega.  Presenetljivo je to, da so vsi, ki jih je Newton (2011) popeljal v daljno preteklost, povedali iste stvari. Kam odide naša duša po smrti? Če so nas vzgajali religiozno, potem verjamete, da obstajata samo dva kraja, kamor lahko odidete: raj in pekel, odvisno od tega, ali ste bili dobra ali slaba oseba. Newton pa je spoznal, da to očitno ne drži.  Številne  znanstvene raziskave kažejo na to, kaj se dogaja, ko ljudje zapustijo svoja telesa in se vrnejo v svet duš.
Newtonu je v globoki hipnozi 29 posameznikov pripovedovalo o izkušnjah obdobij med življenji, ki so jih prebili kot nesmrtne duše. Hipnoza je potrebna, da se klienti spomnijo tega, kar so pozabili v spremembah in prehodih. Iz njihovih presenetljivih zgodb bomo izvedeli:
- kakšen je občutek, ko umiramo:
- kaj vidimo in občutimo tik po smrti;
- kdo so duhovni vodniki;
- kaj se zgodi z 'motenimi' dušami;
- zakaj se v duhovnem svetu pridružimo določenim skupinam duš in kaj tam počnemo;
- kako izberemo novo telo za vrnitev na Zemljo;
- kakšne so različne ravni duš: začetniška, vmesna in napredovala;
- kje in kako se naučimo prepoznati zemeljske spremljevalce;
- kaj je smisel življenja in kakšne so oblike 'stvarnika'.
Newton (2011) nam predstavlja sedem etap, ki nas čakajo po smrti:
1. Pri umirajočih ljudeh se pogosto pojavi fenomen, da vidijo, kako se jim celotno življenje odvije pred očmi. Možgani pospešeno prelistavajo vse spomine, preden se duša loči od telesa.
2. Vidijo lahko svoje telo. Številni ljudje vidijo svoje fizično telo v trenutku, ko se zavest ločuje od fizičnega. To je povsem naravno.
3. Umirajoči vedno navajajo, da vidijo svetlobo,  ki se pojavlja v daljavi ter jih kot magnet počasi priteguje k sebi. Svetloba s seboj vedno prinaša občutek ljubezni in miru. To je prehodna faza na poti k duhovnemu svetu.
4. Vidijo pokojne sorodnike. Čim vstopimo v duhovni svet skozi svetlobo, jih pozdravijo njihovi ljubljeni. To niso vedno samo pokojni sorodniki iz tega življenja, temveč tudi iz prejšnjih življenj. Te duše so videti enako, kot so bile v fizični obliki, da bi ustvarile občutek bližine. Duša je brez oblike, zato lahko prevzame različne oblike za različne namene. Naprednih duš, ki so živele mnoga življenja, naj ne bi ob prihodu na drugi svet pričakal nihče, kar so že mnogokrat šle skozi razumevanje duhovnega sveta.
5. Vsakdo ima dodeljenega angela varuha ali duhovnega vodnika. Kakorkoli mu rečemo, se bomo z njim srečali v duhovnem svetu in prav ta nam bo omogočil, da se bomo počutili kot doma. Ko izkusimo nebeške lepote, nastopi čas, da opravimo svojo dolžnost. Vodnik je bil z nami celo življenje in želi, da to življenje skupaj pregledata.
6. S svojim vodnikom bomo podoživeli vse, kar se je zgodilo v našem življenju. Morda bomo videli nekatere stvari, ki se jih sramujemo, vendar ne bomo doživeli obsodbe. Celovit pogled življenja je pomemben zato, da duša ugotovi, kaj mora storiti, da bi se izboljšala. Šele po tem pregledu se lahko z vodniki dogovorimo, da se vrnemo na Zemljo in popravljamo določene napake.
7. Občutili bomo tako veliko ljubezni in miru, da se ne bomo želeli vrniti. Ne bomo želeli zapustiti tega brezmejnega, varnega sveta brez bolečine in trpljenja (Newton, 2011). Vendar se lahko dobronamerno vrnemo, da bi pomagali drugim dušam, morda se bomo morali vrniti, da bi uravnotežili karmo, lahko pa izberemo vrnitev na Zemljo tudi zato, da bi izkusili bogastvo življenja in bi naša duša napredovala.

Podobne izkušnje je izpovedalo še na tisoče drugih ljudi. Nekateri pa so navajali temne sile in demone, podobne tistim v peklu. Newton teh zgodb ni opisal, vendar obstaja kar nekaj zastrašujočih izkušenj pri srečanju s smrtjo. Zanje so vsi ugotovili, da so se zgodile zato, da bi se izboljšali v naslednjih življenjih. To pomeni, da imajo te zgodbe tisti, ki verjamejo v reinkarnacijo. Pomembno je vedeti, da bo vse v redu. Ni smrti, obstaja samo prehod. Združili se bomo s tistimi, ki jih imamo radi, ter izkusili magične dimenzije. Čakajo nas mir, ljubezen in vedrina.
Newton (2011) nam razlaga nesmrtnost človeške duše. Sčasoma uvidimo smisel dogodkov, ki so se nam nekoč pripetili. Michael Newton (2011) skuša v svoj hipnoterapevtski praksi pomagati klientom pri  doseganju višjega duhovnega jaza. Z razvojem svojega lastnega načina regresije je odkril, da lahko kliente povede prek doživetij iz prejšnjih življenj in tako odkrije bolj pomembni vidik obstanka duš med življenji. Tisti, ki se odločijo za prihod na zemljo, so kot v boju preizkušeni veterani. To je globoka izkušnja. Duša se odloči, da vstopi v svet dojenčka in postane sedež njegovih zaznav. Preiskovanci so Newmanu odkrili pot v večnost. V maternici prevladuje ljubezen. Duša svojega duha sinhronizira z otrokovimi možgani. Nekaj življenj potrebuje duša, da se tega nauči.  Red in smisel vesolja izvira iz višje zavesti. Imamo trajno identiteto ne glede na to, ali verjamemo v njihove pripovedi preizkovancev. To, kar ni dobro, nas preizkuša, da dobimo razlog za izboljšave, ki potekajo po reinkarnaciji. Po mnenju klientov izpovedovalcev nam Bog umakne harmonijo izpred oči, da bi se zanjo prizadevali. Življenje kot samoizražanje nam daje le tisto, kar iščemo, ko poslušamo svoje srce. Najvišja oblika komunikacije je pristna prijaznost. Odgovor ni smo za razvoj višje zavesti pri sebi in drugih. Pri obvladovanju samega sebe zaupno prehajamo skozi različne prostore in čase. Napredni preizkušanci so izrazili željo po spremembi 'pravil igre' življenja na Zemlji, da bi imeli manj pozabe – amnezije. Ker so se nesmrtni spomini v zadnjih tisočletjih zablokirali, je to oslabilo našo vero in z njo našo zmožnost za samo transcendenco oz. presežnost. Mnogi obupavajo zaradi zmedenosti duhovnih poti. Duše se raje vračajo v manj stresne pogoje. Duše si 'z višjo frekvenco' prizadevajo za naše razumevanje, kdo smo in zakaj smo tukaj in zdaj. Newman (2011) trdi, da dom večne ljubezni čaka na nas. To upanje nas odpira delovanju Svetega duha, ki nam sugerira, da nekam spadamo in nekomu pripadamo. Ko bomo končali to potovanje na Zemlji, bomo dosegli stanje, kjer je mogoče vse (Newton, 2011, 382).   
Vojne so 'zakuhali' mesečniki, somnambulisti, tisti, ki jih luna nosi, ker niso odkrili svojega sebstva  (nem. Selbst, ang. self), tisti, ki so 'izgubili pozitivno vsoto na svojem čustvenem računu' (izraz iz nevrolingvističnega programiranja) in čas za sledenje ničevim ciljem. Nekateri voditelji imajo težave s posledicami samopoveličevanja. Zato so vojne izgubljena igra (nem. verspieltes Spiel) za nebeško kraljestvo na zemlji. Umirajoči Kristus ni zaman rekel na križu »Oče odpusti jim, saj ne vedo, kaj delajo«. Izmed štirih možnosti rezultatov medsebojnih komunikacij po Bluesteinovi kot so: 1. zmagam – zmagaš, 2. zmagam – izgubiš, 3. izgubim – zmagaš in 4. izgubim – izgubiš (ang. lose - lose) so izbrali slednjo. Že od prvih odvrženih atomskih bomb na Hirošimo in Nagasaki l. 1945 vemo, da totalna vojna pomeni totalno uničenje civilizacije. Ne smemo je dovoliti, a vendar zlo predolgo dopuščamo. V nemoči popolne odgovornosti za svet Zemlje trepetamo zanjo. A kot pravi islandski pisatelj Laxness 'ljudje bi se bolje razumeli, če bi vedeli, kako šibki smo v svojem upanju za boljši svet'. vesolje pa samo po sebi ne predstavlja rešitve. Kopernik je odkrival v njem urejene tirnice planetov in zvezd (lat. harmonia mundi). Še Einstein ga je reševal pred propadom s kozmološko konstanto. V zadnjih letih pa so astronomi odkrili v njem toliko prevladujoče temne snovi in energije, da je kar nenavadno, da še ni propadlo v smislu velikega raztrga. V orbiti Zemlje se še povečuje število odsluženih satelitov kot 'kozmičnih smeti', da bi se nam lahko potemnelo nebo že zaradi njih. Očitno je tudi, da koronavirus mutira hitreje kot se izumljajo cepiva proti njemu. In vendar pravi Hoelderlin 'kjer raste nevarnost, raste tudi rešitev', kar pove že starokitajski izraz za krizo. Civilizacijsko-kulturni trki so po analogiji tudi kozmični. Spet smo pri prešibkem upanju. Molitev k božjemu usmiljenju je poživitev vere, okrepitev  upanja in vžig plamena ljubezni. Otroci so del neskončne inteligence, ki ji pogosto pravimo Bog in v njem otroci prepoznajo svetlobo. Preden so izpostavljeni svojim omejitvam, so vir modrosti,  genialnosti in pristnosti. Že otroku pove Jezus, da nas bo vedno varoval.                    

Michael Newton je že l. 2011 želel, da naj bi se čim več ljudi ozavestilo možnosti doseganja duhovnega ravnovesja, po kateri lahko najdejo odgovore na življenjske izzive. Na njegovem Institutu lahko vsak udeleženec s pomočjo regresije v pretekla življenja v hipnoterapiji doživi osebno  razsvetljenje in najde odgovore na zapletene probleme 21. stoletja. »Naše duše domujejo v duhovnem svetu, kjer so prisotni univerzalna harmonija, ljubezen, sočutje, odpuščanje in mir. To lahko izkusimo tudi na zemlji, vendar na njej obstajajo tudi neubranost, konflikti, močna čustva, krivice. Na zemlji se utelesimo zato, da bi se duhovno  razvijali.« (Institut Michaela Newtona, 2021, str. 17) Če se preveč poistovetimo z lastnim telesom, na to funkcijo pozabimo. Zato na načrt učenja z duhovnim vodstvom zbledi. V hipnoterapiji pa dobimo občutek da nas nekdo vleče navzgor ali v predor. Običajno vidimo belo svetlobo ali druge barve, slišimo zvoke. Vse to spremljajo občutki brezpogojne ljubezni, miru, veselja. Ti občutki nas po vrnitvi v vsakdanje življenje opolnomočijo za nadzor in spremembo vzrokov svojih napačnih ponavljajočih vzorcev.  Tako začnemo brezpogojno sprejemati sebe in druge.  Včasih dobimo takšne uvide že v sanjah, meditacijah, molitvah.        
Nietzsche je že v 19. stoletju preroško ugotavljal, da 'puščava raste'. Tedaj se je začela prva industrializacija, ki je zaradi tovarn ograjevala pašnike in uničevala plodno zemljo.  Koliko zelenih površin smo do danes že opustošili. Nietzsche je kot duševni bolnik opazil tudi puščavo duše. Dosedanji koronavirus pušča za sabo tudi depresije, demence. Zato roti Vlado Kreslin vladarje sveta: »pustite nam ta svet, nedolžen, nepopačen.« Že ta svet je lahko pravljičen in svet, saj se pesem sedaj že blaženega Antona Martina Slomška se glasi: »V nebesih sem doma, to oznanjujeta mi zemlja in nebo in vsaka stvar lepo«. To se sliši kot  skupna pravljica otrok in odraslih. Včasih smo starši pripovedovali pravljice svojim otrokom, sedaj jih otroci in vnuki pripovedujejo nam.

Iz preteklih življenj se lahko učimo na več načinov  npr. s proučevanjem tendenc nekdanjih zgodovinskih dogajanj, iz energije mrtvih, ko se nekateri pogovarjajo s svojimi preminulimi   sorodniki ali iz svojih preteklih življenj. Tako je teorija reinkarnacije ponovnih prihodov duše na zemljo še vedno aktualna.  Nekateri otroci trdijo, da so živeli pri Bogu in da jih je ta že marsikaj naučil. To je podobno Platonovi teoriji o vrojenih idejah. Trdijo tudi, da so si sami izbrali prav te starše, pri katerih zdaj živijo po svojem rojstvu.  Tudi moja starša sta bila zame naporna, ker sta bila neprestano zapletena v medsebojne prepire in se zato nista ozirala na moje socialne potrebe. Nisem verjel, da sem jih sam izbral, zato sem moral sčasoma podobno kot Jeniffer iz knjige Modrost duš (2020) sam ugotoviti, kako pomembno je soglasje za medsebojno sožitje. Trdo vzgojo sem potreboval za uspeh v šoli in poklicu. Za to sem jima hvaležen in obenem obžalujem pomehkuženi mladini, ki ji ne pretopiti edipalnega praga razlikovanja dobrega in zla. Ni namreč vse, kar je dovoljeno, tudi smiselno.       

Prebujeni živimo nova nebesa in novo zemljo kot svetlobna bitja miru, tišine, notranje globine, tostranskost onostranstva, obzorja obzorij. Živimo ljubečo prijaznost (sanskrt. metta) kot  pra-čudež oz. prasilo, ki jo je zagovarjal naš para-psiholog Martin Kojc. Njegove knjige so napisane poljubno in poučno. Odkrivamo (ang. discovery learnig) lahko tudi pra-vzorec 108 arhetipov vseh ljudi po konceptu Caroline Myss, ki je razširila in posodobila koncepte Gustava Junga. Druga tradicija izhaja iz daljnega vzhoda. Tradicionalna kitajska medicina še danes izhaja iz energije quija, ki vključuje ženske in moške energije yina in yanga. Krščanski nauk pa svetuje  'bodite popolni, kakor je popoln vaš nebeški Oče'  (Mt 5, 48). Takšno resnico odkrivajo tudi vsi mistiki takšne ali drugačne verske pripadnosti.    
III.1 Nihanja, frekvence, vibracije, valovanja
Na zemlji smo neprestano izpostavljani preizkušnjam. Zanaša nas iz ene skrajnosti v drugo. Če se zanihamo v eno stran, nas bo neizbežno neslo v drugo, iz veselja v žalost, iz sreče v nesrečo. Cilj okvirno poznamo, a le postopno spoznavamo, kako priti do njega. Med drugim se poleg Hayeve, Gangajeve, Mysse tudi Stone (2013) sprašuje po tehnikah za sprostitev pretekle čustvene bolečine. Zeland (2008) nas uči, kako se je treba osvoboditi nihal. Bodimo samozavestni, odločni in vztrajni. Vso energijo usmerjajmo k naši viziji, dokler ne uskladimo vibracijo želje z vibracijo Boga oz. vesolja (Byrne). Gre za konkretno obliko brezpogojne ljubezni.   Pozornost na način čuječnosti oz. prisotnosti tukaj in zdaj odpravlja premlevanja in travme. Sprejemanje tega trenutka pomeni hoditi po svoji poti. Učimo se ne le spoznavati, kaj želimo, da bi  dobili, ampak tudi spoznavati kakovost želje glede na odnos med dobrim in slabim oz. zlom.  Meditacije so prikladne za osebno rast in širjenje zavesti. (Brown, Tolle, Chiara Lubich). Navsezadnje nihanja strun kakor tudi ne naših notranjih frekvenc ne moremo zaustaviti. Tudi zgodovinskih nihanj iz ekstema v ekstrem verjetno ne, ker se to zid utopično. Poskušamo biti kot izurjeni meditanti, adepti čim dlje v stanju ravnotežja.   
Med najstarejše zakone sodi zakon celovite povezanosti enega z vsem. V Stari Grčiji je to 'hen pan kai'. Vsak korak vodi k naslednjemu koraku itd. Seneka pravi, da je vsak konec že nov začetek. Pri Nietzscheju gre za večno vračanje enakega. Stremimo k najvišji modrosti in resnici. Sprejemamo našo najglobljo in najbolj avtentično naravo. Cilj je zmaga nad samim seboj. Telo, duša in duh dopolnjujejo drug drugega. To so cikli, kjer se vse dogaja v pravem času po ritmih, vzorcih in ciklih. Iščemo ključ, luč, smer. Izguba smeri pomeni toliko kot izguba smisla, vere, upanja in ljubezni. Tedaj smo kot mesečniki, Ahasferi, blodni sinovi in hčere, ki iščemo pot domov. Svetopisemska prilika o izgubljenem sinu (Lk 15,11-32) nam pravi nam to pove. Zanimivo je, da je odprta za različne interpretacije zaključkov zgodbe in zato terja vedno nova branja, razumevanja, aplikacije na nove situacije in razlage naših ravnanj. Oče je sprejel mlajšega sina zato, ker je priznal dejstvo, da je zapravil njegovo premoženje. Naloga starejšega sina pa je, da tudi on pokaže brezpogojno ljubezen do mlajšega brata. Na ta način ne bi ostal ujetnik svoje zaslužnosti, ki jo pravičniško obrača v zavidanje očetove gostije, ki bi jo bil lahko tudi sam deležen, saj Oče z njim že ves čas deli vse, kar ima že ves čas. Oba ima brezpogojno rad.  V Stari zavezi se že brata Kajn in Abel nista razumela. Kajn Abela celo ubije. Ta smrtni greh se prenese na vse človeštvo. Ljudje se na različne načine pobijamo, ker smo pozabili na našo prvotno domovino. V svetu vojn je človek človeku volk (Hobbes). Jezus je prišel na svet, da bi Kajnov rod odrešil. Po eni strani smo vsi izgubljeni sinovi in hčere. Toda nekateri svoje grehe priznamo, drugi pa jih prikrivajo z zanikanjem realnosti kot imenujejo to maniro psihologi.  Ko smo pot do Boga nekoč že poznali, jo lahko pozneje spet najdemo. Včasih zadostuje 'namerna nepozornost' (Sullivanov izraz) za izogib neželenih situacij. To pa ne sme postati navada 'zanikanja realnosti', ker nas ta privede v paranojo životarjenja v iluzoričnem paralelnem svetu.  Že Sveto pismo pravi, da naj ne gledamo dol, ampak gor, ne negativno, ampak pozitivno. Le tedaj, ko živimo iz Boga in zanj, postajamo bitja svetlobe, vstajenja, sonca, večne sreče.   
William Glasser (1925-2013) je ameriški psihiater, ki je znan po teoriji svobodne izbire na področju poslovnega vodenja, reševanje kriz v zakonski zvezi in na področju šolstva.  Vplival tudi na pedagoški koncept odgovorne samokontrole učencev in osebne transformacije. V  Sloveniji se imenuje osnovna šola v Preserjah pri Radomljah Kakovostna šola Williama Glasserja, ker vzgojno deluje po načelih tega avtorja. Ta deluje po načelih, da morajo učenci zaradi samo odgovornosti v ustrezni obliki povrniti povzročeno škodo.    
Fokusiranje je osredotočanje pozornosti na  nižje in višje duhovne ravni. Pri tem odklanjamo skušnjave na nižjih ravni jaza kot sta pohlep in jeza s ponižnem sprejemanju dobrega. Fokusiranje je tudi pogoj toka, zanosa, zone oz. flowa, kakor ga je definiral psiholog Mihály Csíkszentmihályi že leta 1975. Ko se fokusiramo na višje duhovne ravni, ne bomo imeli nižjih skušnjav kot so pohlep ali jeza. To vodi k ponižnemu sprejemanju. Že pokojni Anton Trstenjak nas je učil, da je treba realno stanje najprej sprejeti, če želimo karkoli spremeniti. 
Vera nas usmerja k polnosti življenja. Odgovorno izbirajmo, čeprav ne moremo kontrolirati vseh okoliščin. Izberimo ljubezen in ljubimo izbiro! Vera  ohrabruje duha, da gre dlje od tega, kar vidi. Dyer (2020) nas napotuje k veri, da bomo videli rezultate namere. Gre za intuitivno zaupanje v brezmejnost duha ljubezni, ki deluje skozi nas. Gre za pričakovanja, po katerih oblikujemo izkustva življenja. Energija sledi mislim in z razširjanjem prepričanj bogatimo doživljanje. Vera pomeni pomen in navdih: dobili bomo tisto, kar smo vložili. Vsak osebni prispevek je tudi prispevek za celotno skupnost. Druge navdihujemo s svojim zgledom. Vera pomeni pomen in navdih: dobili bomo tisto, kar smo vložili. Vsak osebni prispevek je tudi prispevek za celotno skupnost. Druge navdihujemo s svojim zgledom. 
Ljubečo pozornost (sanskrtsko: metta) so poznali že v hinduizmu in budizmu z namenom uresničevanja osmih poti za preseganje trpljenja. Pomeni celovit svet enosti se vibracij, ritma, pulziranja – valovanja, ujemanja, fokusiranja, dajanja in sprejemanja darov življenja in smrti, spolov, ki pa so izvedeni iz iskanja  ravnotežja na vseh antropoloških ravneh naše človeške osebnosti kot biološkega, psihosocialnega, zgodovinskega in duhovnega bitja. V krščanstvu in ezoteriki je znano načelo 'kakor v nebesih, tako na zemlji oz. 'kakor zgoraj, tako spodaj'. 
Z osredotočanjem na predstavo namena oz. cilja, cilj postopno tudi realiziramo. Ob njem razvijamo občutke, vizualizacije, imaginacije, mantro, tako da to pritegnemo  v svoje življenje. Dobimo tisto, kar se ujema z vibracijo naših misli. Žal tudi svoje negativne izkušnje ustvarjamo sami. Neželeno izkušnjo smo doživeli, ker se nismo zavedali, kaj privlačujemo oz. nismo razumeli pravil igre. Naše misli imajo magnetno moč, kar trdijo tudi Peale, Ogorevc, Murphy,.. Zavedanje razlikovanja boljšega in slabšega nam omogoči nadzor naših misli. 

Človek je smotrno – teleološko bitje, ki potrebuje cilj, da lahko pozorno usmerja občutke k njemu in tako postaja vedno bolj duhovno bitje.  Ker smo večplastni, tako da smo po italijanskem zastopniku psihosinteze Asagioliju (1888-1974) sestavljeni iz podosebnosti, težko ohranjamo isto pravo smer (lat. recta ratio). Ko smo vsi zmagovalci, smo eno. Eno-vse si razlagamo s konceptom zlitja (fuzije) oz. predanosti (ang. surrending). Pri Assagioliju je to psihosinteza. Notranji dogovor med podosebnostmi poteka tako, da nobena ne izgubi. Zanj je resnična demokracija možna najprej od znotraj in ne šele med političnimi strankami. 

Kadar zaidemo kot izgubljeni sin, se je treba ustaviti in vrniti nazaj na pravo smer, ki nas vodi domov. Nista prava smer niti kopičenje materialnega bogastva (pri antičnem kralju se vse spremeni v zlato in pri današnjih oligarhih pa vse v denar, ki ga nalagajo v davčnih oazah) niti zapravljanje svojih talentov, ki jih tako 'mečemo svinjam'. 
Za prihajajočo dobo Vodnarja se je treba naučiti naslednjih duhovnih zakonov, načel, pravil: zakon gibanja, delovanja, kreativnosti, vibracij, ritma, pulziranja - valovanja. Polno ustvarjal nost čiste zavesti črpamo iz enosti vsega. Gre za dialektični zakon enotnosti in boja nasprotij (npr. yang in yin). Delovanje pove, da resnično ljubeče spoznamo le to, kar delamo z veseljem in kar vodi k razumevanju in modrosti, kar spremeni znanje v modrost in razumevanje. Iščimo ravnotežje na vseh ravneh. Nanaša se na telo in duh, razum in čustva. 
Zakon (ljubeče) pozornosti so odkrili že budisti z namenom osmih poti za preseganje trpljenja.  Anita Kolman (2013) je podrobno razložila značilnosti in funkcije energijskega telesa človeka. V članku govori o lastnostih plazme, sprejemanju, prenosu in prerazporeditvi energije, njenem kroženju v telesu in o bioritmologiji kot vedi o dnevnih in nočnih ciklih. 
Ničesar ne moremo spremeniti, dokler tega ne sprejmemo. Na razlikovanje obojega se nanaša Ottingerjeva  molitev. Jung ugotavlja, da obsodba ne osvobaja, ampak potlači. Zato ni nenavadno, da naknadno odkrijemo v sebi več potlačitev kot smo prvotno mislili. 
Zakon potrpežljivosti, vztrajnosti in nagrade oz. povračila: cilja ni brez potrpežljivosti in vztrajnega  napora. Pravo veselje izhaja pričakovanja nagrade ob svojem času. Učimo se potrpežljivosti in zaupanja v naše neprecenljive potenciale. Živimo korak za korakom, potrpežljivi, z vzpenjanjem v višine po polžastih stopnicah
Tolle (2007) nas navaja k spoznanju, da je za samouresničenje odločilno preseganje na egu temelječega stanja zavesti in k spoznanju svojega notranjega bistva. To stanje zavesti različni nauki in filozofije imenujejo razsvetljenje, odrešenje, prenehanje trpljenja, osvoboditev in prebujenje. Ego pomeni občutek ločenosti s posledicami trpljenja, nevednost, iluzije, jeze, sovražnosti, nemira, stremljenja po moči, pohlepa, prestiža, nezadovoljstva, itd. Zaradi ega trpimo ujeti v lastnem navideznem življenju. Živimo za včeraj (obremenjujemo se s tem, kaj in kako smo storili), živimo za jutri (skrbi nas, kako bo) in se v takšnem stanju ne zavedamo svojega bistva. Knjiga Nova zemlja odvija klobčič teženj in taktik jaza in nazorno pojasnjuje, kako in zakaj sta iz ega izhajajoče mišljenje ter ravnanje neharmonična in omejena. Vsakega  usmerja k višji ravni zavedanja in k občutenju svoje prvinskosti.
Émile Coué je izumil formulo izboljšav, ki je uporabna na vseh področjih našega dejavnega življenja, čeprav je kot terapevt mislil predvsem na zdravje svojih pacientov. Uporabljajo jo Kojc pri izvirnem konceptu pra-sile (nem. Ur-kraft), zakonca Hicks pri zakonu privlačnosti, Hayeva pri pozitivnih avtosugestijah, Frankl pri plavanju proti toku, Maslow pri teoriji samoaktualizacije, Dispenza za placebo učinkov itd. obrat je preprost. Sreče ni v zunanjem svetu, ampak v obratu vase, v svoje srce.     
Ustvarjanje je najvišji božanski akt. Že Bog je ustvaril svet iz nič. Zato nekateri imenujejo naše ustvarjanje, ki je podobno božjemu kar zakon ustvarjanja. Ta nam omogoča, da lahko pritegnemo tisto, za kar se sami odločimo. Da bi nas zakon ustvarjanja privedel do končnega rezultata, je treba vztrajati do konca. Neprestano se je treba distancirati od zla in slabosti.  Bodimo samozavestni, odločni in vztrajni. Vso energijo usmerimo k naši viziji, tako da uskladimo vibracijo naše želje z vibracijo Boga oz. 'vesolja' (Byrne). Gre za konkretno obliko brezpogojne ljubezni.   Pozornost na način čuječnosti oz. prisotnosti tukaj in zdaj odpravlja premlevanja in travme. Sprejemanje tega trenutka pomeni hoditi po svoji poti. Učimo se ne le spoznavati, kaj želimo, da bi  dobili, ampak tudi spoznavati željo (zadovoljstvo) po tem, kar dobimo (imamo). Uporabimo vsak izziv za osebno rast in širjenje zavesti. (Brown, Tolle, Ch. Lubich).   
Ciljev notranjega miru, ljubezni in veselja, nagrade oz. povračila ne moremo doseči cilja brez potrpežljivosti in vztrajnega  napora. Učimo se potrpežljivosti in zaupanja v naše neprecenljive potenciale. Potrpežljivo se vzpenjajmo v duhovne višine ne glede na to, kolikokrat pri tem pademo. To simbolizirajo Jezusovi padci pod križem. Jezusovo življenje nam pove, da ne pridemo v nebeško kraljestvo, če nismo že v njem. Ker je Jezus v stalnem stiku z Očetom lahko reče, da vsak le po njem pride v Očetovo nebeško kraljestvo.    
V Bogu ni nič nemogoče. Tudi to, kar se nam ne zdi razumsko smiselno je mogoče zaradi neskončnih potencialov. Srednjeveški menih iz 13. stoletja je začel z majhnimi koraki in na koncu je premaknil goro, kar je pomenilo prenovo tedanje okostenele katoliške Cerkve. Vsi veliki ustvarjalni umi kot so Galilej, Newton, Einstein, Tesla, Hawking, … črpajo svoje ideje iz te zakladnice. Za nas so pomembne reflektirane izkušnje ljubezni zdaj in tukaj Tolleja, Gangajive, Browna, Škofove, Bizjakove, Krishnamurtija, Holdenove. Vsi izhajajo iz tega, kar smo v svobodi občutenja. Francoski izrek za živeti svoje življenje je »vivre sa vie«. To je daleč stran od posesivnega čuta v kapitalizmu. Za Fromma je to preseganje modusa imeti v modusu biti. Od antike dalje so modreci vedeli, da posesivnost ogroža naše smiselno bivanje. Zato nihamo med 'biti in ne-biti'.  
Ko naše korenine prejemajo hranila zemlje skozi prvo čakro, se v drugi pretakajo naši ustvarjalni sokovi, v tretji okrepijo naši nameni, je naše srce  odprto in izmenjuje ljubezen s tistimi okoli nas v četrti čakri, spontano izražamo svoj višji jaz v peti, smo v stiku s svojim notranjim glasom v šesti, šele takrat se energija premakne še v kronsko čakro in spomnimo se naše neskončne in neomejene narave. Glasbeno-slikovna meditacija o zakonu neskončnih možnosti se nahaja na spletnih straneh: https://www.youtube.com/watch?v=Lfi7RED2gBQ.
Brez čustev ne bi bilo iskanja resnice. Zaželeno daje pozitivne občutke. Če smo pozorni na svoje občutke, lahko že na zelo subtilnih ravneh zaznavamo, kdaj se osredotočamo na nekaj, česar si ne želimo; neprijeten občutek je svarilo, da pravkar razmišljamo o nečem, česar si ne želimo in vzpodbuda, da  misli preusmerimo na nekaj, kar si želimo.
 
Zanimivo je, da nihče ne šteje procesa odpuščanja za zakonit. Hawkins (2021) piše o metodi opuščanja, ki zanj ni zakon. Gre za opuščanje blokad, ki odpira pot za dopuščanje oz. dovoljenja , da se zgodi nekaj drugega. Umetnost dopuščanja nas osvobaja občutka ogroženosti in potrebe po tem, da bi obsojali in poskušali spremeniti vse, kar ni v skladu z našim razumevanjem sveta. To je edini zanesljivi način, s katerim lahko v vsaki situaciji vzdržujemo svoje pozitivne misli in občutke, ki nam zaradi zakona privlačnosti v življenje prinesejo še več pozitivnega. Potrebno je pojasniti, da je opuščanje smiselno, kadar gre za enostavne blokade, kadar pa gre za travme in grehe je potrebno vztrajno odpuščanje.  

Opuščanje občutite, kot bi v vas mahoma popustil notranji pritisk ali kot bi odvrgli utež. Deluje torej kot nekakšno olajšanje, ki je pospremljeno s takojšnjim občutkom lahkotnosti. Odleže vam in počutite se srečnejše ter svobodnejše. Občutek je občasno izkusil že vsakdo, saj gre za splošno razširjen mehanizem uma.
Ko se sredi prepira nasmehnemo, pritisk popusti. Vselej se počutimo svobodno in srečno, ne da bi nas občutki osramotili. Ne obremenjujmo se z neprijetnimi čustvi. Ko se znebimo odvisnosti, nismo več žrtev razmer. Hawkins je vir za vse strokovnjake, ki delujejo na področjih duševnega zdravja, psihologije, medicine, samopomoči, duhovnega razvoja in zdravljenja od odvisnosti.
Najteže je premagati samega sebe (lat. se vincere ipsum longe est difficilium, kar pomeni, da je zmaga nad samim seboj največja (lat. Maximus victoria victoriam sibi). Na tem primeru opazimo še neizpovedano delovanje božje milosti. Nekateri pišejo o moči čuječnosti, Brown o procesu prisotnosti, Hawkins (2020) o metodi opuščanja, kristjani imamo metodo odpuščanja.  
Celotno vesolje obstaja v popolni harmoniji in v ravnovesju ravno zaradi teh zakonov. Ti zakoni pa niso sodobni konstrukt modernega, razmišljujočega človeka, temveč o njih pričajo že starodobne mistične, ezoterične in skrivne učne razlage, segajoče vse do 5000 let pred našim štetjem (od starega Egipta do antične Grčije, vse do vedskih tradicij Indije). 
Ko razumemo, uporabljamo in smo poravnani s temi zakoni, takrat izkusimo preobrazbo na vseh področjih naših življenj in to na načine, o katerih v preteklosti nismo upali niti sanjati. Sedaj pa jih ne le sanjamo, temveč tudi živimo.
Spremenljivi in nespremenljivi: izmed sedmih zakonov, so prvi trije - nespremenljivi, večni zakoni, kar pomeni, da so Absolutni in nanje ne moremo vplivati, jih spreminjati ali celo preseči. Obstajajo od vekomaj in za vekomaj bodo tudi ostali. Naslednji štirje zakoni so prehodni, spremenljivi, kar pomeni, da jih lahko na nek način preoblikujemo ali bolje povedano – z njimi lahko kreiramo lastno idealno realnost. To pa seveda ne pomeni, da slednje lahko ignoriramo ali premagamo, kajti kljub poskušanju le-tega, bodo še vedno urejali naš obstoj. Naš cilj je obvladati slehernega izmed sedmih zakonov in šele nato poskušati preseči tiste spremenljive.
1. Zakon Mentalnosti (duševnosti) nam pravi, da je »Vse v umu – vesolje je mentalno«. Pomeni, da vse, kar vidimo in doživimo v našem fizičnem svetu, ima svoje korenine v nevidnem, mentalnem področju. Pravi nam, da obstaja enotna univerzalna Zavest – Univerzalni um – iz katerega se vse stvari manifestirajo. Celotna energija in materija na vseh nivojih je ustvarjena in podrejena temu vsesplošno Univerzalnemu umu. Naš um je del tega vseobsegajočega uma. Naša realnost je manifestacija naših misli. To je resnična umska moč.
2.Zakon Korespondence (nespremenljivi)
Drugi od sedmih zakonov Vesolja nam pravi: »Tako zgoraj, tako spodaj; kot je spodaj, je tudi zgoraj«. Pomeni, da med fizičnim, mentalnim in spiritualnim svetom obstajajo harmonija, soglasje in korespondenca oz. vzdrževanje medsebojnih stikov. Ker smo vsi eno, ker vsi izhajamo iz istega vira, zatorej ni ločitve. Enak vzorec je tako izražen na vseh področjih obstoja, od najmanjšega elektrona do največje zvezde in obratno. Vse je ENO.
Antični grški tempelj v Delfiju je za ta zakon sklical posebni rek: »(S)poznaj sebe in (s)poznal boš vse skrivnosti bogov in vesolja«. Zakon vibracije pravi, da »Nič ne miruje; vse se premika, vse vibrira«. To je zadnji izmed nespremenljivih Univerzalnih zakonov in po njem je zapisano, da je celotno Vesolje vibracija. Tudi znanost je potrdila, da je vse v vesolju, tudi mi sami, čista energija, vibrirajoča na različnih frekvencah. Aksiom, da »iste energije privlačijo iste energije«, na podlagi katerega stoji zakon privlačnosti, temelji na vibracijah. Vse občutimo prek  vibracij na materialnem in mentalnem področju naših misli, čustev. Pri tem je 'brezpogojna ljubezen  do drugega' najvišja izmed čustvenih vibracij in 'sovraštvo' najnižja. S pomočjo volje se lahko naučimo nadzorovati naše mentalne vibracije glede na odločitve. To je moč pozitivnega mišljenja.
Zakon polarnosti (spremenljivi) govori o tem, da je vse je dvojno, vse ima polarnosti; vse ima svoj nasprotni par; in nasprotja so identična po naravi, toda različna po stopnji. Je tudi prvi izmed spremenljivih univerzalnih zakonov, kar pomeni, da obstajata za vsako stvar dve plati. Stvari, ki se pojavijo kot nasprotne, sta v resnici le dva različna pola iste stvari. Kot primer lahko vzamemo vročino in mraz, ki na prvi pogled delujeta kot nasprotji, toda v bistvu sta ena in ista stvar, le na različnih stopnjah. Vsi deli so sestavine enega toka, enega stvarstva in enega Boga.  Umetnost polarizacije pomeni, da se vedno osredotočamo na dobro, četudi se zdi, da nam gre vse slabo in preoblikujemo svoje misli, besede in dejanja iz sovraštva v ljubezen, iz strahu v pogum itd.  
Po zakonu ritma se vse pretaka, noter in ven; vse ima svoje plime in oseke; vse stvari se dvigajo in spuščajo; merilo nihanja na desni je merilo nihanja na levi; ritem se tudi kompenzira, nadomesti, nadoknadi. Gre za nihanje nihala. Ritem lahko opazujemo pri valovanju oceana, v vzponih in padcih velikih imperijev, v (Kondratijevih) ekonomskih in poslovnih ciklih, v osciliranju misli od pozitivnih do negativnih in v osebnih uspehih in neuspehih. Vse se ritmično ponavlja. Če se ga zavedamo, lahko nihanje zavrtimo nihalo v drugo, nasprotno  smer.  Tako  postanemo pozorni na subtilen start nasprotnega nihaja v vseh naših prizadevanjih, naj nam bo  to izboljšalo zdravja, finance in osebne odnose. Kadar čutimo, da nas zakon vsrkava vase, ne smemo popustiti ali se prestrašiti. Namesto tega se spomnimo, da smo eno z vsemogočnim univerzalnim umom, kjer nič ni nemogoče. Misli  osredotočimo na pozitivni izid in pri tem vztrajamo, ne glede na to, kako daleč v tem kolesju smo. Ne izgubimo upanja, da se mora kolesje oz. nihalo znova obrniti navzgor v pozitivno smer. Sčasoma bo naša vztrajnost poplačana tako, da bodo nihanja v neželeno smer postajala manj negativna (v primerjavi s preteklimi) in lahko se bomo povzpeli višje.
3.Zakon vzroka in posledice se nanaša na vsa tri področja našega obstoja kot so spiritualno, mentalno in fizično. Na duhovnem področju so vzroki in učinki hkratni in takojšnji. Na drugih  dveh področjih naše zaznavanje časa in prostora pa lahko nastane določen časovni zamik med vzrokom in nato dejanskim učinkom. Kadar se osredotočimo na izbrane cilje z namerno s kreativno vizualizacijo cilja v materialnem svetu, se dejanje avtomatsko manifestira v duhovnem svetu. Z vztrajno vajo osredotočanja misli pa se to dejanje utelesi tudi v materialnem svetu.  
4.Zakon spola se glasi, da ima vsa živa in neživa narava moški in ženski spol. Izkazovanje ženstvenih kvalitet se navzven se kaže kot ljubezen, potrpljenje, intuicija in nežnost; moških pa kot energija, neodvisnost, logika in intelekt. Vsaka ženska ima tudi potencialne moške kvalitete in obratno. 
5. Zakon privlačnosti prežema vseh sedem omenjenih zakonov, ker jih povezuje. Z njim se lahko dvignemo nad spremenljive zakone polarnosti in ritma in tako bolje spoznamo vsakega izmed njih. Naučimo se, kako spreminjati okoliščine, v katerih se nahajamo na način, da zavestno kreiramo našo realnost in tako dosegamo pravo mojstrovino.
Da bi spoznali, kdo smo, kaj smo, zakaj smo, kakšni so naši darovi ipd., se je treba poglobiti vase. Potrebno je veliko delati na sebi. Omenjeni zakoni nas usmerjajo, kako delati na sebi. Pomagajo nam razumeti kako delujemo, kako deluje narava in vse okoli nas. Sami si lahko pomagamo z meditacijo, z različnimi vajami, kot so npr.:
- da se za nekaj časa odpovemo televiziji, radiu in smo tako sami s seboj, brez motečih dejavnikov,
- da kar naprej nekaj premlevamo in analiziramo,
- da redno preživljamo čas v naravi.
 
Pomembno je tudi kroženje energije, npr. da kdaj kaj podarimo (dobra misel, kompliment, ni nujno, da je materialna stvar) in da znamo tudi sprejemati. Z darilom se sproži dotok dobrih stvari v življenje. Vprašanje je, ali partnerja kot življenjska sopotnika in sogovornika govorita isti jezik ljubezni. Žal je odgovor pogosto negativen. Od tod izvira veliko težav, ki lomijo partnerske odnose. Chapman razlikuje pet načinov sprejemanja drugega, pet jezikov ljubezni: 
1. posvečen čas, 
2. afirmacije, pohvale, opravičila za napake
3. darila, 
4. usluge in 
5. dotiki oz. uporaba vseh petih čutov po VAKOG sistemu. VAKOG je akronim za vizualno - vidno, avditivno - slušno, kinestetsko - tipalno, olfaktorično – vonjalno in gustatorično - okušalno področje naših zaznav. Ljudje se razlikujemo po tem, kateri čut pri kom prevladuje. Nimamo vsi vseh enako razvitih.  
Povežite se z močjo namere in začnite soustvarjati svoj svet! Ljudje, ki so povezani z močjo namere, niso videti nič drugače od navadnih ljudi. Teh ljudi ne obdaja svetniški sij niti se ne oblačijo v posebna oblačila, ki bi oznanjala njihove božanske lastnosti. Toda ko začnete opažati, da se jim vse posreči, in ko se začnete pogovarjati z njimi, ugotovite, kako zelo se razlikujejo od ljudi, ki živijo na običajnih ravneh zavesti.
Ljudje, povezani z močjo namere, v svojem srcu vedo, da so se vsi navidezno čudežni dogodki v njihovem življenju zgodili, ker so v resnici že bili povezani z njimi. Če jih o tem povprašate, vam bodo odgovorili: »Seveda se je to zgodilo, saj tako deluje zakon privlačnosti. Ostani vibracijsko usklajen z Virom vsega življenja, iz katerega izviraš, in vsi drugi ljudje ter vse moči tega polja namere bodo sodelovali s teboj, tako da boš v življenje pritegnil to, kar si želiš.« Zdaj je čas, da tudi sami odkrijete, kako lahko manifestirate vse, kar si želite!
Wayne Dyer (2020) je svoje življenje posvetil raziskovanju namere kot sile v vesolju, ki omogoča, da se nekaj uresniči. To je prva knjiga, ki namero opisuje kot energijsko polje, do katerega lahko dostopamo z namenom, da začnete skupaj z njo soustvarjati svoje življenje. V prvem delu knjige boste odkrili sedem obrazov namere, s katerimi se moramo uskladiti, da lahko moč namere začnemo uporabljati v svojem življenju. Z močjo namere smo vedno povezani, čeprav si včasih ali pogosto onemogočamo njeno realizacijo.  Dyer nam najprej pokaže najpogostejše ovire na poti povezovanja z namero in kako te ovire presegamo. V drugem delu knjige pa boste odkrili vodnik s praktičnimi koraki, nasveti in tehnikami, kako lahko načela soustvarjanja uporabite pri uresničevanju namer: - da se v vsakem trenutku spoštujemo in se imamo radi, - da živimo svoje poslanstvo, - da smo avtentični in mirni ob komurkoli, - da v svoje življenje pritegnemo obilje, - da živimo mirno življenje brez stresa, - da privlačimo primerne ljudi in božanske odnose, - da cenimo in izražamo svojo genialnost.
Brown (2001) nas uči procesa prisotnosti je razdeljena v deset zaporednih delov. Vsak traja sedem dni. Je to je vodeno potovanje vaj zavetnega zveznega dihanja. Med temi vajami ozavestimo čustvena bremena travm iz časa prvih sedmih letih življenja in jih potem opustimo. V bistvu nas uči čuječnosti na način opuščanja (letting go) kot Hawkins. 
Dawidson (2022) je odkril presenetljive dokaze hitrih pozitivnih spremembah možganov. V osmih tednih vsakodnevnih 12 minutnih meditacij pogojujemo pomembne preverljive rezultate delovanja možganov. Ko ohranjamo in krepimo prijetna stanja 'toka',    postane blaženost stabilna in trajna osebnostna lastnost. Živimo svoj srečni čas (gr. kairos), ne pa več kronologije trpljenja, bolezni, travm, tegob.  
V stanju blaženih možganov smo bolj ustvarjalni, produktivni in zmoremo učinkoviteje reševati težave, te sposobnosti pa še prenesemo v vsakdanje življenje. Postanemo srečen, ustvarjalen in učinkovit človek. Omenjene okrepljene sposobnosti poskrbijo za to, da smo precej bolj pripravljeni na spopadanje z življenjskimi izzivi.
Izsledki Dawidsonovih raziskav kažejo tudi, da nevronsko preoblikovanje poteka na precej globlji ravni, kot so doslej domnevali znanstveniki. Pri adeptih meditacije se začnejo krčiti vezja, povezana s stresom. Sočasno se krepi t. i. »vezje razsvetljenja«, ki je povezano z radostjo, sočutjem, storilnostjo, ustvarjalnostjo in umirjenostjo.
Med pisanjem te knjige je Dawidson doživel niz katastrof – tik pred zdajci je ubežal kalifornij skemu gozdnemu požaru, ki je pogoltnil njegov dom, pisarno in terjal dvaindvajset življenj. Sledili sta boleča poškodba in finančna katastrofa. V vsem tem času je avtor redno izvajal tehnike za blažene možgane, obenem pa jih je poučeval – njegovih tečajev se je doslej udeležilo več tisoč ljudi.
Dawidsonovo delo v vlogi znanstvenika je prežeto z načeli, predstavljenimi v filmu Skrivnost – meje tega, kar ste verjeli, da je mogoče, bodo premaknjene krepko onkraj vaših obstoječih okvirov zaznavanja resničnosti.« »Ta knjiga je toliko boljša od več deset priljubljenih knjig o meditaciji, ki sem jih prebral skozi leta, da želim o tem kričati s streh! Blaženi možgani so mogočen protistrup za kulturo, v kateri prevladuje nemir – so protistrup, ki ga tudi nujno potrebujemo. 
Prek ene od najobsežnejših spletnih strani o alternativni medicini – EFT Universe, razkriva, kako prelomna spoznanja s področja energijske psihologije uporabiti za krepitev zdravja in izboljšanje zmogljivosti športnikov. Spletni strani: www.EFTUniverse.com, www. dawsonchurch.com.
Smo popotniki na kozmičnem popotovanju – zvezdni prah, ki se vrtinči in pleše v vijugah in vrtincih neskončnosti. Življenje je večno. Izrazi življenja pa so kratkotrajni, trenutni, bežni. Za hip zastanemo, toliko, da se srečamo, spoznamo, vzljubimo, da drug z drugim delimo usodo. To je dragocen, a minljiv trenutek. Če smo skrbni in če si usodo delimo lahkega srca in ljubeče, bomo drug drugega obdarili z izobiljem in radostjo. In tedaj bo ta trenutek postal vreden življenja.
Kako doseči univerzalno zavest, ki ji mnogi pripisujejo odrešilno vrednost? Glede na delovanje in medsebojno sodelovanje čaker pa lahko sklepamo tudi o stanjih zavesti. Kezele (2011) naniza in temeljito obrazloži vsem sedem stanj zavesti, za katere zaradi preprostejšega predstavljanja sicer uporablja termine nižje in višje stanje, a ne pozabi poudariti, da teh oznak ne gre jemati kot več ali manjvrednost kakšnega od stanj, temveč zgolj kot normalno delovanje sistema duh / telo, pa tudi to, da so v t.i. višjih stanjih venomer vsebovana tudi t.i. nižja stanja zavesti.
Če je nekdo danes doživel razsvetljenje, govori verjetno o neki posebni izkušnji, ki jo je doživel, nikakor pa ne o stabilnem prehodu iz enega v drugo stanje zavesti. Ta prehod je počasen, naraven in skoraj neopazen. Podobno kot za stanja zavesti velja tudi za prebujanje čaker. Ko ustvarjamo ravnotežje v eni, tako že ustvarjamo ravnotežje v njem paru. Kar velja za vse čakre, razen za četrto, ki zavzema posebno mesto. Z ustvarjanjem ravnotežja v njej, ustvarjamo ravnotežje v vseh čakrah hkrati. V tretji  čakri se rešujejo problemi ega in kontrole. Petega stanja zavesti, kot tudi drugih 'višjih' stanj zavesti ne moremo doseči brez razvoja četrte čakre. Človek v petem stanju zavesti enostavno nima problemov z egom in mu sploh ne pade na pamet, da bi nekoga kontroliral ali na drugačen način kazal svojo moč. Z njegovim življenjem že dolgo upravlja brezpogojna ljubezen. Obstaja pa še en razlog, zakaj v petem stanju zavesti ne bomo imeli slabih želja. Razumeti moramo, da so naše želje usklajene s stanjem zavesti. Ko smo bili otroci, smo si želeli igrače in vse bi naredili zanje. Sedaj, ko smo odrasli, gledamo na igrače povsem drugače. Sedaj si želimo nekaj drugega. Na primer, povprečen človek si želi denar. Na osnovi takšnega gledišča povprečen človek razmišlja, kako bi bilo krasno biti v petem stanju zavesti in si zaželeti polno torbo denarja, ki se še isti trenutek ustvarila pred njim. Toda z gledišča razsvetljenega človeka bi bilo zaželeti si polno torbo denarja enako nepomembno, kot bi si bilo zaželeti plišastega zajca, velikega dva metra.
Glasser pristaja na teorijo redistribucije, tako da tisti, ki škodo povzroči to tudi na nek način popravi. Njegove ideje se osredotočajo na osebno izbiro, osebno odgovornost in osebne transformacije. Glasser je bil znan po uporabi svoje teorije na področju socialnih vprašanj, kot so izobraževanje, vodenje, zakonske zveze, prehoda po vseh meridianih.

Knjiga avtorjev Instituta Michael Newton (2020) je polna osupljivih zgodb o ozdravitvah in modrostih, ki jih doživljajo ljudje iz najrazličnejših družbenih okolij. Spoznajte astralna potovanja v duhovni svet, kjer svetujejo in dajejo ljubečo spodbudo vodnice in višja svetlobna bitja. Tako kot uspešnici doktorja Michaela Newtona Potovanje duš in Usoda duš vam tudi Modrost duš ponuja globoke duhovne uvide in svež pogled na življenjske izzive. Zdi se, da te zgodbe nimajo nobene zveze z vesoljem, kakor ga opazujejo astronomi. 
Zakon wu wei – nedejavne dejavnosti in nenavezanosti na rezultat je zakon najmanjšega napora – manj je več. Na ravni  kvantnega polja sta le energija in informacija. Na Danskem je lahkotni način življenja hygge. 

Harmonično vesolje je kakor veselje. Torsten (2017, 60-61) navaja naslednje kozmične, osebne in socialne razsežnosti gerotranscen dence: navezanost na prejšnje generacije se poveča kot tudi modrost in potreba po samoti, strah pred smrtjo izginja, sprejmemo skrivnostne razsežnosti življenja, nove radosti od velikih dogodkov do drobnih, makrokozmosa in mikrokozmosa, izogibanje površnih stikov in iskanje poglobljenih. Gre za odkrivanje novih slabih in dobrih strani sebe, večji altruizem.  Deli postopno tvorijo osebno celoto. Nekateri avtorji kar pogosto uporabljajo izraz kozmično namesto duhovno.  
Snovalci teorije o gerotranscedenci govorijo o nenehnem procesu preobrazbe, ki je močan tudi v starosti. Prepričljivo in utemeljeno trdijo, da starejši na novo začenjajo razumeti življe nje in smrt, odkrivajo skrite vidike sebe, ki se sestavljajo v celoto, ustvarjajo bolj poglobljene medsebojne odnose, se bolj veselijo drobnih trenutkov. V ospredje stopajo nematerialne dobrine, altruizem in strpnost, vse bolj se krepi občutek, kaj je prav in kaj narobe; poglobi se doživljanje narave in poveča se zadovoljstvo z življenjem. Takšna občutenja in takšno razumevanje življenja pa potrebujejo mir in samoto in spoštovanje družbe. 

Ne glede na to, kako zelo smo svoj um posvetili nalogi soočanja z izzivi hitro globalizirajočega se sveta, se zdi, da človeška rasa nenehno primanjkuje in ne more zbrati kolektivnih miselnih virov, da bi resnično »razmišljali globalno in delovali lokalno«. V svoji najbolj ambiciozni knjigi doslej dobro prodajani družbeni kritik Jeremy Rifkin kaže, da je ta nepovezanost med našo vizijo sveta in našo zmožnostjo uresničitve te vizije v trenutnem stanju človeške zavesti. Sam način, kako so naši možgani strukturirani, nas razpolaga z načinom občutenja, razmišljanja in delovanja v svetu, ki ni več povsem relevanten za nova okolja, ki smo si jih ustvarili sami.

Okolje, ki ga je ustvaril človek, se hitro spreminja v globalni prostor, vendar so naši obstoječi načini zavesti strukturirani za starejša obdobja zgodovine, ki prav tako hitro izginjajo. Rifkin trdi, da se človeštvo znajde na pragu svojega največjega eksperimenta doslej: preoblikovanja človeške zavesti, da bi ljudje lahko vzajemno živeli in cveteli v novi globalizirajoči družbi.

V bistvu ta premik v zavesti temelji na doseganju drugih. Toda upiranje tej spremembi v človeških odnosih in načinih razmišljanja, trdi Rifkin, bi pomenilo nesposobnost in katastrofo pri soočanju z novimi izzivi okoli nas. Ko se sile globalizacije pospešujejo, poglabljajo in postajajo vse bolj zapletene, bodo starejše, ki temeljijo na veri in racionalne oblike zavesti, verjetno postale obremenjene in celo nevarne, saj bodo poskušale krmariti po svetu, ki je vse bolj izven njihovega dosega in nadzora. Dejansko ima nastanek te empatične zavesti posledice za prihodnost, ki bodo verjetno tako globoke in daljnosežne, kot takrat, ko so razsvetljenski filozofi preobrnili zavest, ki temelji na veri, s kanonom razuma
Bolezen opozarja na razglašenost. Iskanje popolnosti je bit mitov o legendarni Atlantidi in Lemuriji. Ko dosežemo lastno dovršenost, ko se zavest prebudi na vseh nivojih, se začne naše življenje odvijati čudežno, v prebujeni zavesti vsepovezanosti pa lahko ustvarimo karkoli. Uresničujemo tudi, kar nam je bilo poprej nedoumljivo in neuresničljivo. Takrat dosežemo čudež mitične Atlantide. Razsvetljenje, nirvano, Dao ...  To popolnost je človeštvo pred deset tisoč leti že skoraj doseglo, vendar ne povsem. Nekateri so veliko znanje izgubili. Začel se je novi ciklus rasti v evoluciji človeštva.
Evolucija življenja na Zemlji še ni dovršena. Ne vemo, če sploh kdaj bo. Nimajo vsi cilja prebitja skozi labirint življenjskih preizkušenj, da bi dosegli cilj – prebujeno kozmično božansko zavest in ljubezen duše. Naši davni planetarni predniki so v naš praspomin zasejali semena duhovno-fizičnih spoznanj o temeljnih zakonitostih bivanja. Duhovni zakoni so nam dosegljivi prek vseh čaker. Civilizacije starega veka pred našim štetjem so bile obdarjene z mnogo širšim zavedanjem o zakonitostih bivanja in človekovih neskončnih zmožnostih kot mi danes. Zadnji dve tisočletji se je v zahodni civilizaciji žal (v imenu religije) zavestno ubijalo to znanje o duhu, zavesti in zvoku. Vzpon novoveškega razuma je pomenil duhovno temo, čeprav se je renesančnim mislecem zaradi ratia kot lumen naturale zdelo obratno, da je srednji vek temačen, a v antiki so govorili o svetlobi duha. Tedaj gre za različne svetlobe. V postrazsvetljenjskem obdobju pridobiva svetloba duha. Videti je, da hodimo za nekoč že doseženimi duhovnimi višinami, ki so se nam  podrle zaradi pretirane identifikacije s telesom. Na to navaja Sizifov mit o valjenju skale na hrib, ki se mu vedno znova zvali v dolino.    
Pri večernemu pisanju hvaležnosti pa vas bo Hvaležnica podprla tudi zaradi posebnega informiranja s skalarnimi frekvencami Tesla generatorja.
V knjigi Sozvenenje Joyce Whieteley Hawkes (2012) nam predstavlja doslej še neopisane dobre stike – pretočno komunikacijo med znanostjo in duhom z namenom ohranjanja zdravja in dobrega počutja. Hawkwsova podrobno opisuje svoje izkušnje na navdihujočem popotovanju, od vkopanosti izključno v znanost do njenega novega življenja zdravilke - vključno z vsemi nenavadnimi  dogodki, od obsmrtne izkušnje do hoje po žerjavici in učenja pri balijskih zdravilcih in šamanih - vam bo omogočila raziskati lastno zmožnost zdravljenja na vseh ravneh naše osebnosti. Delovanje Joyce W. Hawkes (2012) je osredotočeno na ustvarjanje ravnovesja med biologijo oz. snovnim in duhovnimi svetovi. Vsak ima vsak svojstveno energijo. Če si želimo optimalno zdravje, morajo energije teh svetov sozveneti. 9 t kombinacij ima vsaka prirojeno lastnost človeškega in božanskega, Raziskuje energije teh svetov in njihovega medsebojnega učinkovanja. Vsaka kombinacija pomeni dve sorodni ideji, ki skupaj ponujata preprosto, prizemljeno začetno točko za vašo osebno vadbo zdravja in vitalnosti.
Odkrivamo novejše raziskave in navdihujoče ugotovitve o jeziku svojih celic in o tem, kako se ti drobceni sestavni deli telesa sporazumevajo, povezujejo in dotikajo. Ob biološkem ozadju so nam na voljo nevrološke podobe uma in telesa, uvidi in zdravilne tehnike za pridobi vanje moči, ki vas bodo popeljali na nepozabno notranje popotovanje. Gre za doseganje sozvenenja na višjih ravneh za pridobivanje zdravja na celični ravni, za krepitev duha in za večje zavedanje bolj skrivnostnih plati življenja. 
Obenem pa nam Peircine višje vibracije oz. frekvence osvetljujejo tiste potence, zaradi katerih nastane kvantni skok v zdravju in razpolaganju z 'več energije'. Tako lahko rečemo, da smo placebo mi sami (Dispenza, 2019). Navsezadnje imajo tudi meditacije na sistem čaker takšen namen.   
Življenje v nas in okrog nas valovi. V svet oddajamo osebne vibracije, ki natančno sporočajo, kdo smo, hkrati pa sooblikujejo našo resničnost. Peirceina (2009) Frekvenca nam svetuje, kako začutiti svojo osebno vibracijo oziroma domačo frekvenco, kako jo izboljšati in uravnotežiti na veliko višji ravni od trenutne. Ko se naučimo uporabe frekvenčnih načel – metod osebne rasti, ki temeljijo na načelih delovanja energije, da bomo 1. znali vzdrževati visoko in ustvarjalno raven osebne energije; 2. pridobivati iz okolja s pomočjo empatičnega sozvočja z drugimi prejemali dragocene informacije in se 3. osvobodili negativnih in slabotnih vibracij.
Ker je življenje vse hitrejše, postajamo akutno razdraženi. Ves čas smo pod komaj zaznavnim pritiskom različnih energij – nakopičenih čustev, stisk in prikritih misli drugih ljudi, valov nenehnega dogajanja, osebnih in družbenih sprememb – kar nas pogosto spravi na kolena. Razumevanje načel frekvence pomaga osmišljati nove energijske informacije, da bi staro, utirjeno življenje spet postalo nekaj izjemnega.
III.2 Singularna točka jaz-sedaj in tukaj
V novem letu 2022 potrebujemo inspiracijo in motivacijo, da bi lahko svoje želje pretvorili v resničnost. Pisatelj Paulo Coelho nas v svoji zgodbi Bojevnik svetlobe in novo leto, ki jo je objavil na svojem blogu, poziva, da tudi mi postanemo bojevniki svetlobe in ustvarimo svoje namere in načrte. Coelho nam svetuje, kako nas navdihuje, da nam njegove besede  pomagajo, da boste v letu 2022 živeli tako, kot si zaslužite.
1. Potrpežljivost pomeni, da se umirimo in nam postane postopoma vse jasno.  
2. Odkrivanje cilja, ko se soočimo s svojimi sencami.
3. Razumevanje rutine. Ponavljajmo določeno besedo toliko časa, da spremeni pomen. Tako delo pretvarjamo v molitev.
4. Slavimo tekoče leto. Vse dosedanje bitke smo že preživeli. Bojevnik pozna razloge svojih dejanj. Moč dobiva iz najvrednejšega darila, ki ga prinaša zmaga: samozaupanja. Bojevnik slavi leto do samega konca, da bi bil močnejši za jutrišnje bitke.

Kako drugače se bere Tollejev (2007) esej Zdaj v tedanjem kontekstu neoliberalnega kapitalizma in v sedanjem kontekstu pandemije. Prav tako njegov esej Nova zemlja v času manjše ekološke krize ali v času večje. Ker je večja kriza nastane po eni strani večja želja in po drugi strani večja apatija. Bralca popelje k spoznanju, da je za samouresničenje odločilno preseganje na egu temelječega stanja zavesti. To nastopi, ko ozavestimo svojo pravo naravo in spoznamo svoje notranje Bitje. To stanje zavesti različni nauki in filozofije imenujejo razsvetljenje, odrešenje, prenehanje trpljenja, osvoboditev ali prebujenje. Knjiga je napisana v obliki krajših tematskih zapisov oz. je neke vrste meditacij, ki se dotaknejo vseh pomembnih vprašanj ega in ponazarjajo, kako ga preseči. Ego ustvarja ločenost, posledice ločenosti pa so trpljenje, nevednost, iluzije, jeza, sovražnost, nemir, stremljenje po moči, pohlep, prestiž, nezadovoljstvo in številne druge oblike negativnih stanj. Zaradi ega trpimo kot ujetniki svojega življenja. Živimo za včeraj (obremenjujemo se s tem, kaj in kako smo storili), živimo za jutri (skrbi nas, kako bo) in se v takšnem stanju ne zavedamo svojega bistva. Knjiga Nova zemlja odvija klobčič sebičnih teženj in taktik in nazorno pojasnjuje, kako in zakaj sta iz ega izhajajoče mišljenje ter ravnanje neharmonična in omejena. Bralca usmerja k višji ravni zavedanja in k občutenju svoje prvinskosti. »Izgubiš lahko samo tisto, kar imaš. Nikoli ne moreš izgubiti tistega, kar si.« (Eckhart Tolle)
Prebujena zavest je navdihujoč izvir samoizpolnitve, iz katerega se porajajo duševne in duhovne kvalitete:
- jasna prisotnost, odprtost in globok, prostrani mir navzočnosti
- izražanje svojega notranjega poslanstva,
- izvirna ustvarjalnost v vseh odnosih, ki jih živimo,
- harmonično usklajevanje občutkov in vzgibov naših dejanj,
- prebujeno delovanje: sprejemanje in povezovanje, entuziazem in občutenje čiste radosti.
Iz procesa vseživljenjskega učenja izhajata vprašanji, kaj smo se že naučili na osnovi študijskih primerov in kaj bi se še lahko. To me spominja na dve knjižici Chiare Lubich (2002) in (2007) kot sta »Vsak trenutek je dar« in »Beseda življenja«. Vsak trenutek je tedaj dar po besedi življenja. Ker avtorica pravi, da bo to leto učenja v znamenju kitajskega 'vodnega tigra' ali, denimo, v kakem drugem znamenju časa, se vprašajmo, ali se znamo poslušati, kam oditi, da bi kam prišli, ali se znamo spraševati tako, da bi dobili kakšen pameten odgovor. Avtobiografski in zgodovinski dogodki (ang. events) niso samoumevni. Ob njih nastaja veliko mnenj 'za in proti'. Če bi upoštevali  Nietzschejevo  ugotovitev, da na koncu na obnebju biti štejejo samo afirmacije, ne pa negacije, bi bolje sprejemali dejanska stanja, ne pa bežali v zanikanja realnosti.     
Predvsem nas zanima, ali obstaja življenje na tujih planetih in če že je, so nadaljnja vprašanja, kakšno in koliko ga je. Tako nas že pred koncem pandemije zanima, koliko in kakšno bo življenje 'sedaj in tukaj'. Za zdaj se soočamo z Zenonovim paradoksom, da hitri Ahil v teku ne more ujeti počasne želve. 
Unescovo leto svetlobe je bilo leta 2015 posvečeno naravni svetlobi in spodbujanju tehnične svetlobe v severnih državah, kjer jim naravne primanjkuje. Že Wolfgang Goethe se je ob koncu svojega življenja zavzemal za več svetlobe (nem. Mehr Licht).  Obenem je ob neki priliki dejal: 'Trenutek, ti si tako lep, zadrži se'. Oboje skupaj nas vodi k ideji, da rabimo več svetlobe zato, da dojamemo večnost trenutka. In to še ni vse. Potrebujemo najbolj občutljive 'steklene leče', da bomo morda videli 'veliki pok', sam začetek nastanka vesolja. Steklo je civilizacijski element. Steklo je tudi metafora za zaslon gledanja.  Vsak človek potrebuje ogledalo v drugem, četudi njegova resnica boli. Leto 2022 je mednarodno leto stekla. Veliko bo posvetov na temo stekla. A najprej je bila svetloba po zapovedi 'bodi svetloba'. Boga so v srednjem spoznavali kot svetlobo. Zrcalna je naša zavest, zrcalna pa je tudi gladina jezera. Ljudje so šteli svetlobo sonca kot Boga. Tudi mi smo svetlobna bitja. Govorimo tudi o medicini svetlobe, ki zdravi s pomočjo  svetlobnih učinkov. Vidimo s pomočjo očesne leče. A bolje vidimo  s pomočjo izbrušenih leč očal, mikroskopa  in daljnogleda. Tako lahko vidimo lahko skoraj neskončno majhne razdalje in skoraj neskončno velike. Smo kot Guliverji med Liliputanci in velikani, reveži in bogataši. Kako apercipiramo sami sebe v tej svetovni neenakosti družbenega sveta revežev in bogatašev, živalskega sveta (mravlje in dinozavri) in vesoljnega sveta z zvezdami velikankami in pritlikavkami. Tako skoraj nevidni virusi kot skoraj brezmejne galaksije. Smo že bili na mejah včerajšnjega zvezdoznanstva, današnjega in jutrišnjega. Pravimo, da naša zavest zrcali svet. Zato smo nekdaj govorili o teoriji odraza, ki je bolehala na mehanicizmu. Današnja ne, ker hkrati z objektom osvetljujemo tudi sebe – subjekt. Tako smo vedno v nekakšnih dveh svetovih – svojem in tujem, blizu in daleč. Smo v multiverzumu, ker se več ljudi hkrati rojeva in umira, kot zvezde, kot cvetlice, kot sonce, ki vzhaja in zahaja, kot tistih ki berejo in tistih, ki pišejo, spečih in budnih, veselih in žalostnih.  Maslow je izpostavljal ideal samorealizacije. Vprašajmo pa se ali gojimo vsaj samoizražanje, ki je pogoj zanjo.          
Od resničnega Gospodarja muh do solidarnosti po Blitzu, skritih pomanjkljivostih v poskusu v zaporu v Stanfordu do resnične zgodbe o bratih dvojčkih na nasprotnih straneh, ki sta Mandeli pomagala končati apartheid … Bregman pokaže, da verovanje v človeško velikodušnost in sodelovanje ni le optimistična želja, ampak popolnoma realistično vedenje.
Isaak Newton je nekdaj kozmično razmišljal, ko je dejal, da se srčno razveseli, kadar najde nov kamenček znanja, ocean resnice pa se širim neznano kam. Do nedavna je medicina poznala le bolečine, ne pa trpljenja, zato Schopenhauerjevo svetobolje (die Weltschmerzen) ni bil operativni pojem. Prav tako ni priznaval pacientove pripovedi. Šele v zadnjem času obstaja na medicinski Fakulteti v ZDA predmet narativna medicina. Seveda pa poznamo Franklovo logoterapijo. V času pandemije depresije in apatije se sprašujemo, kaj nas navdušuje. Mene čudovit svet, ki se mu še znamo čuditi, druge karizmatične osebnosti, ki nam s svojim nastopom vzbujajo domišljijo. Smo kot v toku, flowu, ker so nekoliko boljši od nas. Nekateri se učimo bolje iz besed, drugi iz dejanj. V vseživljenjskem učenju in izobraževanju naj bi videli vedno širše in globlje. Najgloblje poglede v božansko enost predpostavljajo vse mistike. Spinoza naj bi s deus sive natura izenačil boga in naravo, čeprav ni bil mistik tako kot Plotin. Predvidevamo, da nam bo nov teleskop preskrbel še več grozničavo veličastne podobe narave.  Čudenje je možno, kadar gledamo s srcem to, kar je očem nevidno, kadar smo z vso dušo t. j. pozornostjo fokusirani na eno in kadar vesolje objemamo z vsem mišljenjem in se mu zahvaljujemo. To nam omogoča bližina nemških glagolov – denken in danken.     
Newton (2020) pripoveduje osupljive zgodbe o ozdravitvah in modrostih, ki jih doživljajo ljudje iz najrazličnejših družbenih okolij. Spoznavamo astralna potovanja v duhovni svet, kjer svetujejo in dajejo ljubečo spodbudo vodnice in višja svetlobna bitja.
Čim natančnejša je naša vizija tem več energije rabimo, da dosežemo cilj. Vsak moško-ženski par mora v odnosu sklepati kompromise, ki pa niso vsi za oba v enaki coni udobja. Menim, da se s tem soočata Guy in Matejka. Vsak mora sprejemati tudi določeno količino nereda. Kar je za nekoga red, je za drugega nered. to so pokazali npr. ugovori proti Janševim ukrepom. Kar je za Putina nasilni red, je za Ukrajino vojno razdejanje. Sprejemati pričakovanja drugih, vendar pa tudi svoje, sicer ni iskrenosti. Ta postavka pogosto manjka pri zastopanju vrednot. Iskreni kompromisi so videti kot 'leseno železo'.  Zato je potrebno daljše poistovetenje.
Občutimo svetlobo v sebi, ki je ločena od obremenjujoče nečiste preteklosti. Samsara je v budizmu ciklus rojstev. Buda se fokusira na 3 stanja – želja, agresija-trpljenje in ravnodušnost – ignoranca. Budist ve, kako se osvoboditi od karme. Kolo življenja. V meditaciji premislimo, kaj želimo spremeniti v življenjskih navadah. Zavedajmo se naše povezanosti z drugimi, da jim pomagamo presegati njihove in naše meje. .          
Meditacija na zavest. Bodimo pozorni za zavest in odpustimo vse vsebine, kise pojavijo. Je res oblika praznina in obratno. Isto je resnica občutkov, zaznav, mentalnih formacij, zavesti. Prakticirajmo popolno pozornost in na to, kar se dogaja v nas in okoli nas.  Na ta način smo popolnoma prisotni. Čim manj misli, tem več duha. Ostanimo pozorni na pozornost, vse drugo pa naj odide.  Pojmo si božansko ljubezen, ko ona poje nas in nam. ljubeča prijaznost – metta - loving kindness. 
S pozornostjo na dihanje smo pozorni na gibanje duha. Mir je proces, ki nastaja na več načinov. Usposobimo se, da dosežemo notranji mir kot stanje tišine in harmonije ne glede na to, v kakšnem stanju smo. Ideja je, da najprej dosežemo v sebi ta občutek, ki ga pošljemo vsem drugim bitjem na zemlji in v vesolju (Lorius, str. 135) Dopustimo, da ljubezen ali mir prežame celotno naš telo in duha. podobno kot Schubertova ima tudi Loriusova (str. 41) meditacijo na odpuščanju sebi. Na ta način vadimo nenavezanost.     
Kako doživimo enost moške in ženske energije v božanski ljubezni? V vsaki mistični meditaciji je Bog doživeta ljubezen. Najprej smo dolžni izkazovanja ljubezni Bogu. Tega so se v antiki bolje zavedali kot danes. V sanskrtski liriki poznamo razne himne vsemogočnemu Varunu, vodi, ognju,… V krščanstvu so pesmi češčenja Marije, Jude Tadeja, Jezusa.    
Hvaležni smo za naravne talente, energijo, vitalnost. Etimologija nemškega izraza 'denken' – misliti je blizu danken – zahvaljevati. To verjetno pomeni, da se Bogu zahvaljujemo, ko nanj mislimo. Spoštujmo svoje sposobnosti in dela. Zato se zahvaljujmo sebi. Presvetlimo tudi svoje šibke strani osebnosti. Obenem povabimo in se učimo kvalitet, ki jih potrebujemo. Otroci so naši najboljši učenci, če postavljamo njihove potrebe pred svoje. Z vsemi motiviranimi vrednotami. Hvaležnost je povezana z vsemi vrednotami. Lahko se zahvaljuje mo za vse, če smo le dovolj sprejemljivi za različne izide. Receptorski tip ljudi je najbolje prilagodljiv po Jungovi lestvici MBTI. Receptor je najbolj empatičen. Lahko prehajajo med različnimi skupinami.          
Drevesni način razmišljanja omogoča, da se pripravimo tudi na tesnobne situacije. Beljakovinski model s sodelovanjem med molekulami najbolje izkoristi medsebojne razlike. 
Algoritem pomeni najdeni vzorec v množici podatkov. Pri regresiji zaznaš svojo predhodno duhovno dušo, ne pa cele svoje osebnosti. Pitagorejci so verjeli v nauk o selitvi duš. V budizmu so različne interpretacije pomena reinkarnacije.   
Pangova meni, da bi se morali učiti misliti od umetne inteligence, ki sloni na digitalni, verjetnostni logiki in ne več na analogijah. V silogizmu poznamo tudi hipotetična in alternativna sklepanja. Empatija ne sme pomeniti samoodpovedovanja. Sam si nisem zadajal cilja biti podoben drugim, kar smo se učili pri NLP. Ravnotežje je vmesno stanje med redom in neredom. Nobenega dodatnega dela ni treba več opraviti. Telo se ravnovesju najbolj približa s homeostazo. Je stanje naše smrtnosti.  
Šahovski algoritmi so podobni življenjskim. O njih piše Pangova. Tega so se dobro zavedali Kasparov, Vidmar itd. Treba je temeljito proučevati velemojstrske in svoje partije. Učbeniki šaha so sedaj boljši kot so bili nekoč. Odnos med pozicijsko in kombinatorično igro je jasnejša. Jasno je, da se ne da vseh variant preračunavati, pa tudi ne igrati zgolj po intuiciji. Kahnemann se zaveda pomanjkljivosti intuicije, ki sloni na precenjevanju lastnih zamisli  in podcenjevanjem soigralčevih.   
Prešernova Zdravljica je še kako aktualna za naš čas, ki je prepoln sovražnih nastavkov strahu in še neuresničene potrebe po varnosti in svobodi narodov. Očitno je, da 21. stoletje samo po sebi ne prinaša vrednot miru, sožitja in sodelovanja med narodi, ker bi te vrednote terjale več angažiranja ljudi dobre volje kot jim ga ti izkazujejo. Hrepenenje po miru izražajo že utopije, manifesti in zdravljice v 19. stoletju. Z zdravljico kot pesniško zvrstjo se je France Prešeren  (1800–1849) po navdihu gesla francoske revolucije »svoboda, enakost, bratstvo« (fr. Liberté, égalité, fraternité) seznanil že kot dijak na gimnaziji v Ljubljani. V prvi različici jo je napisal novembra leta 1844 in jo z nekaj spremembami, ki jih je cenzura v habsburški monarhiji še dopustila, objavil leta 1848. Slovenci so si jo v duhu marčevske revolucije leta 1848 razlagali kot idejo zedinjene Slovenije. V Zdravljici je Prešeren predstavil svoja prepričanja o želeni politični svobodi Slovencev in Slovanov. Po 6. členu slovenske ustave in posebnem zakonu, je sedma kitica Zdravljice postala besedilo himne Republike Slovenije. Melodija je povzeta iz istoimenske zborovske skladbe skladatelja Stanka Premrla. Skupščina Socialistične republike Slovenije je sprejela Zdravljico za himno SR Slovenije 27. septembra 1989. Verz 'Žive naj vsi narodi' je postal tudi simbol Evrope tako kot Bethovenova Oda radosti. Ob 30-letnici slovenske državnosti in drugem predsedovanju Slovenije Svetu EU, je pesem Zdravljica v režiji Mitje Okorna zaživela tudi v filmski upodobitvi v l. 2021. V bistvu gre za slavljenje radosti življenja. Življenje so slavile že vse antične kulture sonca. Takšen je tudi roman Hiperion.  
Rifkin (2009) v knjigi Empatična civilizacija meni, da se svet še nikoli doslej ni zdel tako kulturno-komunikacijsko in trgovsko povezan in tako divje raztrgan s številnimi vojnami, grožnjami finančnih zlomov, podnebnega segrevanja in migracije bolezni. Rifkin tedaj še ni doživel pandemije korona virusa. Opazil pa je, da dosedanje konkurenčno enodimenzionalno mišljenje ne zadostuje za reševanje kompleksnih globalnih problemov. Zato rešitev za preživetje človeštva vidi v empatični civilizaciji, ki jo je težko doseči. Obstajajo filozofske, psihološke in druge študije o tem, kako je empatija kot vživljanje v drugega možna in smiselna. Pangova piše o tem, kako ujeti isto frekvenco oz. valovno dolžino. Metafora zanjo je 'stopiti v čevlje drugega'. Z metodo 'kako' se ukvarja le še Stone.  Pangova odgovarja na vprašanja, kako biti empatičen, vljuden, sprejeti svojo čud, kako se učiti iz svojih napak, empatičen do drugih (177-200).  
Kaj imajo skupnega velemojstri in veliki vojskovodje? To bi razložil z delom Garija Kasparova (2012) 'Kako življenje oponaša šah' in z romanom Fjodorja Mihajloviča Dostojevskega 'Zločin in kazen'. N eni strani šahovske deske je nedovoljen zločin in na drugi strani pravična kazen'  kot boj med belimi in črnimi figurami. V realnem svetu pa ostaja problem, kako zločine prepoznavati in kako jih kaznovati, da se ne bi povrnili v drugi obliki, denimo kot farsa. 

Bivši zločinci v 21. stoletju vstajajo iz grobov kot vampirji. Tematika Dostojevskijevega romana 'Zločin in kazen' se večkrat pojavlja na gimnazijskem maturitetnem eseju. Že dijaki morajo vedeti tisto, na kar odrasli v svoji pragmatični bralni polpismenosti pogosto pozabljamo; po čem so zmage zmage in kako so možni rablji in žrtve.  Stari Rimljani so poznali pregovor 'gorje zmagovalcem' (lat. vae victori). Če so tu mišljene Pirove piškave zmage in svetopisemski pregovor 'prvi bodo zadnji',  so imeli prav. Če pomislimo na osramotitve kralja Ojdipa pred tebansko antično publiko in pred samim seboj, ko si iztakne oči in na podobne usode Shakespearjevih kraljev, so to le literarna ponavzočenja nevidne in nerazvidne usode.  Prav je imel tudi Gribojedov s komedijo 'Gorje pametnemu', ki je satira na tedanjo atmosfero v Moskvi po Napoleonu. Kot je znano, je tudi Dostojevski označeval like, ki so občudovali Napoleonovo doktrino zavojevanja in tiste, ki so jo kritizirali.  Gari Kasparov je bil od leta 1983 do leta 2000 svetovni šahovski prvak. Znan je bil po svojih zmagah nad Karpovom. Po letu 2005 je postal politični aktivist. Kot borec za ljudske pravice in velik kritik režima ruskega predsednika Vladimirja Putina je leta 2008 celo kandidiral za predsednika Rusije. Pet let pozneje pa je zapustil Rusijo, ker so mu začeli nevarno streči po življenju. Od leta 2014 ima tudi hrvaško državljanstvo. V njegovi knjigi 'Kako življenje oponaša šah' najdemo avtobiografske opise njegove poti do najboljšega šahista, opise načel šahovske strategije in taktike, odnose med intuicijo in preračunavanjem variant v šahu, kakor tudi opise nekaterih zgodovinskih ozadij današnjih družbenih razmer. Bobby Fisher, ki je kot Američan nekoč premagoval vse sovjetske šahovske velemojstre, nazadnje tudi Spaskega, se je sprl s s svetovno šahovsko zvezo FIDE (fr. Fédération Internationale des Échecs).  Le-ta organizira in določa pravila igre na mednarodnih turnirjih, Fisherju pa niso dovolili njegovih posebnih zahtev kot pogoj za njegovo sodelovanje na turnirjih.  Na ta način so ga izključili iz nadaljnjega tekmovanja za potrditev naslova prvaka. Fisher je zagovarjal antisemitizem z zanikanjem holokavsta. Svoje življenje je končal zapuščen in osamljen na Islandiji. Geslo FIDE je gens una sumus – smo en rod. 

Tako kot bivši šahovski prvak Fisher ni priznaval pravil FIDE, tudi premočni vladar Putin ne priznava mednarodnega prava in pravil. Kot ničejanski nadčlovek igra simultanko s šibkimi članicami NATA in štirimi ukrajinskimi pokrajinami, ki jih je po t. im. 'izidu prisilnega referenduma' priključil Rusiji. Dominira z zastraševanjem in nasiljem. Njegov stil igre je najnevarnejši 'kraljevi gambit'. Izraz gambit je izpeljan iz italijanske besede 'gambetto', ki pomeni spotikanje nekoga z nogo z namenom, da ta pade. V šahovski igri poznamo več vrst gambitov v otvoritvi. Zanje je značilno žrtvovanje kmeta (ali pri Evansovem gambitu celo dveh) z namenom, da bi igralec dosegel strateško prednost na deski. V vojski to pomeni igrati vlogo žrtve kot razlog za izvajanje agresije nad partnerjem. Kasparov (2012) ugotavlja, da je razvoj stila in ocenjevanja šahovske igre odvisen od stanja družbenih razmer. Iz te ugotovitve je jasno, da v post-resničnostnem obdobju ni toliko pomembno, kdo v (šahovski) igri dobi in kdo izgubi. Na internetu se da šahovsko zmago tudi prigoljufati, tako da jo ocenjevalec ne prizna ali dejanskemu zmagovalcu celo neupravičeno pripiše negativne točke, kar pomeni izgubo 'ratinga'. V tem duhu so ravnali že zavezniki po drugi svetovni vojni. JLA je med vojno osvobodila Primorsko, zavezniki pa so to ozemlje razdelili na cono A in B in leta 1953 dodelili cono A Italiji in cono B Sloveniji oz. takratni Jugoslaviji. Putin je 4 cone, ki je v Ukrajini najbližja Rusiji, priključil Ruski federaciji ne glede na stanje na bojišču podobno kot je l. 2014 že Krim. Tako kot se manipulira z nacionalnimi manjšinami, se tudi  z malim brezpravnim človekom. Dokler le-ta ne bo tudi moralno zaščiten, se bodo dogajali zločini brez kazni.     

Verjetno je, da bi Putin dobro delal, če bi verjeli, da je dober človek. Vendar pa mu obenem ne bi smeli dajati vtisa, da mu je vse dovoljeno  v njegovih imperialnih težnjah. To se je že dogajalo, a se ni obneslo. Tudi v Jugoslaviji smo najbolj poudarjali domovinskost tedaj, ko je bila najbolj  ogrožena. Rusija se počuti ogrožena s strani NATA. Že v čevlje drugega posameznika je težko stopiti, kaj šele v čevlje druge države. Ljudje se ogrožamo že s tem, da se drug drugega bojimo. Države pa se prav tako bojijo zunanje premoči npr. v trikotniku ZDA, Rusija, Kitajska, vendar pa o tem ne govorijo na pravi način in se med seboj tudi ne razumejo. Ali res postaja vesolje čedalje bolj neurejeno zaradi našega poseganja – poletov satelitov ali ne-poseganja vanj. Ali bi morali pustiti mesto oblasti prazno, ker je oblast stvar vseh in nikogar ali pa se zavzemati zanj kot delajo to avtokrati kot so Putin, Xi jin ping, itd.  urejeno- neurejena oseba. Nemci so najbolj uspevali v 2. svetovni vojni v stilu Kameradschaft – medsebojnega tovarištva.  Prav tako je naše bratstvo in enotnost uspevalo na osnovi tovarištva. Morda bodo nekoč Rusi spoznali, da niso bili oni ogroženi, ampak so bili tisti, ki ogrožajo in so to projicirali na druge. Je ogrožanje NATA Putinova fikcija – razlog za ekspanzivno politiko. 
Berganova knjiga o dobrem človeštvu je prišla ob pravem času, ko medsebojno zaupanje lahko kaj zaleže, da ne bi plačali za svoj obstoj previsoke cene. Bolj se počutiš ujetega v dosedanje vzorce, dlje od sebe bežiš. Lažje je biti solidaren v ožjem krogu kot v širšem, občečloveškem. Energija lahko spremeni le svojo lokacijo in obliko. Entropija  izoliranega sistema naraste, tako da postane čedalje bolj neproduktivna ker opravi manj dela. Poznamo t. im. entropična dela, ki jih je treba vedno znova opravljati, če hočemo reproduktivno živeti npr. prehranjevanje s pomivanjem, brisanjem in pospravljanjem posode, ki tako postane razpoložljiva za serviranje naslednjega obroka hrane. Bi zaradi obnove regenerativnih sposobnosti morali prenehati stremeti po nenehni gospodarski rasti tako kot bi zaradi počitka stremeli po vsaj enaki produktivnosti telesa naslednjega dne kot je bila že doslej. Girardova teorija iskanja grešnega kozla kaže na ponavljajoči mimetično dejavnost do človekove odrešitve. Velikokrat so že bile meni podobne osebnosti, ki bi jih lahko prepoznal in štel za svoje predhodnike. Tudi zakon o spremembi in ohranitvi energije kaže v to smer. Verjetneje se bo zgodilo tisto, kar je termo-dinamsko bolj ugodno. Čim manj dejavnikov upoštevaš, prej se ponovi ista napaka. Tozadevna usmeritev je 'ničesar preveč'. Urejanje je boj proti neredu, a do katere meje. Si je Putin kot karizmatik znal pridobiti podporo podobno kot Hitler, Franko…? Kar nekaj časa traja, preden večina začne uvidevati, da je treba začeti delovati drugače. Verjetno tedaj, ko vzdrževanja doseženega stanja terja preveč napora.                         
Kjer obstajajo vojna žarišča, raste cvetje zla. Kaj imajo skupnega genocidi v zadnjih dveh tisočletjih? Kjer je preveč denarja v premalo rokah, podobno kot preveč orožja, preveč moči (Simon Wiesenthal). To je opozorilo tudi za vnaprej. Zanj je zgodovina človeštva zgodovina zločina. 
Beseda 'delo' je pomenila v 10. stoletju 'deti', ki izhaja iz indoevropskega korena dheh. Dan herojstva praznujejo v Izraelu vsako leto 27. nisana, prvega pomladnega meseca po hebrejskem koledarju je to april ali maj. Wiesenthal je svetoval, da naj se v naše dobro učimo iz njihove tragedije. Ves čas so mu grozili s smrtjo. Umrl je l. 2005, a njegovo hišo je morala stražiti policija. Za državo (Avstrijo?) je bilo to bolj enostavno kot iztrebiti neonaciste. Katere so učinkovite metode preprečevanja širjenja genocidov? To niso več le množična uničevanja, ampak tudi trpljenja, travme v smislu ljudstva muslimanskih Ujguru v prevzgojnih taboriščih. Gre za počasni genocid. Cca 900 000 ljudstva Rohinga je pregnanih v begunska taborišča v Bangladešu, cca 600.000 pa jih je v burmanski državi Rakhine. Emiratom, Saudski Arabiji, Egiptu je več do kitajskega kapitala kot do človekovih pravic. Ničesar ni lažje preslepiti kot lastne vesti (Baudelaire). 93. letni Chomsky je opozoril, da se približujemo točki križanja barbarstva z jedrsko tehnologijo. Noben posameznik ni tako bogat, da bi lahko kupil svobodni trg. Morda bi bilo bolje denar 44 milijard Elona Muska namesto v nakup twitterja vložiti v šle, kjer bi se otroci učili, kaj pomeni svoboda govora.          
Zahvaljevati se je treba za tisto eno realnost vis a vis mnogim možnostim uničenja. Sanjalo se mi je, da je glasba povsod in da sam o tem še nisem nič povedal sošolcem. Biološka empatija – rakave celice služijo namenu celote, zato je raka težko odpraviti. Pangova ima urejen nered. Putin ima rad predvidljivo, gotovo, načrtovano, sebi podrejeno vzdušje. Prakticira stalinizem brez komunistične ideologije. Ljudem je všeč, da jim ni treba nič misliti. Nastopa kot veliki inkvizitor. Ko je enkrat takšen sistem vzpostavil, se reproducira sam v njegovem imenu. Energija prehaja v manj urejeno stanje, ki terja manj dela. Termodinamsko ugodje terja najmanj dela in je zoper perfekcionizem. Mesto oblasti je prazno, dokler so silnice medseboj nih vplivov  v ravnotežju, kar omeni, da nobena ne prevladuje. Vsak pa si jo prisvoji vsaj toliko, da lahko ukrepa.  Tesnoba je Pangovi omogočila, da hitreje sklepa do morebitnega razodetja. Verjetno spreminjanje strahu v navdih ne bo drugim tako uspevalo, ker nimamo bujne domišljije. A se mi je včasih tudi to zgodilo, kadar nisem bil paraliziran. Skozi prizmo ga obvladujemo in transformiramo. Ali neka supernova zvezda res pripotuje v naše osončje, da bi pridobila človeški glas kot Andersenova Mala morska deklica. Pangova nas uči tudi odkrivanja svoje resonančne frekvence. Ta nam omogoča tudi placebo efekt. Čez dan moram večkrat premagovati spanec s telesnimi vajami. Na ta fenomen je naletel že moj oče. Evforija nas potiska naprej, obup pa nazaj. Gre za preprosto harmonično gibanje. Visoko-amplitudna oseba je bolj energična.  
Epohalni pomen ima tudi obsežna, a premalo upoštevana okrožnica papeža Frančiška (2020) z naslovom Vsi smo bratje (it. Tutti fratteli), Ljubljana, Družina. Ta okrožnica se delno nanaša na premajhno solidarnost ob izbruhu covidne krize, delno pa tudi na tedanja vojna žarišča. Čeprav papež v Okrožnici še ne more komentirati vojne v Ukrajini, ki je izbruhnila po njeni izdaji, pa jo je doslej že označil za bogoskrunsko. Posredno velja tudi za to vojno vse, kar je povedal o drugih vojnih žariščih. Papež pokaže krščanske smernice miroljubne politike ljubezni, sožitja in sodelovanja med narodi in državami. Nanje večina politikov pozablja.  Nobena vojna ni upravičena, že zato ne, ker jo agresor predstavlja kot obrambo in zaščito lastnih interesov. 
Pot do Rifkinove utopične empatične civilizacije oz. papeževega bratstva v brezpogojni medsebojni ljubezni vodi prek Kantove Razprave o večnem miru in Kierkegaardove brezpogojne zadolženosti za ljubezen do bližnjega. Papež Frančišek zastopa politiko miru in ljubezni, ki presega današnje deformacije demokracije. Zavzema se za pravični družbeni red, splošno razorožitev, odpravo vojnih žarišč, revščine, lakote….
Ni vseeno, za kakšno demokracijo se zavzemamo. Pozabljamo, da je parlamentarna demokra cija šele nujni, ni pa zadostni pogoj za dogovorno oz. deliberativno demokracijo, ki da občutek sožitja in solidarnosti. Ob prognozi neofevdalnega korporativizma se zdi ta dosežek utopičen. Sodi h politiki možnega s precej odpovedovanja potrošnim dobrinam, dela na sebi, potrpljenja, ponižnosti in strpnosti do drugače mislečih. Doslej svoje 'disciplinirano delo na sebi za boljšo kakovost lastnega življenja in življenj drugih' predstavljajo tisti, ki so ga že dosegli. Ne vemo, kako nizko lahko pademo, da bi visoko prišli. S Sizifovega vidika to pomeni, kako nizko v dolino se nam zvali skala razvoja, da jo še lahko valimo na vrh. Takoj po 2. svetovni vojni je bila solidarnost med ljudmi bolj razvita kot je v času te pandemije. Že iz preteklosti se je težko učiti, kaj šele iz prihodnosti, ki se spreminja. Učenje je pluralen pojem. Razlikujemo med površinskim in globinskim učenjem, med empiričnim, refleksivnim in celostnim, ki vključuje vse človekove razsežnosti in ima transformacijsko vlogo. Ni samo načrtno, ampak je tudi spontano. Še vedno velja usmeritev vseživljenjsko dolgega in širokega učenja (ang. lifelog and lifewide learning) že zaradi nenehnega kompleksnega spreminja sveta. Ne le vsak posameznik, ampak tudi zdravnik se uči obvladovati viruse. Težava je v tem, da virusi mutirajo hitreje, kot se izumljajo cepiva in zdravila zanje. Lahko razmišljamo o njih hitro – intuitivno in počasi – diskurzivno kot to poimenuje Nobelov nagrajenec za psihologijo Daniel Kahneman.  V vsakem primeru dejavnik negotovosti ostaja in je treba v pravilno odločitev verjeti oz. zaupati v znanost.      
Patanjali je prepričan, da Joga Sutre razlagajo svet kot čitta vriti, 'modifikacije zavesti'. Brati je treba stimulativne tekste in ne katerihkoli. Prav tako je treba stopati v produktivne -ljubeče kontakte. Dva se izbereta zaradi pripravljenosti oblikovanja novega polnejšega skupnega sveta. začnemo iz kontrasta, nadaljujemo pa zaradi cilja in odnehamo zaradi prezasičenosti ali neekonomičnosti.
Prikličimo izpolnitev v sebi. Meni je najbližje naslednji odgovor: skozi naše izkušnje se uči Bog (stvarnik, superinteligentna energija, izvor, enost, absolut, kozmos, narava, nastajajoči bog v človeški podobi). Ni pomembno samo, katera beseda ti bolj odgovarja, še bolj pomembno je, da Boga začutimo in potem vemo; ni nam potrebno verjeti (samo) drugim. Želel je to izkušnjo, mi smo se odločili, da mu pri tem pomagamo, hkrati pa s tem rastemo in se mu približujemo. 
Finley (2009) je najprej diagnostičen, potem optimistično prognostičen. Da bi zaživeli res polno življenje, moramo vse slabo »odmisliti«, se vsega tega osvoboditi in nikakor ne smemo dovoliti, da bi nas negativna čustva vodila skozi življenje.
Finley meni, da ljudje ne poslušamo več svojih čustev, občutkov in svojega počutja, čedalje bolj nas obvladujejo nekonstruktivne misli, ki so izvor nenehnih razočaranj nad svetom in samim seboj. Osvoboditev je potrebna. Moramo se ustaviti, opazovati situacijo in si prisluhniti. Seveda ne gre za kratkotrajen in površen proces, se pa vsekakor splača. Na več mestih v knjigi je omenjen prav pomen samoopazovanja, ki je ključno za razumevanje lastni vedenjskih vzorcev, napak itd. Seveda pa je nujna objektivna ocena samega, svojih prednosti in pomanjklji vosti. Ker je razmišljanje o sebi eden od korakov do opuščanja neustreznih vedenjskih vzorcev, Finley bralcu ob koncu posameznih poglavij zastavlja vprašanja kot iztočnice za poglobljen razmislek.
Pravi jaz je naše bistvo – čisto, močno, razsvetljeno. V celoti pa se izrazi in uresniči svoje potenciale šele, ko ga nič ne omejuje. Največkrat ga omejuje t. i. sovražni jaz, ki nenehno dvomi, se boji in ravna nerazsodno. Ljudje velikokrat ne priznamo, da nas nadzoruje neko negativno miselno stanje. Radi mislimo, da situacijo nadzorujemo, pa temu velikokrat ni tako. 

Stres, ki je posledica hitrega načina življenja, je eden glavnih izvirov slabega razpoloženja, razočaranj, izgorelosti. Zaradi stresa postanemo nesrečni. Finley pravi, da nesreča ne prihaja k nam, ampak izvira iz nas. – Zgolj zato, ker to sami (nevede) dovoljujemo. S stresom povezani so tudi strahovi. Strah pred neuspehom, strah pred očitki, pred velikimi izzivi, strah v vseh svojih pojavnih oblikah. Strahovi slabijo moč duha in otežujejo našo pot do sreče, zato se je nujno osvoboditi tudi strahov.
Finleyeva konkretna vprašanja z implicitnimi navodili so: kako spremeniti pogled na dogodke, ljudi, kdaj začeti, kako se lotiti in kaj pričakovati. Pričakujemo lahko predvsem nekaj, in sicer, da se bo v vsej svoji moči izrazil naš pravi jaz. To pomeni, da bomo dosegli višjo stopnjo zavesti in zavedanja, se dvignili nad svoje težave in zaživeli polno življenje. Z mnogimi vprašanji in primeri avtor bralcu pomaga pri »delu«. Ga usmerja, mu nakazuje možne rešitve, spodbuja in nenehno poudarja moč volje ... Proti koncu zapiše: » Dosežeš lahko vse, kar želiš doseči.«
Vzpodbudno in razumljivo sporočilo, ki nam ga posreduje Guy Finley, je eden izmed resnično zanesljivih kažipotov, ki človeka usmerjajo v sodobnem svetu. Njegove ideje prodirajo narav nost v središče najpomembnejših področij našega življenja – tako intimnega kot tudi družabne ga. Dotikajo se razmerij, odvisnosti, strahov, stresa/nervoz, miru, sreče, svobode in nam kažejo pot do višje stopnje na naši življenjski poti.
Skrivnost osvobajanja je čudovita knjiga, ki nudi povsem izvedljive rešitve za naše težave. Na Čudovita resnica je – edina pot do osvoboditve od kakršnih koli težav je pot, ki vodi stran od nenapredovanja. Pot, na kateri za seboj puščamo svoj stari jaz in postajamo močnejša ter  modra oseba. Finley nas vodi skozi navdihujoče zgodbe, ki vodijo do odkritja novega, razsvetljenega življenja. Takšno življenje lahko doseže mo, ko se naučimo preprostih tehnik osvobajanja. Osvobojenost od strahu in stresa, moč za obnovo razdrtih razmerij, vse bolj prisoten občutek ljubezni in sočutja, boljši nadzor nad samim seboj – vse to nas bo odlikovalo, ko se bomo naučili tehnike osvobajanja.
Moč za proces osvobajanja izvira iz posebnega dela nas samih, ki ga nič ne more poraziti. Finley omenjeni del imenuje pravi jaz, ki je skrivnosten sestavni del naše duše, je vedno odprt, občutljiv na dražljaje in se nikoli ne zanaša na nič drugega kot na tukaj in zdaj. Ko se bomo naučili prisluhniti glasu pravega jaza, našega duha ne bodo več omejevala obžalovanja zaradi preteklih izkušenj in strahovi pred prihodnostjo.
Naš pravi jaz zaupa in zasije v svoji popolnosti. Večina nas prisotnost omenjenega ideala čuti, knjiga Skrivnost osvobajanja pa je namenjena tistim, ki želijo ta potencial uresničiti. Tako kot nežen pomladni dež pomaga semenom, da vzklijejo in se spremenijo v čudovite rože, bo Finleyeva knjiga vam pomagala, da sprostite napetost in se osvobodite.
Resnični izziv za skupni filozofsko-psihoanalitični načrt ljubezni je, kako razviti osnovo, iz katere bi bilo mogoče pojasniti čudežni vznik ljubezni iz poželenja – se pravi pojasniti, kako igra različnih osnovnih faktorjev (zlasti potrebe, zahteve in želje, kot jih definira Lacan) na videz ex nichilo ustvari ljubezensko prek ontogenetičnega procesa, sredi katerega pride do nečesa podob-nega dinamični trans-substanciaciji, ki poželenje povzdigne v ljubezen.
Ko se naučimo čiščenja zavestne čutnosti telesa, lažje urejamo odnose z drugimi, iščemo nove rešitve svojih težav ter uresničujemo življenje, ki bo imelo vse, kar potrebujemo in česar si želimo.
Zavest je bistvo celotne kreacije – je sila, vibracija, ki se spusti v človeški zarodek iz kozmosa, da se lahko v maternici začne njegov razvoj. Zavest preprosto pomeni biti! Čeprav je zavest v jedru kreacije – pravzaprav ustvarja kreacijo – se je večinoma ne zavedate. Koliko od vas se zares zaveda svojega obstoja, občutka, da ste? Koliko vas čuti strast ob zavedanju, da ste, da obstajate?
Kot človeška bitja nas torej vodi sila iz vesolja – Vir, Božanski Absolut, Zavest ali kakor koli jo že poimenujemo. Življenja brez zavesti ne more biti. Zavest je bistvo vsega. Človek je spoj zavesti in fizičnega telesa.
Zavest se udejanja v materiji, zato nas zgolj istovetenje s fizičnim odtujuje od samega sebe, od smisla in jemlje življenju njegovo vrednost. Ta zavest nam omogoča, da lahko opazujemo vse, kar nismo – svoja čustva, misli, um. Šele ko odvržete vse, kar niste, lahko spoznate svoje bistvo. Zavest je naše bistvo, sebstvo, to, kar smo. Ta zavest je vir resnice, našega notranjega znanja, ki je po svoji naravi objektivno. Tisti, ki se prepozna kot zavest, doseže osvoboditev, ki je cilj vsakega duhovnega iskalca. Zavedati se svoje zavesti, svojega zavedanja preprosto pomeni strastno obstajati, občutiti živost življenja v vsaki pori svojega telesa.
Kot človeška bitja nas torej vodi sila iz vesolja – Vir, Božanski Absolut, Zavest itd. Življenja brez zavesti ne more biti. Zavest je bistvo vsega. Človek je spoj zavesti in fizičnega telesa.
Zavest se udejanja v materiji, zato nas zgolj istovetenje s fizičnim odtujuje od samega sebe, od smisla in jemlje življenju njegovo vrednost. Ta zavest nam omogoča, da lahko opazujemo vse, kar nismo – svoja čustva, misli, um. Šele ko odvržete vse, kar niste, lahko spoznate svoje bistvo. Zavest je naše bistvo, sebstvo, to, kar smo.
Ta zavest je vir resnice, našega notranjega znanja, ki je po svoji naravi objektivno. Tisti, ki se prepozna kot zavest, doseže osvoboditev, ki je cilj vsakega duhovnega iskalca. Zavedati se svoje zavesti, svojega zavedanja preprosto pomeni strastno obstajati, občutiti živost življenja v vsaki pori svojega telesa.
Chinmoj razlikuje med obetajočo, ranljivo, nezaupljivo, resnicoljubno in rodovitno zavestjo. Razlikujemo med ciljnimi in instrumentalnimi vrednotami. Instrumentalne so pomembne zato, da dosežemo ciljne. Razlikujemo tudi med apolonskimi in dionizičnimi vrednotami. Vrednote prepoznamo nasproti temu, kar ni vredno. Ker smo med tem, kar smo in tem, kar še nismo, je predvidljivo, da danes še ne verjamemo v to, kar bomo verjeli jutri. Vrednote izhajajo iz naših prepričanj, stališč, pričakovanj in s tem prioritet.
Bregman (2021) se sprašuje, v čem je človek dober in v čem slab. Na zadnji 200.000 letih človeške zgodovine nam dokazuje, da smo prijazni, usmerjeni k sodelovanju in zaupanju. Izaija 40, 4 gaje natančno navodilo za tvorjenje krogle. Pulzarji so najpopolnejše krogle v vesolju. Galaksije pa so vseh drugih oblik kot krogle.  Različna vesolja so med seboj povezana. Še vedno ima prav Shakespeare, ki pravi, da so na nebo in na Zemlji stvari, o katerih se nam niti ne sanja, čeprav se zanje vedno lahko zatečemo v domišljijo. 
Ob nastanku sveta je pripoved o svetu, ki ga še ni in mu je »določeno« nastati šele pred našimi očmi. O veliki zgodbi življenja, ki je velika prav zato, ker se izriše pred očmi posameznika in je zategadelj edinstvena in neponovljiva. Dogodek se je zgodil v mestu M., a prav lahko bi se zgodilo tudi kjerkoli drugje v naši deželi. Očem je navsezadnje dano videti tisto, kar je stvarem skupno. To se je tedaj po drugi svetovni vojni pri nas dogajalo. Jančar je to doživel in opisal na prav tak način, ki s pripovedno močjo  razkrinkava tudi njihovo skrito stran. Jih prepletel z lastno domišljijo, ki je skušala svetu spet vdihniti tisto izgubljeno lepoto, tišino, ki je na začetku segala vse od nebes do zemlje. Ker videti veliko lahko pomeni videti malo preveč. Ob vsej lepoti in dobronamernosti spregledati tudi izdaje in skrite namere, strasti. A vendar si je nedopovedljivo težko zamisliti, da tega nepopolnega sveta, ki je postal naš, ker smo ga spoznali, kot smo ga, in si ga razložili, kakor smo vedeli in znali, za nas nekoč ne bo več. Kot se je nazadnje težko sprijazniti, da smo obrnili zadnjo stran Jančarjevega morda najbolj ganljivega, vsekakor pa zelo osebnoizpovednega romana, ki nas začara z avtorjevim značilnim sugestivnim pripovednim podajanjem in vrtinčastim slogom, s katerim nas počasi, a vztrajno vleče v središče skrivnosti ljudi in sveta, kolikor nam jih je dano spoznati za časa življenja.
Kako Jančarju uspe pričarati osebni in družbeni delirij, ustvariti vzdušje grožnje, groze iz na videz neškodljivih detajlov, priča o veliki umetniški sposobnosti. Jančarju v vsakem obdobju zgodovine uspe najti tudi svoje mesto.  Kundera kritizira čas državnega socializma v ČSR.
Pokončna hoja po dveh nogah je spretnost, ki je edinstvena za našo vrsto. Omogočila nam je, da smo se iz Afrike sprehodili vse do Aljaske in Avstralije. Sprostila je naše roke in osvobodila naš um. Ko polagamo stopalo pred stopalo, to le redko počnemo zavedno, še manj pa se zavedamo, kako koristno in blagodejno je to početje za telo in dušo.
Irski nevroznanstvenik dr. Shane O’Mara (2022) nas vabi, da se skupaj čudimo tej naši izjemni sposobnosti. Pojasnil nam bo mehaniko hoje, opisal, kako se postavimo na noge, kako se med hojo orientiramo in kako sprostimo dušo, da zleti v višave, ko nas noge nosijo po mestnih ulicah ali gozdnih poteh.
Zaradi hoje smo ustvarjalnejši in naše razpoloženje se izboljša. S hojo v skupini, tudi protest no, pa se povezujemo in spreminjamo svet na bolje. Hoja na dveh nogah človeka opredeljuje kot vrsto homo erectus. Kakšne so prednosti hoje po dveh nogah. Človeška vrsta se je namreč ravno s pomočjo postavljanja ene noge pred drugo razširila iz Afrike po celem svetu. Novejše raziskave šele zdaj razkrivajo, kako možgani in živčni sistem izvajajo magijo ravnotežja in krmarjenja našega notranjega »GPS sistema«. Sodoben način življenja nas vedno bolj sili v sedeč položaj. Hoja je dobra za naše mišice in držo, pomaga zaščititi in popraviti organe ter lahko upočasni ali zavrne staranje naših možganov. V gibanju razmišljamo bolj kreativno, razpoloženje se izboljšuje in raven stresa pada. »Hvalnica hoji je dovolj informativna in prepričljiva, da spravi na noge še največjega zapečkarja.« S hojo smo bolj zdravi, srečni in pametni. O’Mara nas o tem ne prepriča le z osebnimi izkušnjami, ampak z znanstvenimi, nepristranskimi dejstvi.« 
Čim natančnejša je naša vizija, tem več energije rabimo, da dosežemo cilj. Vsak moško-ženski par mora v odnosu sklepati kompromise, ki pa niso vsi za oba v enaki coni udobja. Menim, da se s tem soočata Guy in Matejka. Vsak mora sprejemati tudi določeno količino nereda. Kar je za nekoga red, je za drugega nered. to so pokazali npr. ugovori proti Janševim ukrepom. Kar je za Putina nasilni red, je za Ukrajino vojno razdejanje. Sprejemati pričakova nja drugih, vendar pa tudi svoje, sicer ni iskrenosti. Ta postavka pogosto manjka pri zastopanju vrednot. Iskreni kompromisi so videti kot 'leseno železo'.  Zato je potrebno daljše poistovetenje.
Občutimo svetlobo v sebi, ki je ločena od obremenjujoče nečiste preteklosti. Samsara je v budizmu ciklus rojstev. Buda se fokusira na 3 stanja – želja, agresija-trpljenje in ravnodušnost – ignoranca. Budist ve, kako se osvoboditi od karme. Kolo življenja. V meditaciji premislimo, kaj želimo spremeniti v življenjskih navadah. Zavedajmo se naše povezanosti z drugimi, da jim pomagamo presegati njihove in naše meje. .          
Meditacija na zavest. Bodimo pozorni za zavest in odpustimo vse vsebine, ki se pojavijo. Je res oblika praznina in obratno. Isto je resnica občutkov, zaznav, mentalnih formacij, zavesti. Prakticirajmo popolno pozornost in na to, kar se dogaja v nas in okoli nas.  Na ta način smo popolnoma prisotni. Čim manj misli, tem več duha. Ostanimo pozorni na pozornost, vse drugo pa naj odide.  Pojmo si božansko ljubezen, ko ona poje nas in nam. To je ljubeča prijaznost – metta - loving kindness. 
S pozornostjo na dihanje smo pozorni na gibanje duha. Mir je proces, ki nastaja na več načinov. Usposobimo se, da dosežemo notranji mir kot stanje tišine in harmonije ne glede na to, v kakšnem stanju smo. Ideja je, da najprej dosežemo v sebi ta občutek, ki ga pošljemo vsem drugim bitjem na zemlji in v vesolju (Lorius, str. 135) Dopustimo, da ljubezen ali mir prežame celotno naš telo in duha. Podobno kot Schubertova ima tudi Loriusova (ibidem, str. 41) meditacijo za odpuščanje sebi. Na ta način vadimo nenavezanost.     
Hvaležni smo za naravne talente, energijo, vitalnost. Etimologija nemškega izraza 'denken' – misliti je blizu danken – zahvaljevati. To verjetno pomeni, da se Bogu zahvaljujemo, ko nanj mislimo. Spoštujmo svoje sposobnosti in dela. Zato se zahvaljujmo sebi. Presvetlimo tudi svoje šibke strani osebnosti. Obenem povabimo in se učimo kvalitet, ki jih potrebujemo. Otroci so naši najboljši učenci, če postavljamo njihove potrebe pred svoje. Z vsemi motiviranimi vrednotami. Hvaležnost je povezana z vsemi vrednotami. Lahko se zahvaljujemo za vse, če smo le dovolj sprejemljivi za različne izide. Receptorski tip ljudi je najbolje prilagodljiv po Jungovi lestvici MBTI. Receptor je najbolj empatičen. Lahko prehajajo med različnimi skupinami.         
Drevesni način razmišljanja omogoča, da se pripravimo tudi na tesnobne situacije. Beljakovin ski model s sodelovanjem med molekulami najbolje izkoristi medsebojne razlike. 
Algoritem pomeni najdeni vzorec v množici podatkov. Pri regresiji zaznaš svojo predhodno duhovno dušo, ne pa cele svoje osebnosti. Pitagorejci so verjeli v nauk o selitvi duš. V budizmu so različne interpretacije pomena reinkarnacije.   
Pangova meni, da bi se morali učiti misliti od umetne inteligence, ki sloni na digitalni, verjetnostni logiki in ne več na analogijah. V silogizmu poznamo tudi hipotetična in alternativna sklepanja. Empatija ne sme pomeniti samoodpovedovanja. Sam si nisem zadajal cilja biti podoben drugim, kar smo se učili celo pri NLP. Ravnotežje je vmesno stanje med redom in neredom. Nobenega dodatnega dela ni treba več opraviti. Telo se ravnovesju najbolj približa s homeostazo. Je stanje naše smrtnosti. Doma in v Vrbju dlje spim. 
Šahovski algoritmi so podobni življenjskim. Tega so se dobro zavedali Kasparov, Vidmar itd. Treba je temeljito proučevati velemojstrske in svoje partije. Učbeniki šaha so sedaj boljši kot so bili nekoč. Odnos med pozicijsko in kombinatorično igro je jasnejša. Jasno je, da se ne da vseh variant preračunavati, pa tudi ne igrati zgolj po intuiciji. Kahnemann se zaveda pomanjkljivosti intuicije, ki sloni na precenjevanju lastnih zamisli  in podcenjevanjem soigralčevih.   
Sistem deluje tako, da nekateri ne morejo biti pomembni. Caroline Criado-Perez Invisible Woman (2022) dokazuje, da je svet ustvarjen po moški podobi. »Ne zato, ker bi imeli moški kaj proti ženskam, ampak zato, ker ne pomislijo nanje. Ker jih ne vidijo in ne upoštevajo. Ženske so po Simone de Beauvoir, drugi, in ne prvi spol. Perezova je tudi novinarka in aktivistka ter ustanoviteljica akcije Women's Room (Ženska soba), v okviru katere se je borila za večjo zastopanost žensk v javnosti in dosegla, da se je podoba pisateljice Jane Austen končno znašla na bankovcu za deset funtov. Med kampanjo so ji večkrat grozili in v časopisih so se pojavila pisma bralcev, v katerih so se moški spraševali, zakaj nam je vsega tega sploh treba, »saj so ženske danes že povsod«. 
Gama žarki nam škodujejo. Multivesolja so med seboj povezana. Za vsa valovanja velja formula: hitrost je frekvenca krat valovna dolžina. To pomeni, da pri hranjeni hitrosti povečamo valovno dolžino, zmanjšamo frekvenco in obratno. To deluje pri svetlobi, zvoku in celo pri navijačih, ki v valovanju vstajajo in sedajo.      
Prežeti smo z ljubečo hvaležnostjo. Ni ljubezni brez hvaležnosti in hvaležnosti brez občutka, da nam je kaj podarjeno iz ljubezni. Gre za občutek blagoslovljenosti, ki je več kot razumevanje, ker je tudi občutek bližine. Izžarevamo vidno in nevidno svetlobo. 
Ne vemo, kaj je temna energija. Verjetno gre za nek kvantni pojav, ki ni integrativen z vidno svetlobo. Prostorski vakuum ni prazen, ampak je poln delcev in antidelcev. Morda je treba popraviti združitev splošne teorije relativnosti in kvantne mehanike. Gravitacija dveh teles je vzajemna. Vendar sonce privlači Zemljo bolj kot Zemlja njega, vendar pa astronomi po občasnih tresljajih zvezde sklepajo na to,  da ima zvezda ob sebi planet. Snov prisili prostor, da se ukrivi.    
Domnevamo, da je vesolij več. Odkrivanje novih lastnosti vesolij je potrebno, da se ne pobijamo med seboj. Ne vem pa, če je to poveza no. Rabimo novo teorijo o temni energiji? Če zdaj na njeni osnovi sklepajo na zgodovino raztezanja vesolja. Galaksije se oddaljujejo od nas z nadsvetlobno hitrostjo. S tem pojavom dobi Gadamerjev pojem obzorje obzorij svoj smisel. Gre za apeiron pri Anaksimandru, stvar po sebi po Kantu in Heisenbergovem principu nedoločenosti. Primerljivo je tudi s Wittgensteinovimi mejami sveta oz. o čemer ne moremo govoriti, moramo molčati. Vesolje se širi zaradi odbojnega tlaka v vakuumu. Kaj nam je že danes nedostopno? Sprva so bili ob pra-poku le 3 elementi vodik, helij in litij, v vročih jedrih so nastali vsi ostali. V določenemsmislu si planeti in elementi sledijo. Uran sledi neptuniju kot planet Uran Neptunu. Posamezna vesolja so med seboj povezana. Imamo infrardeče teleskope, ki so sposobni videti v globino galaksij. Med planeti je veliko skal, ledenih krogel, sond, satelitov, itd. recimo temu drobir. 
Pogoj zdravja predstavlja mentalna koherenca. Antonovsky je raziskoval ljudi, ki so preživeli ekstremne situacije. Ukvarjal se je pretežno s preživelimi iz koncentracijskih taborišč. Določena skupina ljudi je preživela te dogodke telesno in duševno relativno neprizadeto, medtem ko so drugi postali kronično bolni, depresivni ali imeli občasno suicidalne misli. Ugotovil je, da med pripadniki obeh skupin prihaja do pomembnih razlik v nekaterih mentalnih značilnostih: občutku razumljivosti: človek vidi svet in življenje kot razumljivo, strukturirano in urejeno. V svetu obstajajo pravila in določen red. Tak človek življenje spregleda in uvidi, občutku obvladljivosti: človek zaupa v lastne sposobnosti in je prepričan, da lahko nalogo reši, če uporabi svoje resurse. Spremembe so izzivi, ki se jih da obvladati. Tak človek je življenje sposoben obvladovati. Občutku smiselnosti: človek verjame v smiselnost bivanja. Napori v življenju imajo smisel. Splača se angažirati za cilje in načrte. Tak človek življenje hoče obvladati. 
Plavati proti toku, kadar je to smiselno.  Pri skupini, ki je bila odporna na stres, so bile vse tri komponente izražene v največji meri. 
Te komponente - razumljivost, uporabnost in smiselnost - skupaj tvorijo občutek koherence (temeljno razpoloženje ali gotovost, da bo človek ostal notranje trden, da se ne bo razbil in da bo istočasno našel oporo in pomoč tudi pri zunanjih navezavah. 
Biti ali ne biti ljubljen, to je ključno vprašanje, če parafraziramo Hamleta. Tisti, ki te izkušnje nimajo, so prikrajšani za pristno življenje. Hamlet iz istoimenske Shakesperjeve drame te izkušnje ni imel. Partnerko Ofelijo je poslal v samostan. Odločil se je za maščevanje očeta, vendar je v tem boju sam pogubljen. Zato je izbira ljubečega partnerja naša najboljša izbira.
Nenavadno je, da Ferguson (1757) pri opisovanju svojega občudovanja astronomije ni navedel občudovanja vesolja kot božjega stvarstva. Podobno kot Laplace te hipoteze ni potreboval, vendar pa bi le-ta omogočila zaupanje in verovanje, da se bodo tudi nepojasnjene skrivnosti še dobro iztekle za nas. Tako pa jim ostajamo grozljivo izročeni. 
Jeršek (2012) se sklicuje na sodobne raziskave, ki so pokazale, da v vsakem od nas obstaja zmožnost, ki jo popularno imenujemo jasnovidnost. Če z vajami, energijo in pozornostjo okrepimo jasnovidnost tretjega očesa, se bo razvila do skrajnih meja. Ta priročnik je kažipot, ki nam bo pomagal usmeriti pozornost v pravo smer. Jerškova je zbrala tudi številne keltske legende o tedanjih druidih, čarovnikih in čarovnicah z jasnovidnimi zmožnostmi.
Mojca Debelak, ustanoviteljica Energijskega centra MojChi, raziskuje nezavedno skozi intui cijo. Dostop do nezavednega je lažje, če znanje hipnoze, globokega sproščanja, regresije in psihoterapije nadgradimo z jasno-vidnostjo oz. intuitivnim vpogledom v posameznika oz. tega samega vase. Ta počisti obsodbe, odpusti, uravnovesi svoja čustva. Gre za to, da zgradimo trdno in zdravo osebnost znotraj sebe. Notranja moč in optimizem sta neskončna vira zdravja in dobrega počutja. Ko nezavedno obogatimo s pravim načinom razmišljanja privlačimo tisto, kar si jih želimo. Spoznamo še moči zaupanja, zvestobe, hvaležnosti,… kot luči sveta. Svečani obredi (maše, slavljenja, liturgijre, meditacije, molitve) prikličejo njihovo delovanje. 
V moji e-knjigi Ali živimo v času vedrine ali sivine? je že poglavje je že poglavje 'O širjenju  družbe in vesolja' (102-116). V novembru 2022 smo dosegli  8 milijard ljudi. Število bo še naraščalo. Tudi vesolje bo s širjenjem čedalje starejše oz. mlajše. Sedaj je 13, 5 milijard svetlobnih let. Kot je naraščanje prebivalstva nepredstavljivo veliko ali pa se lahko z vojnami, epidemijami in boleznimi krči, tudi širjenje vesolja ni nujno nenehno. Odvisno je od delovanja sile gravitacije in nasprotne sile. Lahko nastane strg, apokaliptični kolaps. Kot kaže razvoj daljnogledov smo zelo povečali zmožnost gledanja, nesorazmerno več pa sposobnost poslušanja. Raziskoval sem notranje zgodovinske in evolucijske pogoje za propad planetarne civilizacije, obstajajo pa tudi zunanji v evoluciji vesolja. Ne moremo natančno vedeti, kolik šen je naš vis vitalis, dokler ne vemo, kakšnim preizkušnjam smo in še bomo izpostavljeni. Človek lahko prenese veliko pritiskov ali skoraj nobenega. Nanj že skoraj ne gledamo kot na božji čudež. Lorca – 'če umrem, pustite balkon odprt'. Morda bo kdo drug videl posledice. Pustite ta svet odprt še za druge. Ljudem niti ne gre za rezultate, ampak za vizije svojega razvoja. Prešeren 'največ sveta otrokom sliši Slave'. Morda si niti ne dovolim spregovoriti, da bi drugi spregovorili nam. Ali imamo ustrezne civilizacijske kompetence, da bi nas vesoljska bitja spoznala kot inteligentna, ker je bilo veliko ugibanj, ali so druge civilizacije pametnejše od nas. Prav tako je bilo že veliko ugibanj o tem, ali je umetna, digitalna robotizirana inteligenca nam prijazna ali sovražna, višja ali nižja. Kako težko je sprejemati pravilne odločitve? V sprti atmosferi je to skoraj nemogoče. Zato krščanstvo predvideva odpuščanje in kesanje za naglavne in manjše grehe in rimski izrek predvideva popravljanje napak (recta ratio). Želimo se čim prej vrniti v uživaški evropski način življenja, ki uničuje okolje. Z vojnami, epidemijami narava ohranja ravnovesje, ker smo z množičnim človeštvom preobremenili svet. vojna je sredstvo razbremenitve. Tedaj je vojna v Ukrajini napotek za varstvo okolja. Človeštvo je v večstranski krizi – ekološki, ekonomski, podnebni, finančni, aksiološki, demokratični, … cca 75 % toplogrednih plinov ne izvira iz proizvodnje elektrike. Celo Kitajska proizvaja več energije z vetrnicami kot z jedrskimi elektrarnami. Nemčija se usmerja na obnovljive vire energije do 100 % do l. 2035. Otroci bi se morali glasbe učiti iz poslušanja zvokov v pokrajinah, pticam, vetru. Govor ni samo prevod biti. Ne obvladujemo ga v celoti. Klasiki so svoje like stereotipizirali.     
V predavanju 'Gradnja Prebivanje Mišljenje' se Heidegger l. 1951 podrobno posveti opredelit vi, fiksaciji termina gradnje, pri čemer se ustavi pri etimološkem pregledu njenega izvora. Kot vselej pri njegovih analizah bo tudi tokrat Heidegger krožil okrog obravnavane tematike v krogih, jo večkrat razgrnil le deloma, morda samo zato, da se k njej lahko spet povrne. Na osnovi etimološke razlage besede gradnja je nato tudi utemeljil eno glavnih poant predavanja, to je enačenje med prebivanjem in gradnjo. Če povzamemo ključne pasuse, gredo ti takole: »Starovisokonemška beseda 'bauen', 'buan', 'graditi' pomeni 'wohnen', 'prebivati'. To pomeni: 'ostajati', 'združevati se'. Torej nam stara beseda 'buan' seveda ne pove le, da 'graditi' pravzaprav pomeni 'prebivati', ampak nam obenem daje tudi namig, kako moramo misliti prebivanje, ki ga imenuje.« Nato je postavil enačaj oziroma zakoličil formulo gradnja = prebivanje, ko je zapisal: »Graditi izvorno pove: prebivati.«
V naslednjem koraku je nato oba ključna termina tega predavanja, gradnjo in prebivanje, zvezal s samo prezenco biti v jeziku. To je formuliral tako: »Stara beseda 'bauen', h kateri spada 'bin', slovensko 'sem', 'si', pomeni: ich wohne, du wohnst, torej prebivam, prebivaš. Način, kako »ti si« in »jaz sem«, način, po katerem mi ljudje na zemlji »smo«, je 'Bauen', 'das Wohnen', torej 'prebivanje'. »Biti človek« pove »biti na zemlji kot smrtnik«, se pravi »prebivati«.«
V tem eseju je torej gradnja prebivanje. Heidegger pa ta osrednji termin razume kot »biti na zemlji«, prebivanje pa, ki je običajno razumljeno samo v pasivnem »stanovati«, postavi v nekakšno dejavnost. Odnos med gradnjo in prebivanjem bo v nadaljevanju še razdelal. Heidegger je sicer s tem skušal, tako je namreč sam podčrtal, ponovno oživeti pomen gradnje kot prebivanja, saj je ta pomen z govorico sčasoma zašel v pozabo.
Heideggerjev projekt v predavanju Gradnja Prebivanje Mišljenje se ponovno izkaže v tem, da pusti govorici do besede in govorica je ta, ki pokaže na tri sklepne misli o gradnji. Gradnjo je na koncu svoje analize opredelil takole: »Če pa vendarle slišimo, kaj govorica upove v besedi 'bauen', potem slišimo troje: 1. Gradnja je pravzaprav prebivanje. 2. Prebivanje je način, kako so smrtniki na zemlji. 3. Gradnja kot prebivanje se razvije v gradnjo, ki neguje, rast namreč – in v gradnjo, ki postavlja zgradbe.« Heidegger je poslušal ta nagovor govorice; s tem obenem posluša nagovor mita, poezije, literature in biti. Heidegger ni izhajal iz znanosti in zato ni analiziral procesa produkcije in proizvodnje, ampak je pri gradnji izrecno zanikal njeno proizvajajočo plat. Z nagovorom iz govorice se je, v skladu z njegovo celotno filozofijo, skušal postaviti na nasprotni pol od kričanja znanosti. Znanost v njegovem oziru namreč v dejstvenem svetu govori ravno nasprotno: gradnja je proizvodnja bivališč, izhaja iz fizikalnih parametrov, postavlja se po vnaprej znanih normativih in standardih. Bivališča zanj tako nikakor niso »stroji za prebivanje«, če nekoliko prosto parafraziramo eno od najbolj znanih Le Corbusierovih krilatic iz njegovega manifesta Vers une architecture iz 1923.
Bistvo gradnje je Heidegger postavil v enačaj s prebivanjem oz. 'bistvo gradnje je dopuščanje prebivanja'. To dopuščanje leži v prizanašanju četverju, tedaj v nekem dopuščanju smrtnikov, neba, zemlje in bogov. V daljšem citatu iz predavanja Gradnja Prebivanje Mišljenje, ki v marsičem spominja na malone mistično izkušnjo, lahko tako beremo: »Gradnja, ki smo jo tako označili, je odlikovano dopuščanje prebivanja. Če dejansko to je, potem je gradnja že odgovorila prigovoru četverja. […] Prizanašati četverju, reševati zemljo, sprejemati nebo, pričakovati bogove, vodi smrtnike skupaj, to četverno prizanesenje je ubrano bistvo prebivanja. Tako prave zgradbe izoblikujejo prebivanje v njegovo bistvo in nastanjajo to bistvo.«
Ko je Heidegger v odnosu gradnje in prebivanja videl še zgradbe, ki so tiste stvari, v katerih je možno nastanjanje bistva prebivanja. V enačenju človekovega zadrževanja na Zemlji prav    zgradbe kot »rezultati« gradnje bistveno določajo to prebivanje.
Zgradbe imajo v tem Heideggerjevem eseju trojno vlogo: 1.) uprostorjajo četverje; so tista opna, ki z grajenjem postavlja četverje na Zemljo in ga približuje človeku; ter 2.) z umestit vijo zgradbe nastane kraj, nadalje se iz tega oblikuje mesto, iz tega zraste prostor. V 3.  vlogi se izoblikuje prebivanja v njegovo bistvo in ga nastani. Na formalni ravni pride do enačaja med gradnjo in prebivanjem, med posebej domišljeno arhitekturo in njenim naseljevanjem.
III.3 Ali znamo biti hvaležni?
Seveda je treba hvaležnost najprej definirati, najti smisel in načine negovanja hvaležnosti. 
Hvaležnost (nem. Dankbarkeit, ang. gratitude) ni hvalisavost v smislu 'lastna hvala, cena mala'. Pomembno je, da si vzamemo čas za iskreno hvaležnost, ki ni obvezna in ni samoumevna. Nekateri radi svojo hvaležnost pogojujejo z uspehi, dosežki, pomembnimi srečanji, realizacijo svojih želja. Eksperti osebnostne rasti pa zagovarjajo njeno preventivno vrednost. Hvaležnost je seme življenja, ki si želimo živeti. Hvaležnost daje smisel preteklosti, omogoča vizijo za prihodnost ter prinaša obilico miru in spokojnosti v tistem trenutku, ki je za vse nas najbolj pomemben – zdaj. Ko smo resnično hvaležni, tako v mislih kot tudi v srcu, v svoje življenje privabljamo obilje, za katero smo tudi vnaprej hvaležni. Dokler nam spontano ne preide v 'meso in kri' je dobro sistematično pisati dnevnik hvaležnosti. Nazadnje ugotovimo, da smo lahko hvaležni za vse, ker vse sprejemamo. V vsakem dogodku je nekaj dobrega.  Če česa ne sprejemamo, to pomeni, da nekomu še nismo odpustili ali pa opustili svojih slabih navad.  

Sčasoma opazimo, s katerimi vrednotami, sposobnostmi in željami se nam hvaležnost najbolj povezuje pri nas. Na splošno se povezuje s srečo, smislom, dosežki, uspehom in zadovoljstvom z delom. Večkrat razumemo nagrado kot zahvalo in obratno. S hvaležnostjo so povezane tudi druge osebnostne moči, kot npr. prijaznost, ljubezen, upanje, duhovnost, radoživost, zanos, energija, intuicija, ... Kay Lindahl (2008) nas uči svete duhovne umetnosti poslušanja. Že ameriški pisatelj Ernst Hemingway je ugotovil, da redko zna zares poslušati druge podobno kot je nemški filozof Martin Heidegger ugotovil, da redkokdo zna prisluhniti biti. Jezus bi tudi danes dejal, da mu pogost ne znamo prisluhniti. Pomembno se je zavedati, da hvaležnost lahko postane z vajo naša nova dobra navada. Sami se odločamo, da jo bomo krepili in na kakšen način. Zavedanje darov  življenja je ključno za iskreno hvaležnost. 
Potrebno je vedeti, v čem je smisel hvaležnosti. Empirične raziskave  potrjujejo, da so hvaležni ljudje bolj veseli, srečnejši, pozornejši do sebe in drugih, odločni, optimistični, prožni, bolje se soočajo s poškodbo, boleznijo ali travmo in hitreje okrevajo, pripravljeni pomagati. So bolj polni energije, ker hitreje nudijo in poiščejo pomoč kot pa tisti, ki so apatični, malodušni in pesimistični. Zaradi občutka bogastva (ang. abundance) opuščamo   vzorce pomanjkanja in materialne revščine, občutimo pa srečo uboštva v smislu nenaveza nosti. Usmerjeni so na to, kar imajo in ne toliko na to, česar nimajo. Hvaležnost nas varuje pred vdajo in obupom, odpira srce in dušo, izboljšuje spanje,  daje občutek ljubljenosti in sprejetosti, povezuje nas z ljudmi, svetom, vesoljem. Ustvarja odprte, izpolnjujoče in harmonične odnose.

Kako deluje moč hvaležnosti? Najprej se umirimo in vzpostavimo ravnovesje v svojem energijskem sistemu, da bomo sposobni gojiti prakso notranjega poslušanja. To prebudi duhovno zavedanje. Postopno dobimo povsem nov pogled na sebe in na svet, ki te obdaja.
Zato se s širjenjem zavesti zgodijo tudi spremembe v zunanjem svetu. 

Že pisanje o hvaležnosti nam ustvarja občutke hvaležnosti prek misli in govornih dejanj. Naše srce soutripa s hvaležnimi ljudmi in soustvarja sebe in svoje življenje. Prevzemamo  odgovornost za svoje življenje in širimo brezpogojno ljubezen. Iz nas izhajajo valovi ljubezni na vse strani do globalne ravni. Kamen aventurin nosi v sebi frekvenco hvaležnosti, ki je eno najboljših zdravil za o(d)puščanje boleče preteklosti ter slabih občutij v sedanjosti. Pogosto pozabljamo biti hvaležni za izzive z ambivalentnim izzivom.

Hvaležnost izhaja iz ljubezni in je namenjena za ljubezen. Brezpogojna ljubezen nosi v sebi tako podporo kot nove izzive (ang. challenges), ki se uravnovešajo v . medsebojnih odnosih. Brez izzivov ni rasti in zato je modro sprejeti dejstvo, da izzivi vedno bodo, dokler nosimo v sebi karkoli, kar potrebuje širjenje, rast in ozaveščanje. Bodimo hvaležni za vse ljudi, ki ti stojijo ob strani, za vse prijatelje, partnerja, za vso ljubezen, ki jo prejemamo. Verjamem, da lahko svet spremenimo in krizo, ki se je kot virus razrasla po planetu, rešimo s tem, da spremenimo svoj notranji pogled na stvari. Dar je tudi na pol polna in na pol prazna steklenica.

Sveti Pavel je napisal v pismu Korinčanom najlepši tekst o ljubezni (1 Kor, 13): Ko bi govoril človeške in angelske jezike, ljubezni pa bi ne imel, sem postal brneč bron ali zveneče cimbale. In ko bi imel dar preroštva in ko bi poznal vse skrivnosti in imel vse spoznanje in ko bi imel vso vero, da bi gore prestavljal, ljubezni pa bi ne imel, nisem nič. In ko bi razdal vse svoje imetje, da bi nahranil lačne, in ko bi izročil svoje telo, da bi zgorel, ljubezni pa bi ne imel, mi nič ne koristi.

Ljubezen je potrpežljiva, dobrotljiva je ljubezen, ni nevoščljiva, ljubezen se ne ponaša, se ne napihuje, ni brezobzirna, ne išče svojega, ne da se razdražiti, ne misli hudega. Ne veseli se krivice, veseli pa se resnice. Vse prenaša, vse veruje, vse upa, vse prestane.

Ljubezen nikoli ne mine. Preroštva bodo prenehala, jeziki bodo umolknili, spoznanje bo prešlo, kajti le delno spoznavamo in delno prerokujemo. Ko pa pride popolno, bo to, kar je delno, prenehalo. Ko sem bil otrok, sem govoril kakor otrok, mislil kakor otrok, sklepal kakor otrok. Ko pa sem postal mož, sem prenehal s tem, kar je otroškega. Zdaj gledamo z ogledalom, v uganki, takrat pa iz obličja v obličje. Zdaj spoznavam deloma, takrat pa bom spoznal, kakor sem bil spoznan. Za zdaj pa ostanejo vera, upanje, ljubezen, to troje. In največja od teh je ljubezen.
Takšno popolno brezpogojno ljubezen zmore božje usmiljenje svete Trojice. Neminljiva je v svojem nenehnem vznikanju iz nič, iznajdevanju novih poti, prosilnih in zahvalnih molitev. Izkušamo jo skozi padce, poraze, grehe, ki jih oproščamo sebi in drugim. Penney Peice (2019) nas vodi skozi svet energij. Postopno po korakih nas vodi v višja stanja pozitivnega zavedanja. S t. im. spremembo frekvence lahko depresijo preobrazimo v notranji mir, jezo v spokojnost in strah v navdušenje. Ko se naučimo uravnavati svoje energijsko stanje, postanemo lahko uspešni na vseh področjih ustvarjalnosti. 
Hvaležnost je povezana z vrednotami darežljivosti, obdarovanosti,  čudežnosti življenja, ponižnosti, sprejemanja vsega. Robert Goreta & Nash N. sta na spletnih straneh zapisala pesem, ki si jo velja zapomniti in jo ponavljati v stilu samolastne vibracije:
Ljubezen in hvaležnost vibrirata
v vsaki celici mojega telesa, 
v vsakem atomu, 
v DNK-ju. 

Ljubezen in hvaležnost 
telo mi prežemata, 
me preporajata, ozdravljata,
ovijata me v nežnost.

Čutim ju: ljubezen in hvaležnost
na vseh ravneh, 
vseh dimenzijah bivanja,
kot toplo domačnost. 

Jaz sem ljubezen in hvaležnost. 
Hvaležen vsemu in vsem:
Da ŽIVIM – LJUBIM - SEM.

Starogrški filozofi so izražali svojo hvaležnost do sveta s čudenjem (gr. thaumadzein - čuditi se), ki je zanje izvor vsake filozofije. Podobno bi lahko ugotovili, da je domišljija (ang, imagination) izvor religije, umetnosti in znanosti, tedaj znanja na različnih področjih. Nastajajoča ljubezen je večno mlada in čudežno poetična. Nikoli se ne naveliča valiti kamen modrosti z nižav v nebeške višave. To je njena mantra, mandala, meditacija, molitev.       

Ljubezen nas ne odvezuje soočanja s svojimi mejami. Kako drugače razdiralno delujejo zanikanja realnosti! Izraelski psiholog Shlomo Breznitz je razdelil zanikanja v sedem vrst kot so: 1. Kar se je zgodilo drugim, se ne more njim, 2. Čeprav so imeli simptome, se jim nič ne dogaja, 3. Živijo zdravo in so zato izvzeti, 4. Covid 19 je stvar sreče oz. naključja, 5. Zanikanje svojih občutij, 6. Preslišati neprijetne informacije, 7. Blodnje motnje (navedeno po Saleclovi 2020). Ista oseba lahko zanika realnost (obstoja koronavirusa in pom ena ukrepov) na več načinov, enkrat tako, drugič drugače. Skušamo živeti zdravo, da ne bi zboleli, vendar nam zavedanje pove, kdaj smo v določenem stanju. Zanikanje je eden izmed obrambnih mehanizmov in je posledica pomanjkljivega soočanja s problemom. Gre za odklanjanje, nepriznavanje znanega (Musek, 2003. Lahko.bi rekli, da gre za deviantno obliko vedenja brez samokritičnega divergentnega učenja. Med konvergentnim in divergentnim učenjem je težko ugotavljati pravo mero. V času pandemije coronavi.ru.sa se je pokazalo, da celo zdravstvene Celo znanstvene, zdravstvene ugotovitve glede cepljenja in nošenja mask niso enoznačne zaradi soodvisnosti od dnevnih politik v različnih državah. 
Noben dogodek (nem. Ereignis, fr. événement, ang. event) ni samoumeven že zato, ker nenehno debatiramo, komu je po godu in komu ni. Zato se je treba umetnosti hvaležnost zanj nenehno učiti, da bo avtentična in situaciji primerna. Če hvaležnosti ne izražamo, dajemo vtis, da smo do vsega dobrega že kar upravičeni. Prilizovanje so poznali že v antiki. Teofrast jo je uvrstil med slabe značajske lastnosti iz koristoljubja. Zato govorimo o iskreni hvaležnosti, ne pa o pohvalah, ki so sredstvo manipuliranja in kontrole nad drugim. Presplošne in površne zahvale ne zadostujejo. Povejmo, kaj je določena oseba naredila in kakšne značajske lastnosti pri nas ali pri njej podpira. Takšna hvaležnost je v funkciji dobrega prijateljstva. za nas in kakšne občutke smo začutili. Pomembno je, kako sprejmemo pohvalo. To je po Bluesteinovi komunikacija jaz sem v redi in ti si v redu. Čeprav v partnerstvu eden raje govori kot drugi to ni moteče. Pomeni tudi pristno spoštovanje drug drugega in pripravljenost, da smo se pripravljeni poslušati in se razumeti. Izbira daril zanj ali zanjo tudi pokaže. koliko ga ali jo zares poznamo. Občudujemo, tiste, ki nam 'dvigajo energijo' in nas tako navdušujejo. Tudi sam najraje berem avtorje, ki kaj prispevajo k spoznanjem pozitivne psihologije. To je še posebej pomembno v času negativizmov, ko mediji morda nevede 'tekmujejo', kateri nam bo nasul več negativnih (dez)informacij in groženj. Ob vnukih, ki preizkušajo meje svojega sveta, se zavedam, da jih tudi sam včasih nezavedno in včasih zavestno preizkušam. 

Morda je danes premalo pravih prerokov in ljudi s poslanstvom. V starem veku jih je bilo več. Janez Krsnik je bil Jezusov predhodnik, ki mu je pripravil pot. Potem, ko ga je krstil v Jordanu, je Jezus začel svoje poslanstvo in oznanjati navzoče o zveličanju, saj je On zveličanje. Njegovo pridiganje je povzeto v teh besedah: »Čas se je dopolnil in Božje kraljestvo se je približalo. Spreobrnite se in verujte evangeliju!« (v. 15). Za vsako svoje dejanje se je zahval Očetu. Njegov nauk je sporočilo, ki nas vabi k razmišljanju o minljivosti in o spreobrnjenju k večnemu življenju v ljubezni. Opozarjal je na pojav lažnih prerokov. Zato je treba vztrajati na njegovi poti, 
Jezus je poudaril pomen hoje za njim. Človek je s hojo postal pokončni t. im.  homo erectus.  Poudaril je  še nekaj več, eshatološki smisel hoje za njim kot sledenje naukom nebeškega kraljestva. Ta hoja ima svoje dvige in padce. Po eni strani razodeva svoje veličastvo na gori Tabor, po drugi strani pa sam hodi po poti trpljenja – Via doloroso v Jeruzalemu. 
Zato ni nenavadno, da je pot osebnostne rasti prepletena z mnogimi razočaranji, ker veliko vanjo vlagamo, dolgo časa pa se po njenih izkušnjah nič ne pozna ali pa za nekaj časa celo nazadujemo. Vseh njenih ciljev tudi ne moremo načrtovati, lahko jim pa zaupamo. Moramo vztrajati, dokler nekega dne ne začutimo preobrazbe v sebi. Ta pot je kontemplativno meditativna in izmoljena. Poteka v zbranosti tišine, ker se v hrupu le raztresamo.    

Knjigo epistol Mance Košir (2022) je navdihnila ljubezen do tišine. Manca dobro ve, da je »tišina naše zdravilo, da je tišina naša hrana  in naše resnično zavetje.« Kot vemo, dejavno preboleva raka v grlu. Za to knjigo se je dopisovala s slikarko Joni Zakonjšek, pesnikom in pisateljem Dušanom Šarotarjem, arhitektom, filozofom in teologom Robertom Dolinarjem, arhitektom in premišljevalcem Iro Zorkom, režiserjem Tomijem Janežičem ter umetnostno zgodovinarko in prevajalko Vesno Velkovrh Bukilico. Vsi zagovarjajo tišino kot obliko ljubezni, miru, notranje harmonije.  Manca ima raka v grlu. Bila je že večkrat operirana, a ni izgubila osebne identitete in poslanstva popularizacije literarnih knjižnih novosti. Počuti se duhovno pri moči in zdravo, čeprav telesno degenerira. Po vsaki operaciji težje govori, ko z izbrano publiko diskutira o duhovnih modrostih. Ne boji se smrti, ker verjame v brezpogojno ljubezen in večno življenje. Do življenja, ki je dar, občuti globoko hvaležnost. kardinala iz Vatikana Sarah in Diat (2021) trdita, da je celo v rimokatoliški cerkvi preveč govorjenja in premalo tišine, ki jo raje imenujeta tihota. Zaradi hrupa lahko propade svet. Hvaležnost zanj lahko gojimo v tišini/tihoti.   
Podobno ljubezen do življenja izraža Camilla Pang, ki  zaradi motnje avtizma (MAS), ki so ga Camilli Pang pri osmih letih diagnosticirali zdravniki, ta ni mogla razumeti sveta okoli sebe. Pri šestindvajsetih letih so Pangovi diagnosticirali še motnjo pomanjkanja pozornosti zaradi hiperaktivnosti (ADHD). Sčasoma pa si je z vajami, ki jih v knjigi opisuje pridobila toliko avtoregulativnih sposobnosti, da je napredovala tudi v splošnih znanstvenih spoznanjih. Postala je doktorica biokemije, postdoktorsko pa raziskuje bioinformatiko. Analizira računalniški model bolezni v prizadevanju za odkrivanje novih farmacevtskih možnosti za nevrološke bolezni. Pokaže na tesno prepletanje osebnostnega razvoja in razvoja svoje znanstvene kariere in celo človeške evolucije. Zato ni nenavadno, da je za objavo znanstvenih dosežkov ki so obenem njeni reflektirani- avtobiografski spomini dobila nagrado Kraljeve družbe v Veliki Britaniji.    
Pravi, da je treba biti zelo potrpežljiv, vztrajen in hvaležen, da to uspe, hvaležna je tudi za svoje neuspehe. Njeno stališče je, da je treba biti hvaležen tudi tistim, ki kršijo pravila, ker mednje spadamo včasih tudi mi s svojimi zmotami, iluzijami in predsodki. Pangova kombinira analogni in digitalni pristop k razumevanju pojavov. Zlasti po mehki logiki t. im. umetne inteligence se lahko še veliko naučimo. Težavne vsebine se da poljubno približati, vendar pa to ne zmanjšuje trdega dela na sebi, če želimo karkoli solidno obvladati.  
Motnje avtističnega spektra in vedenjske raztresenosti imajo mnogi odrasli in njihovi otroci. Zato je Pangin priročnik namenjen prav njim. Po drugi strani pa se nanaša tudi na t. im. normalne, ki pa lahko z njenimi napotki izboljšamo naš način reagiranja na težave v medsebojnih odnosih. Priročnik je pisan tako poljubno, da nam po eni strani približa naravoslovne pojme tistim, ki nismo naravoslovci, po drugi strani pa je tako humano prizadevna, da jo zlahka občudujemo tudi humanisti. 
Avtorji Daniel Kahneman, Olivier Sibony in Cass Sunstein (2021) razlagajo, da v današnji   
civilizaciji, ki je naravnana na hrup in ropot premalo mislimo in slabo presojamo. Naš prekmurski pisatelj Dušan Šarotar »bi rekel, da je tišina tisto, od koder prihajamo in kamor se počasi vračamo. Tišina je temelj, na katerega je položen svet.« 

III.4 Mandale – znamenja dovršenosti 

V vesolju večkrat naletimo na krožne strukture, ki so že iz antike poznane kot mandale. Wikipedia opisuje mandalo s poudarkom na prvem zlogu (sanskrt. मण्डल, maṇḍala - krog) kot duhovno oz. obredno geometrijsko konfiguracijo simbolov zemljevida (v šintoizmu).  V  indijskih religijah  budizmu,  džainizmu in japonskem življenjskem slogu šintoizmu predstavlja mandala božanstva, v šintoizmu ,raj, kami ali dejansko svetišče. V ameriški rabi  je mandala splošen izraz za kateri koli diagram, grafikon ali geometrijski vzorec, ki kozmično metafizično ali simbolično predstavlja 'kozmos'; časovni mikrokozmos vesolja. Prvotno je pomenila celovitost in model same organizacijske strukture življenja - kozmični diagram, ki nam prikazuje naš odnos do neskončnega, svet, ki sega izven in znotraj naših možganov.
Osnovna oblika večine mandale je kvadrat s štirimi vrati, ki vsebujejo krog s sredinsko točko (sanskrt बिंदु – Bindu). Vsaka vrata so v splošni obliki T. Mandale imajo pogosto radialno ravnovesje. Izraz mandala se v Rigvedi pojavlja kot ime odsekov dela, vedski obredi pa vse do danes uporabljajo mandale, kot je mandala Navagraha. Mandale se uporabljajo tudi v budizmu. V različnih duhovnih tradicijah se lahko mandale uporabijo za usmerjanje pozor nosti praktikov  kot duhovno vodilo za vzpostavljanje svetega prostora in kot pomoč pri meditaciji in transu. V MK so prodajali priročne sheme za risanje mandal ki pomirjajo in harmonizirajo naš notranji svet.   
V krogu okoli središča so liki, simboli, figure ali znaki razporejeni simetrično ali komplementarno. Če niste, je dovolj, da si predstavljate simbol jin-jang ali sliko, ki jo vidite v kalejdoskopu, ker je prvi preprosta in drugi kompleksnejša oblika mandale.
Mandala je prepoznavna povsod v naravi; cvetje, školjke, morska zvezda, snežinke, planeti, prerez plodov sadja in drevesa so najočitnejši primeri mandale. Vsak najmanjši delec snovi ima svoje središče in mandala označuje vesolje, od neskončno majhnega do neskončno velikega, od atoma do galaksije.
Tudi človek je mandala, rodi se iz mandale in prvič vidi svet skozi mandalo. Jajčna celica ima obliko mandale, tako kot maternica, v kateri se razvija plod. Ko se rodimo, spoznavamo svet, opazujoč ga skozi oči, še en primer mandale, tako kot so to prsi, iz katerih sesamo mleko. Celo telo je mandala. Le poglejte Da Vincijeva vitruvijskega človeka.
V Indiji, Nepalu in Tibetu ima mandala obreden, meditativen namen. Budisti radi rečejo: 'Glej vsa bitja kot Bude, poslušaj vse glasove kot mantre, spoznaj vso resničnost kot mandalo.'
A mandala ne pripada le Vzhodu ali Zahodu, temveč vsakem času in vsem tradicijam; mandale v obliki rozete, labirintskega vrta ali grba so osnova številnih kultur in religij. Gotske rozete v starih cerkvah so še posebno navdušujoče, ker so v njih luč, barve in oblika enkratno  povezane in usklajene. Skladnost in uravnovešena oblika, moč, ki se prebija iz središča mandale, navdušuje vsakega opazovalca in ga spodbuja, naj poišče lastno središče.
Mandala je že od antike služila kot osnovni simbol pri osredotočanju, meditaciji, osebnostno zrelostnem procesu, zaščiti in zdravljenju. Načini meditacijskega poglabljanja v mandale so raznovrstni, kot so tudi različne religije, kulture, filozofski in umetnostni konteksti. Učiteljica risanja mandal Irena Jarc nam pokaže še na (idrijsko) čipko kot na tradicionalno slovensko mandalo, ki se začne v središču in iz katere zraste čudovita skladna stvaritev. Mandale nas največ naučijo, če jih rišemo, barvamo, zlagamo, nanje meditiramo. 
Budistični menihi se na takšno mandalo pripravljajo dolgo časa – najprej z meditacijo in vizualizacijo, nato pa porabijo cele dneve in tedne, da s paličicami, tulci in tipali iz zrnc peska natančno zgradijo kompleksno sliko. Kot simbol spremenljivosti življenja pisane peščene mandale nato z zamahom roke pometejo z mize, njen prah pa nato vržejo v potok, reko ali na zemljo. Verjamejo, da pesek, ki se blagoslovi med izdelavo mandale, prinaša veliko dobrega zemlji in rekam, s katerimi pride v stik.
Carl Gustav Jung je mandalo opisal kot psihokozmogram oz. risbo našega duševnega vesolja, urejeno razporejenost misli. Uporablja se za utrjevanje notranjega bitja ali za spodbujanje poglobljene meditacije, saj nas opazovanje mandale navdaja z vedrino, občutkom, da je življenje spet dobilo smisel in red. Učinkovitost mandal  je dvojna: ohranja duševni red ali ga obnavlja, če je izginil. Jung jih je uporabljal  v svoji terapevtski praksi s klienti. Tudi njemu so pomagale preiti krizo. Mandalo je definiral tudi kot prikaz nezavednega jaza in jo uporabljal za odkrivanje čustvenih motenj ter za ponovno vzpostavljanje celovitosti osebnosti.

Simetrija časovnega obrata je po fizikalnih zakonih možna, izkustveno pa tega ne opazimo. Ni tako močne tehnične naprave, ki bi simulirala nastanek 'velikega poka' ali obrnil časovno puščico nazaj. V ozadju zakonov vesolja je zgodovina simetrije, ki so jo prekinjali preobrati.  Gre za transformacije. S telesnimi vajami v bistvu ponotranjimo zakone Newtonove mehanike v smislu obvladovanja svojega telesa za določen cilj. Translacijska simetrija oz. invarianca velja za ves razvoj fizike. V vesolju so vse smeri enakovredne.  Simetrija je osnova mandale.       

Kako doživimo enost moške in ženske energije v božanski ljubezni? V vsaki mistični meditaciji je Bog doživeta ljubezen. Najprej smo dolžni izkazovanja ljubezni Bogu. Tega so se v antiki bolje zavedali kot danes. V sanskrtski liriki poznamo razne himne vsemogočnemu Varunu, vodi, ognju,… V krščanstvu so pesmi češčenja Marije, Jude Tadeja, Jezusa.      
Med drugim Loriusova pokaže povezavo s kozmosom, božansko ljubezen, odpuščanje, zavest, hvaležnost, greh, mir, karma. Mandale so krogi celovitosti, pota k središču sebe. mistične mandale so namenjene očiščenju notranjih demonov. Tradicionalne mandale so povezane s tantričnim hinduizmom in budizmom. Mandale so inspiracije za meditacije. Vedno je osnovno vprašanje transformacije negativnega v pozitivno. Mantre so ponavljajoči zvoki.    
Enoznačno zagovarjanje svobode je zavajajoče. Razumemo jo pluralno,  Glede na to, da na tem področju vlada nekakšna zmeda, je takšen miselni napor potreben že zaradi praktičnih orientacij v vsakdanjih situacijah. Družbena klima se v prelomnih zgodovinskih obdobjih spreminja, zato tisto, kar je v enem obdobju veljalo za svobodo, v drugem ne velja več ali pa postane vsaj manj pomembno. Dolgo časa je bila svoboda že spoznana nujnost. To je deterministično obdobje spoznavanja naravnih in družbenih zakonitosti. Njihovo upoštevanje je omogočalo pravilne odločitve in popravljati napačne. Govorimo o tem, kako je človek nepopoln. A vse dogodke, misli in dejanja se da zaokrožiti v posebnih krogih, mandalah, celo vesolje. Obstajajo razni vodiči za meditacije na mandale (npr. Omejc, Železnik, 2001, Lorius, 2008). Vse teme se lahko tematsko celovito zaokrožijo.  V nekaterih nastopajo nekatere, ki jih v drugih ni.  Tako imata Omejc in  Železnik (2001) temo 'človek in vesolje', nimata pa teme hvaležnosti, ki pa jo najdemo v priročniku Loriusove (2008). Prve imajo v ozadju krščansko vero, druge pa budistično. Obe knjigi vsaka na svoj način vključujeta stik človeka z vesoljem. Omejc in Železnik (2001, str. 3) govorita o našem očiščevanju in dvigovanju zavesti, Loriusova (2008, str. 68 in 69) pa o vdihavanju pozitivnih energij iz vesolja in izdihavanju negativnih. Vsaka ima svojo vizualno podobo in svoje navdihujoče besedilo. K afirmativnim podobam mandal (Hay, Hutchinson, 2016), ki jih lahko razumem tako, da je 'v meni že vse vesolje' dodajam še svoje misli: Vse, kar me obdaja od znotraj in od zunaj, me oplaja, navdihuje. V meni so sonca in planeti, zvezde in ozvezdja, tišina in tihi glasovi. Občutim, kako se vesolje širi in krči kakor soutrip mojega in Tvojega srca, kakor plima in oseka morja. Naj bo vsak najin vdih in vsak najin izdih Tebi Gospod vesolja v čast, hvalo in zahvalo. Kako kozmično-božansko. V njem sva jaz in Ti – tat wam asi v občestvu. Svetloba prihaja iz pra-sija vsega začetka, ki obkroža tudi temno snov in energijo. So strune za večno melodijo, skupno simfonijo.  Kako prav je imel Nietzsche, ki je bil že v 19. stoletju prepričan, da na obnebju biti večnega življenja veljajo le afirmacije! Za zanikanja realnosti ni prostora.      
 
Te dnevne prakse meditacije na mandale delujejo tako kot življenjski slog hvaležnosti, čigar učinke smo delno opisali že na začetku tega sestavka. S stališča zdravja znižujejo nivo stresa v našem življenju, izboljšajo tudi spalne navade, znižujejo krvni pritisk in s tem vplivajo na delovanje kardiovaskularnega sistema. Povečajo zaščitenost telesa, ker meditativne prakse pozitivno vplivajo na delovanje imunskega sistema. 

Osredotočenost na dihanje nam pomaga, da smo osrediščeni v svojem notranjem centru tudi tedaj, ko v našem življenju nastanejo turbulence, pretresi. Moja žena Tončka je za vstop v svoje tretje življenjsko obdobje pobarvala 12 zvezkov mandal od 2. 1. 2017 do 30. oktobra 2020. Njeni ročni izdelki so tako natančni in lepi, da se v bistvu ne razlikujejo od tiskanih barvnih mandal.  V teh zvezkih ni navedenih misli tako kot v priročnikih, vendar pa si jih ni težko zamisliti po že obstoječih predlogah. Po drugi strani pa lahko meditiramo na obstoječe tematske podobe brez avtorskih opisov. Tako lahko temo ljubezni najdemo povsod tudi v temi moški in ženska, drevo življenja in ji lahko dajemo še svoje konotacije tam, kjer so že določeni.  Vse je odvisno od tega, s kakšno energijo že začenjamo  dnevne opravke in katero stopnjo štejemo kot 'najoptimalnejšo raven lastne frekvence oz. vibracije', kot se izrazi Penney Peirce (2019). Sam tako delujem in tudi vsak dan za ta namen uporabim ustrezne pripomočke.       

Louise Hay in Alberta Hutchinson (2016) sta sestavili zvezek afirmativnih mandal, ki jih je Tončka pobarvala skupaj z besedili v niansah rdeče, lila in rumene barve. Zadeva je non plus ultra, vrhunsko umetniško delo. Hayeva že ves čas zastopa idejo zdravljenja naših starih škodljivih vzorcev z ljubeznijo do samega sebe in drugih, pozitivno naravnanost do življenja in povezanosti s celoto.  Posebej se posveča ženskam podobno kot pri nas Alenka Rebula. Tudi Vida Žabot ve, da je treba vzljubiti tudi svoje 'sence', kakor jih opredeljuje Gustav Jung, ker le na ta način lahko sprejemamo sebe v celoti.     

Pomembno je, da imamo iniciativo pri dobrih delih. Ena izmed molitev matere Tereze je: Učitelj, naj se ne trudim,
da bi me drugi tolažili,
ampak naj sam tolažim;
da bi me drugi razumeli,
ampak naj sam razumem;
da bi me drugi ljubili,
ampak naj sam ljubim.
Kajti ko dajemo, prejemamo;
ko odpuščamo, nam je odpuščeno;
in ko umremo, vstanemo v večno življenje.
Fiziki napovedujejo, da bodo v naslednjih treh desetletjih v igro vstopili kar trije novi trkalniki. Na fotografiji Veliki hadronski trkalnik (LHC).

Seveda so še drugi vidiki hvaležnosti, ki jih še nismo omenili, a bi jih odkrivali pri pisanju. osebnih dnevnikov. Kot drugih vrlin se tudi hvaležnosti učimo vseživljenjsko procesno in samoregulativno, kar pomeni s številnimi popravki. V mladosti sem dobil vtis, da je domovinska hvaležnost pomembnejša kot družinska. Sčasoma sem postavil domače hvaležnosti kot so hvaležnost Bogu, sorodnikom, partnerjem, na prvo mesto.  Zavestno gojenje hvaležnosti je duhovno potovanje, ki ga darujemo Bogu. Krščanski okvir hvaležnosti je v ljubezni, ponižnosti, pokorščini, sreči uboštva, zaupanju v božjo milost in usmiljenje. Radi smo radi v družbi hvaležnih, ker nas ti motivirajo. Motivirajo nas tudi spomini na naša srečna obdobja (gr. kairos – srečni čas), ko smo bili najbolj hvaležni in spomini na hvaležnost naših staršev in drugih sorodnikov.  Ko razumemo darove hvaležnosti tudi spoznamo, da postaja del spontanega radostnega izraza naše popolnosti.
Peircina knjiga o visokofrekvenčnem življenju (2019) je ključno delo o življenju v svetu, ki temelji na energijah; pomirjujoče in postopamo nas vodi v višja stanja pozitivnega zaveda nja. S preprosto spremembo frekvence lahko depresijo spremenimo v notranji mir, jezo v spokojnost in strah v navdušenje. Ko se naučimo uravnavati svoje energijsko stanje, lahko stopimo naproti usodi – v življenje, za kakršnega smo bili ustvarjeni. Lahko smo hvaležni sebi in njej, ko dosegamo ta potrebni dar preživetja.   
Avtorja Héctor García in Francesc Miralles sta nam v knjigi Ikigaj že razkrila skrivnosti japonskih stoletnikov, v knjigi Ičigo-ičie pa japonsko umetnost doživljanja nepozabnih trenutkov. V zadnji knjigi (2020) nam predstavljata tudi blagodejne učinke šinrinjokuja oz. japonske gozdne kopeli. Japonci poznajo več vrst kopeli za globinsko sproščanje. Japonci poznajo vodno in gozdno kopel (jap. Shinrin'yoku). Japonsko vodno kopel imajo tudi v Dolenjskih toplicah. Pri namakanju v vodi s 40 stopinjami do cca 20 minut se telo bolje prekrvavi in duhovno sprosti. Z ženo sva jo preizkusila dvakrat. Gozdno kopel pogosto izkušava pri hoji po gozdu čez Rožnik. 
Vsa verstva poudarjajo pomen predanosti (ang. surending) kot dokaz njihove pripadnosti.  Se tudi vam zdi, da ljudem z naravnimi sposobnostmi in višjo inteligenco pogosto spodleti, medtem ko tisti, ki so na videz brez večjega talenta, v življenju velikokrat dosežejo zavidljive rezultate? Od česa je odvisno, kdo bo v določeni situaciji uspešen in zakaj bo drugi v isti situaciji zaostal? Knjiga Predanost je izvirno delo, ki spodkopava stereotipno in vsesplošno prisotno prepričanje o naravni povezanosti prirojene inteligence, zunanjega videza in fizičnega zdravja z zanesljivo (ne)uspešno prihodnostjo posameznika.
Ameriška psihologinja Angela Duckworth (2016) na osnovi znanstvenih dognanj in lastnih izkušenj prepričljivo in neposredno opiše lastnost predanosti (ang. grit), ki je v vsakem, ki se je zaveda in jo goji, pomembno prispeva k posameznikovi uspešnosti. Predanost ciljem je sinteza  zavzete odločnosti, potrpežljive vztrajnosti in strastnega prizadevanja za sledenje dolgoročnim življenjskim ambicijam. Duckworthova na številnih izkustvenih pojasnjuje, iz česa je sestavljena ta vrlina, in zakaj je odličnost posameznika najbolj odvisna od predanosti nje kot od številnih drugih človekovih lastnosti. Nato nas povabi k oceni stopnje osebne predanosti, brezmejnosti virov lastne motivacije in pokaže možnosti osebne angažiranosti za samouresničevanje ciljev v življenju in pri delu.  Predanosti ni brez svobodne, odgovorne odločitve zanjo, kakor tudi ne brez zvestobe, zaupanja, zanesljivosti in iskrene hvaležnosti.  
Hvaležni smo za uporabo takšne svobode samoocenjevanja in samoregulacije, ker jo lahko  tudi hitro izgubimo. Svoboda ima svoje notranje in zunanje pogoje in lastnosti. Je pot iz različnih vrst odtujenosti človeka od človeka v smislu medsebojnega spoštovanje osebnosti v duhu solidarnostnega personalizma. To pomeni izboljšati kakovost dialoga in življenja. Poleg  zunanjih pogojev svobode kot so pravni vidiki pravic in svoboščin, ekonomsko neenaka delitev na bogate in revne bi se morali bolj posvečati moralnim vidikom čiste vesti  in psihološko-pedagoškim vidikom vzgoje za sožitje.  Brez tega ni etike medsebojne solidarnosti.         
Ne vemo, koliko smo zares svobodni, ker je naša svoboda najprej težaven božji dar, ki ga ne bi smeli poenostavljati ali celo banalizirati na raven zla. Tedaj nastane neznosna lahkost bivanja in ubijanja z aluzijo na naslov romana Milana Kundere (1984, 2005) iz časa praške pomladi na Češkoslovaškem, je aktualen tudi danes v času vojn, epidemij, nasilja do šibkejših.             
Goethe se je s svojim Zahodno-vzhodnem divanu zgledoval po perzijskem pesniku Hafezu, ki je tudi svojo zbirko pesmi poimenoval Vzhodno-zahodni divan. Hafez oz. Hafis (1325-1389) je živel v 14, stoletju v Perziji v Širazu. V tem njegovem rojstnem kraju je tudi njegov grob in spomenik, ki sva ga z ženo Tončko na poti po Iranu tudi obiskala.  Običajno se orientiramo po štirih straneh prostora-časa, razumljenega v koordinatah vzhoda in zahoda, severa in juga. Fizik Albert Einstein govori o drugem četverju  ukrivljenosti prostora-časa. Filozof biti Martin Heidegger pa ima v mislih posebno četverje. Prizanašati temu četverju pomeni zanj reševati zemljo, sprejemati nebo, pričakovati bogove, kar vodi nas smrtnike skupaj. O tem  je predaval leta 1951 slavnim arhitektom in filozofom tistega časa. Zgradbe so umetniška dela arhitekture kot stroke. Res je, da se arhitekturni stili spreminjajo. Po vojni so bili to sicer specifični, a še precej uniformi izdelki v primerjavi z današnjimi, ki so pretežno sonaravni. Moj bivši svak je bil arhitekt. Zanj je bila osnovni element črta, danes pa je to zgradba v okolju. O tem priča tudi razstava Izkušnja v arhitekturi, odprte hiše Slovenije – OHS (15. april - 15. junij 2022)  v ljubljanskem parku v Tivoliju.  
S Tončko opravljava skupno svilno pot najbolj dragocenega življenja. Mandale in molitve dajejo občutek zaokroženosti. Čim dlje hodimo po skupnih poteh, bolj se nam pokaže kot dragocena, svilna. Izkazuje se nam kot dvojni 

Hafisov Vzhodno-zahodni divan in Goethejev Zahodno-vzhodni divan. Trgovina Svilna pot z azijskimi živili zlasti posebnimi začimbami in olji stoji na Trubarjevi cesti 10 in v BTC področju v Ljubljani. Navsezadnje bodimo hvaležni zaradi zavedanja čudežnosti življenja, da smo ubirali svoja (silna) pota in da smo bili tudi sami pohvaljeni.   

Doseganje dobre duhovnosti je trdo in vztrajno delo. Branje drugih avtorjev o duhovni rasti ne zadostuje. Potrebne so lastne izkušnje. Bližnjice se ne obnesejo. Stalno vajo predstavlja že ponavljanje molitev, meditacij, vendar brez lastnih dobrih del ne gre. Ne vemo natanko od kod izhaja intuicija. Je to globina  duše, stik naše  inteligence s kozmično? Naše srce je močnejše kot so možgani, ker jim pošilja čustvene informacije. Kako živeti ozaveščeno v zavedajočem se vesolju? Danes se razvija tudi kontemplativna nevro-znanost. Po Saganu je duhovnost globinski vir znanosti. Obstajajo vsaj trije mentalni scenariji razvoja umetne  inteligence: kritični,  3. človeka naj bi nadomestili roboti. Možgani naj bi bili le sito kozmične zavesti.     
Bakovićeva (2022) skozi zgodbo ameriške pesnice Sarah Kay (roj. 1993) išče pot do miru v svetu. Seveda danes glede na astronomsko znanje tudi vesolje ni več isto, kot je bilo nekoč. Izgubilo je obzorje večnega miru in nespremenljivosti. Nekoč pred velikim pokom je bilo skrčeno v eni točki, potem pa se je začelo širiti, čemur pravimo kozmična inflacija. Vendar, kot pravi nedavno preminuli Stephen Hawking (1942-2018), tudi to širjenje ni nujno neomeje no. Lahko se nekega dne obrne v krčenje. Serija znanstveno-fantastičnih filmov o vojnah zvezd prav tako pokaže, da zlasti velike države sveta ne le tekmujejo za osvojitev čim večjega vesoljskega prostora, ampak so pripravljene tudi na vojne zanj. Bližnje vesolje je tudi že onesnaženo z odsluženimi sateliti. Načrtovanje očiščevalnih akcij bližnjega vesolja je delno podobno očiščevanju plastike iz oceanov. Ker obstajanje domnevno višje inteligentnih bitij v vesolju ni dokazano, je verjetno, da je tisti neznano bitje, proti kateremu naj bi se človek boril, kar človek sam, ki je po Hobbesu eden drugemu volk. Kitajci imajo obsežen in dolgoročen astronavtski program raziskovanja vesolja, ki je obenem tudi osvajanje. Sofoklej na začetku svoje drame Antigona ugotovi: Marsikaj je silnega, a nič ni silnejše kot človek. To je pogansko stališče, ki ostaja nespokorjeno od samega začetka človeškega rodu. Starogrška in rimska mitologija vsebujeta veliko zgodb o bratomornih vojnah. Šele krščanski Bog ni vsemogočen na način nasilnega, ampak ljubečega urejanja sveta. Tisti, ki v to poslanstvo ne verjamejo, zvajajo Kristusovo odrešenjsko poslanstvo na umazano prakso kapitala, ki sicer ponuja mnogo nadomestnih, nezadostnih rešitev navideznega raja na zemlji. 
Tisto, kar se tudi današnjim akterjem nenehno izmika, je moralna čistost osebne vesti. Antigona je vredna ponovnega branja prav zato, da uvidimo, v čem je njeno zavzemanje za pokop brata Polinejka znotraj mestnega obzidja moralna v primerjavi z nemoralno kralja Kreona. Pesnica Sarah Kay piše in bere poezijo za raznoliko občinstvo. Je tudi sovoditeljica in ustanoviteljica svojega projekta, projekta VOICE. Sarah povezuje modrino oceanov z modrino neba in zna dramiti duha za smisel življenja, ki ga duša želi ohraniti. Predstavlja si, da je samo glasnica poezije, ki jo je vesolje že zdavnaj napisalo. Morda so v njih prav tiste besede, ki jih otroci po bosanskem pesniku Enesu Kiševiću izbrali za spomin na prihodnje rodove, če bi se vkrcali na Noetovo barko. To so 'mama', 'igra', 'rojstni dan',  'knjiga', 'učiteljica', 'sladoled', 'morje'. Sarah Kay jo spominja na besede njene poezije, s katerimi pluje po medsvetovjih (v antiki so bile to intermundije), medprostorjih medcivilizacijskih komunikacij. Mene pa spominja na ugotovitev Ive Andrića: vse teče, kakor divja neukročena Drina in vendar nekaj ostane – lepota in na Dostojevskega, pri katerem odrešuje svet. 
Med Lewisovimi deli o Bogu in krščanstvu je med najbolj uspešnimi Vprašanje bolečine (1940, 2005), ki je krščanska filozofija trpljenja. Mnoge knjige skušajo človeku pokazati, zakaj je trpljenja lahko smiselno. Knjige, kakor so Vprašanje bolečine , Zakaj Bog? in Odprava človeka še danes bogatijo tisočere bralce po vsem svetu s teološko in filozofsko mislijo zdrave pameti (ang. common sense). Lewis nam daje teološke in filozofske pojasnitve. Lewis ne pojasnjuje razlike med bolečino in trpljenjem. Zdi se mi, da je trpljenje trajna bolečina, je  kronična in v skrajni posledici terminalna, če traja do smrti. Od nje nas odreši le smrt. Ljudje smo polni pritajenih in odkritih bolečin. Nietzsche je opredelil človeka kot bolno žival. Lewis pa govori o človekovem padcu, zlobi in peklu. Od bolečine odrešuje le božja dobrota s pomočjo vere, upanja in ljubezni. Očiščujemo se s kesanjem, odpuščanjem, spovedjo, molitvami in dobrimi deli. Kaj pomeni biti duhoven? Zmožnost zdržati bolečino s sočutjem, a brez sramu in sodbe, gre za zavestno opazovanje samega sebe, samokontrolo misli in dejanj, reagiramo zavestno v dobro sebi in drugim. Gre za potovanje k brezpogojni sreči in ljubezni. Ali služim drugim? Zame je postala molitev rožnega venca način samospra ševanja po lastni etičnosti. Priti onkraj lastnega ega. Ne zavedamo se vseh dejavnikov, ki vplivajo  na našo socialno realnost (Asya Moškon). Duhovnost pomeni nenehno prizadevanje za čim boljšo človečnost. Oblikovati skrben odnos do sebe, drugih in Zemlje.        

So vsaj trije verjetni scenariji razvoja umetne inteligence: 1. totalni nadzor ljudi s čipi, 2. duša po smrti – večji pomen srčnih možganov 3. nadzor nad nami z robotizacijo. Tehnični pripomočki brez razvoja duhovnosti niso dovolj.  Od realizacije enega ali pa vseh po malem je odvisen naš položaj v vesolju, ki ga delno soustvarjamo, ker smo del njega. Duhovnost je najbolj globinski del znanosti (Sagan).    
Najstarejši modreci so že znali videti s srcem. Duhovna moč nas varuje pred nenadnimi nesrečami. Vzdržujmo zdravo disciplino, a bodimo tudi blagi. Bodimo v miru s svojim Bogom, ne glede kako si ga predstavljamo. Škorpjonova dharma je, da piči, človekova pa, da rešuje. V tem je tudi razlika med človekom, ki greši in Bogom, ki po svoji čistosti odrešuje. Ghandi se je zavzemal za enakopravnost vseh religij. Pri nas se pluralizem uveljavlja na račun izključevanja drugače mislečih. Upanišade sporočajo o omu, prani, stvarjenju, naravi jaza, odnos med učiteljem in učencem, … Vsaka sentenca se zaključi z mantro 'om šanti, šanti, šanti'. 

Smisel življenja je sreča. Dhammapada – umetnost… modri varujejo svojo pozornost kot največji zaklad. Dhammapada je zbirka izrekov in nasvetov za vsakdanje življenje, ki so na Daljnem vzhodu stoletja navdihovali tako kralje kot puščavnike, tako moške kot tudi ženske, kajti, kot pravijo budisti, pravila Poti popolnosti so enaka za vse. Izreki ves svoj navdih in vso svojo lepoto zajemajo iz konkretnih življenjskih izkušenj in zgledov, kar pomeni, da ne gre zgolj za lepe in prazne besede.
Popolnoma razsvetljen človek je arhant. Modrost je umirila njegov um in srce. Samskara upošteva, da se slabih navad hitreje nalezemo kot dobrih.  Pohiteti moramo z dobrimi deli.

Država v himalajskem pogorju Butan ima ministrstvo za srečo, obenem pa ne verjamejo toliko v BDP, kot pokazatelja gospodarske rasti in razvoja. Uvedli so meritev znano kot 'bruto nacionalna sreča'. Štiri stebri oz. kazalniki so trajnostni razvoj, ohranjanje in spodbujanje kulturnih vrednot, dobro upravljanje ter zdravo okolje. Leta 2008 so v Butanu ustanovili nacionalni odbor za srečo (pozneje t.i. Ministrstvo za srečo), ki skrbi za notranji mir prebivalcev države. V vprašalniku za popis prebivalstva obstaja celo okence, v katerem odgovorite, ali ste v življenju srečni ali ne. Kot vemo obstaja nekaj poskusov za navidezno srečo. Digitalna inteligenca nas že zdaj navaja na večjo storilnost in osebnostni razvoj. To samo po sebi ne bi bilo slabo, če ne bi ogrožalo osebnega duševnega zdravja. Ker vsi- tega nismo sposobni, ustvarja s tem večje razlike med ljudmi. Kaj je neomelanholija? Je podobna značilnostim homo covidensisa, ki se zapira za lastne meje, ker beži pred izzivi realnosti. Odpiranju navzven zaradi globalnih teženj sledi obratna težnja infantilizacije, narcisoidnosti, površnega populizma. Vse to ogroža demokratični etos, ki je pri avtokratih že tako ali tako osovražen.    
Naše poti so vedno nove, četudi se ponavljajo, 
Puščajo nove sledi, vtise in zapise. A kdor gre predaleč ve,
kako daleč lahko seže. 

Pavliha (2021, 161-168) posveti resnici celo poglavje. Zaveda se različnih definicij resnice, ki se kažejo v pravu, medicini, filozofiji, sociologiji,…  Nekatere izmed njih sem analiziral tudi sam večinoma po Uletu. Značilno zanj je, da še najmanj analizira posebnosti krščanske duhovnosti. V antiki je resnicoljubnost vrlina. V postresničnostnem obdobju zaradi zameglje nosti resnica skoraj nič več ne pomeni.  Morda je prizadeta naša sposobnost razlikovanja, ki so jo v budizmu imenovali viveka, ki sloni na osvoboditvi - mokši. Potrebujemo tudi nenehno usmeritev k cilju (sama), razumevanje, da resnica ni v čutni zaznavi in vzdržljivost. To pomeni, da je resnica stvar discipline. Potrebno je umirjanje uma kot edinega merila presoje vse do integralne meditacije. Iskanje resnice po viveki je podobno vrvohodstvu, ker nas nagiba zdaj na eno, zdaj na drugo stran. Ljubezen, lepota in dobrota so največje resnice v krščanstvu in v drugih verstvih.  

Ni enotnega odgovora na vprašanje, kdo ali kaj se lahko zaveda. Filozofija  uči, da je zavest vedno zavest o nečem in da ima samo človek originalno zavest, ki življenju daje smisel. Če že drži prvo, pa ni nujno da tudi drugo. Po Aristotelu se zaveda tisto bitje, ki ima neke vrste dušo. To pomeni, da je Aristotel omejil zavedanje na ves živi svet, ker imajo rastline vegetativno dušo, živali animalično in človek aktivno dušo, ki je sposobna ne le čutenja, ampak tudi razmišljanja. Danes domnevamo, da zavest morda pripada tudi anorganski naravi. Na ta način je možno pripisati zavest tudi umetnim napravam, robotom. LaMBDO so naučili posnemati človeški govor. Ne vemo pa, ali se naprava zaveda njegove semantike, torej tega, o čemer govori. Pri starogrškem filozofu Platonu je izdelek kot posnetek slabši od prvotne originalne ideje zanj. Po Gardnerju poznamo devet vrst inteligenc kot so jezikovna, glasbena, logično-matematična, prostorska, telesno-gibalna, medosebna, znotraj osebna,  naravoslovna in ekološka. Njim je Goleman dodal še emocionalno inteligenco in zakonca Marshall in Zoharjeva še duhovno inteligenco. Psihologi ne govorijo le o različnih vrstah inteligence, ampak tudi o vrstah učenja, npr. globinsko in površinsko, učenje s posnemanjem in refleksivno učenje, konvergentno in divergentno. Pogovorni agent LaMBDA naj bi bila sposobna tudi popravljanja lastnih jezikovnih napak.      
Že 50 let strokovnjaki razvijajo umetno inteligenco kot zmožnost stroja, da izkazuje človeško mišljenje, učenje, načrtovanje in kreativnost. Tehničnim sistemom omogoča, da obdelajo to, kar zaznavajo v okolju in rešijo problem v skladu z določenim ciljem. Umetni pogovorni agent 'LaMDA', ki je okrajšava za Language Models for Dialogue Applications, zna posnemati tudi čustveno inteligenco in je na ravni čuteče in zavestne umetne inteligence. Google je z rezultati aplikacije dialoga zadovoljen. Vintarjeva je prepričana, da umetna inteligenca prehiteva našo etično in pravno pripravljenost nanjo. Zato trdi, da pogovor o LaMBDI ni isto kot pogovor z njo. Ne bi smeli vsega prepustiti naključnim dogodkom oz. rezultatom. Očitno človek z umetno inteligenco eksperimentira tako enostransko kot sicer s svetom (experimentum mundi pri Blochu). Kot cilj vidi le pozitivne posledice,  negativne pa se mu pokažejo šele naknadno. Zato pravimo, da človek še ne rešuje kompleksnih problemov tako, kot se mu zastavljajo. 
V odnosu do umetne inteligence se srečujemo s tremi 'teorijami': negativno – odklonilno, pozitivno z nekritičnim navdušujem in ambivalentno, ki upošteva tako pozitivne kot tudi njene negativne posledice, torej prednosti in nevarnosti. Vintarjeva ve, da je naše zaostajanje za dosežki tehničnih inovacij izraz nepripravljenosti nanje. Človek naj bi s pomočjo umetne inteligence podkrepil svoje naravne sposobnosti in izpopolnil tiste vrste učenja, ki jih šola in  poklicno delo manj razvijata. Menim, da sta to večinoma avtoregulativno  in sodelovalno oz. timsko učenje. Če se bo človek naučil presegati enostranskosti dosedanjega načina mišljenja in praktičnega eksperimentiranja, ga lahko novi algoritmi varujejo pred dosedanjimi zmotami in napakami. Pangova (2022) nam na primeru lastne pozitivne življenjske prakse pokaže, kako nam strojno učenje lahko pomaga.                     
Kot je treba že v šoli pri razvijanju različnih vrst pismenosti, zlasti zdravstvene in tehnološke (če izpostavim samo dve), gojiti kompleksne oblike učenja, velja to tudi za pozitivno vzajemno medsebojno jezikovno komunikacijo. Pri nas bi LaMBDA lahko delovala izumetničeno. Pomemben je socialni kontekst njene uporabe. Ker pa razvoj umetne komunikacijske tehnologije financira kapital, ima ta od nje tudi največje koristi. Vizija velikih revolucionarnih skokov se zgodovinsko gledano ni vedno obnesla. Razvoj digitalne tehnologije bi moral biti  strokovno interdisciplinarno in etično solidarnostno zastavljen. Le tedaj, ko smo se pripravljeni učiti drug od drugega, se lahko tudi česa naučimo, tudi od umetne inteligence. V tem smislu bi bila le-ta dobra podpora  vseživljenjskemu učenju. 
Verjetno bi Putin dobro delal, če bi verjeli, da je dober človek. Vendar pa mu obenem ne bi smeli dajati vtisa, da mu popuščamo v njegovih imperialnih težnjah. To se je že dogajalo, a se ni obneslo. Tudi v Jugoslaviji smo najbolj poudarjali domovinskost tedaj, ko je bila najbolj  ogrožena. Rusija se počuti ogrožena s strani NATA. Že v čevlje drugega posameznika je težko stopiti, kaj šele v čevlje druge države. Ljudje se ogrožamo že s tem, da se drug drugega bojimo. Države pa se prav tako bojijo zunanje premoči npr. v trikotniku ZDA, Rusija, Kitajska, vendar pa o tem ne govorijo na pravi način in se med seboj tudi ne razumejo. Ali res postaja vesolje čedalje bolj neurejeno zaradi našega poseganja – poletov satelitov ali ne-poseganja vanj. Ali bi morali pustiti mesto oblasti prazno, ker je oblast stvar vseh in nikogar ali pa se zavzemati zanj kot delajo to avtokrati kot so Putin, Xi jin ping, itd.  urejeno- neurejna oseba. Nemci so najbolj uspevali v 2. svetovni vojni v stilu Kameradschaft – medsebojnega tovarištva.  Prav tako je naše bratstvo in enotnost uspevalo na osnovi tovarištva. Morda bodo nekoč Rusi spoznali, da niso bili oni ogroženi, ampak so bili tisti, ki ogrožajo in so to projicirali na druge. Je ogrožanje NATA Putinova fikcija – razlog za ekspanzivno politiko. O grozljivi lepoti. Berganova knjiga o dobrem človeštvu je prišla ob pravem času, ko medsebojno zaupanje lahko kaj zaleže, da ne bi plačali za svoj obstoj previsoke cene. Bolj se počutiš ujetega v dosedanje vzorce, dlje od sebe bežiš. Lažje je biti solidaren v ožjem krogu kot v širšem, občečloveškem. Energija lahko spremeni le svojo lokacijo in obliko. Entropija  izoliranega sistema naraste, tako da postane čedalje bolj neproduktivna ker opravi manj dela. Poznamo t. im. entropična dela, ki jih je treba vedno znova opravljati, če hočemo reproduktivno živeti npr. prehranjevanje s pomivanjem, brisanjem in pospravljanjem posode, ki tako postane razpoložljiva za serviranje naslednjega obroka hrane. Bi zaradi obnove regenerativnih sposobnosti morali prenehati stremeti po nenehni gospodarski rasti tako kot bi zaradi počitka stremeli po vsaj enaki produktivnosti telesa naslednjega dne kot je bila že doslej. Girardova teorija iskanja grešnega kozla kaže na ponavljajoči mimetično dejavnost do človekove odrešitve. Velikokrat so že bile meni podobne osebnosti, ki bi jih lahko prepoznal in štel za svoje predhodnike. Tudi zakon o spremembi in ohranitvi energije kaže v to smer. Verjetneje se bo zgodilo tisto, kar je termo-dinamsko bolj ugodno. Čim manj dejavnikov upoštevaš, prej se ponovi ista napaka. Tozadevna usmeritev je 'ničesar preveč'. Urejanje je boj proti neredu, a do katere meje. Si je Putin kot karizmatik znal pridobiti podporo podobno kot Hitler, Franko…? Kar nekaj časa traja, preden večina začne uvidevati, da je treba začeti delovati drugače. Verjetno tedaj, ko vzdrževanja doseženega stanja terja preveč napora.                         
Poglejmo, kje vse raste cvetje zla. Kaj imajo skupnega genocidi v zadnjih dveh tisočletjih? Kjer je preveč denarja v premalo rokah, podobno kot preveč orožja, preveč moči (Simon Wiesenthal). To je opozorilo tudi za vnaprej. Zanj je zgodovina človeštva zgodovina zločina. Informacija o njej je obramba pred ponavljanjem, ki lahko gradi.  
Delo je bilo v 10. stoletju 'deti', ki izhaja iz indoevropskega korena dheh. Dan heroizma praznujejo v Izraelu vsako leto 27. nisana, prvega pomladnega meseca po hebrejskem koledarju je to april ali maj. Wiesenthal je svetoval, da naj se v naše dobro učimo iz njihove tragedije. Ves čas so mu grozili s smrtjo. Umrl je l. 2005, a njegovo hišo je morala stražiti policija. Za državo (Avstrijo?) je bilo to bolj enostavno kot iztrebiti neonaciste. Katere so učinkovite metode preprečevanja širjenja genocidov? To niso več le množična uničevanja, ampak tudi trpljenja, travme v smislu ljudstva muslimanskih Ujguru v prevzgojnih taboriščih. Gre za počasni genocid. Cca 900 000 ljudstva Rohinga je pregnanih v begunska taborišča v Bangladešu, cca 600.000 pa jih je v burmanski državi Rakhine. Emiratom, Saudski Arabiji, Egiptu je več do kitajskega kapitala kot do človekovih pravic. Ničesar ni lažje preslepiti kot lastne vesti (Baudelaire). 93. letni Chomsky je opozoril, da se približujemo točki križanja barbarstva z jedrsko tehnologijo. Noben posameznik ni tako bogat, da bi lahko kupil svobodni trg. Morda bi bilo bolje denar 44 milijard Elona Muska namesto v nakup twitterja vložiti v šle, kjer bi se otroci učili, kaj pomeni svoboda govora.          
Zahvaljevati se je treba za tisto eno realnost vis a vis mnogim možnostim uničenja. Sanjalo se mi je, da je glasba povsod in da sam o tem še nisem nič povedal sošolcem. Biološka empatija – rakave celice služijo namenu celote, zato je raka težko odpraviti. Pangova ima urejen nered. Putin ima rad predvidljivo, gotovo, načrtovano, sebi podrejeno vzdušje. Prakticira stalinizem brez komunistične ideologije. Ljudem je všeč, da jim ni treba nič misliti. Nastopa kot veliki inkvizitor. Ko je enkrat takšen sistem vzpostavil, se reproducira sam v njegovem imenu. Energija prehaja v manj urejeno stanje, ki terja manj dela. Termodinamsko ugodje terja najmanj dela in je zoper perfekcionizem. Mesto oblasti je prazno, dokler so silnice medseboj nih vplivov  v ravnotežju, kar omeni, da nobena ne prevladuje. Vsak pa si jo prisvoji vsaj toliko, da lahko ukrepa.  Tesnoba je Pangovi omogočila, da hitreje sklepa do morebitnega razodetja. Verjetno spreminjanje strahu v navdih ne bo drugim tako uspevalo, ker nimamo bujne domišljije. A se mi je včasih tudi to zgodilo, kadar nisem bil paraliziran. Skozi prizmo ga obvladujemo in transformiramo. Pangova nas uči tudi odkrivanja svoje resonančne frekvence. Ta nam omogoča tudi placebo efekt. Čez dan moram večkrat premagovati spanec s telesnimi vajami. Na ta fenomen je naletel že moj oče. Evforija nas potiska naprej, obup pa nazaj. Gre za preprosto harmonično gibanje. Visoko-amplitudna oseba je bolj energična.  
Andersenove pravljice so zelo poetične. Pripovedujejo nam, v kakšnem svetu bi želel živeti njihov avtor. Ker so iz obdobja romantike, so hrepenenjske. Že nekatere živali imajo ali želijo dobiti človeške lastnosti. Človeški svet je možen, a težko dosegljiv. Govori o peni in valovih. 
Andersenova pravljica Cesarjeva nova oblačila je zelo aktualna zaradi opozorila na prevladujoče laži. V bistvu je vse ljudstvo postalo politično korektno. Cesar si je želel novo obleko. A že goljufa, navidezna krojača, sta zastavila problem tako, da je neumen ali nesposoben za svojo službo tisti, ki ne vidi lepote blaga novih oblačil. Že blago samo ima to sposobnost, da se nesposobnim ne pokaže v svoji lepoti. Cesar je takoj pomislil, da bo na ta način 'testiral' nesposobne ministre. Cesar se ni bil pripravljen odpovedati svoji strasti do novih oblačil tudi tedaj ne, ko je zvedel da jih nima, ker tudi sam ni hotel dajati videza nesposobneža. Tako je tudi sam sprejel predpostavke igre dveh goljufov, ki sta se samo delala, da mu cesarju izdelujeta oblačila in z njimi njegovo željo. nek otrok je ugotovil, da nima ničesar na sebi. Ljudstvo je za njim to ugotovitev ponovilo. Cesarju pa se je zdelo, da je najbolje, da že začeti ceremonial procesije vzdrži do konca. Razlog za to je bil v tem, da ne bi izpadel neumen ali celo nesposoben za vladanje. Potemtakem ni šlo za nova oblačila, ampak le za pretvezo za ceremonial. Za zadovoljitev nečimrnosti niso potrebna prava, duhovna oblačila. Gre za izkoriščanje neumnosti drugih za lastno promocijo. Sugestije goljufov so bile tako velike, da so vsi očividci pomislili, da so neumni ali nesposobni za službo, če ne vidijo tega, kar goljufa želita, da vidijo. Pametno je, da se delaš da kaj vidiš, četudi ne vidiš. Ustvarjanje iluzije terja prav toliko časa kot pravo delo. lahko bi rekli, da gre tudi za odnos med originalom in falsifikacijo. Britanska kraljica Elizabeta II. se prikazuje publiki v mavrično raznobarvnih oblačilih, čevljih in klobukih. Kaj je videz in kaj je resnica? Že Freud je dejal, da imajo ljudje raje iluzije kot resnico. Andersen potrjuje še nekaj drugega. Potrjuje to, kar je Pfaller poimenoval kot 'interpasivnost'. Že z udeležbo na določenem dogodku soustvarjamo ta dogodek, ki nastaja z (avto)suges tijami.  Tudi resnica postane le ena izmed sugestij, ko ugotovitev po otroku povzamejo ljudje, ki pa zaradi cesarja sledijo prejšnji napačni sugestiji. Raje bomo verjeli, da kaj vidimo in pozabili, da ne vidimo. Gre za aluzijo na t. im. Huxleyev krasni novi svet. Andersen v tej pravljici biča tudi navidezno hvalisavost oz. prilizljivost iz koristoljubja, ki jo je opisoval že antični Teofrast v svojih Značajih.                 
Perec (1996) opisuje življenje namišljenega para iz šestdesetih let 20. stoletja. Med njima prihaja do sporov zaradi prisilnega varčevanja. Ker sta revna, živita v tesnem stanovanju v Parizu precej monotono, minljivo. Začasno sta bila v Alžiru, a sta se vrnila. Naslov 'Stvari' kaže na nekaj značilnosti novega romana, ki je bil tedaj nov brezosebni stil. v bistvu sanjata o življenju, kakršnega naj bi živela. Nekatere njune značilnosti in značilnosti časa nakazujejo študentski upor '68. npr. zaljubljenost v svobodo. Ta omamljenost s svobodo res kaže na misijo nemogoče. Oba romana sta tragični zgodbi o nedosegljivih idealih, ki pri obe parih sploh manjkajo. Tudi Nathalie in Giles v drugem romanu Žarek sonca v mrzli vodi v Parizu v 60. letih preizkušata meje svobode. Nathalie zaradi brezizhodnosti, ki je  delno podobna Ani Karenini celo napravi samomor. Oba para živita brezciljno. Sam vem, da mi je čas odtekal v prazno, kadarkoli si nisem zastavil ciljev. Vedno znova sem se vprašal, kaj mi nek dogodek in zlasti dosežek pomeni. Tudi sam sem bil za nekaj dni v Parizu. V nekem bistroju, kamor sem po neprevidnosti zašel, sem izgubil veliko privarčevanega denarja zaradi dveh lahkih žensk. Lahke ženske niso poštene, poštene pa niso lahke, ker je z njimi težko živeti. Perec opisuje par, ki njunega pravega življenja še ni zaživel. Mineval je v zadušljivih razmerah revščine. Ob verdijevem rekviju zaživita le trenutke sreče, ki pa hitro izginejo. Spomnim se upora francoskih študentov, ki si je prek realnosti nemogočega utiral pot do smisla.   
Res je, da človek vse manj posluša sebe in naravo. Nenavadno je, da dela toliko reči sebi in naravi v kolateralno škodo. Pozablja, da je tudi sam del narave, stvarstva oz. vesolja in da s tem, ko enostransko vpliva na zunanjo naravo, negativno vpliva tudi na samega sebe. Zato je človek prva vrsta v živalskem svetu, ki bi lahko uničila samo sebe. Gre torej za to, kar je že Erich Fromm analiziral v smislu anatomije destruktivnosti in  Hannah Arendt kot izvore totalitarizma. Totalitarizem je v smislu diktature enodimenzionalnega mišljenja destruktiven do socialnega in naravnega okolja zaradi prevladovanja nekrofilije (nagon smrti) pred biofilijo (ljubezen do življenja) in narcisizma pred skupinskim občutkom (gr. koinonia, lat. sensus communis). Tisto, kar manjka razpravam o izboljševanju sveta in mesta človeka v njem, je sistem 'spodbud in sankcij – korenčka in  palice', ki bi usmerjal ljudi k dolgoročno premišljenemu kompleksnemu ravnanju. Tako se ljudje delimo na rablje in žrtve, revne in pretirano bogate, na tiste, ki nemočno vedo in one, ki premočno odločajo v smislu prilaščanja, ropanja, tehničnega izzivanja in izsiljevanja. 
Dawson (2021) poimenuje takšen način reagiranja 'mišljenje jamskega človeka'. To pomeni, da postavlja najsodobnejšo tehnologijo v reaktivno funkcijo  boja ali bega, napada in obrambe tudi v primerih, ko to ni potrebno. Čemu sta potrebni tekmi za čim višjo gospodarsko rast in čim sodobnejše orožje za morebitni vojaški spopad, če niso za večino prebivalstva planeta Zemlje zagotovljeni osnovni življenjski pogoji? Zato se Dawson zavzema za duhovno kontemplativno držo, ki bi večini, ki jo obvladajo, omogočila pozitivno naravnanost ne glede na to, kar se lahko zgodi. Pri udeležencih njegovih tečajev razvija eko-meditacijo  s spodbujanjem občutkov sočutja pri njih samih in za druge. V svoji knjigi Blaženi možgani (orig. Bliss Brain) natančno razlaga, kateri centri in katere molekule pri meditativnih vajah sodelujejo. Stabilno blaženo stanje pozitivno naravnanih možganov omogoča »molekula blaženosti«, ki jo je češki analitski kemik Lumir Hanuš že leta 1992 identificiral kot anandamid po sanskrtski besedi ananda, ki pomeni najvišjo srečo – blaženost. Zato Dawson trdi, da je nevrologija z odkritjem plastičnosti možganov omogočila pot do dobrega počutja in meditacije, ki je bila nedavno dostopna samo mistikom. Človek lahko sam brez drog  doseže stabilno stanje miru, veselja, sočutja in sožitja. To je pot do razstrupljanja posameznikov in družbe od toksičnosti, ki zaradi takšnih ali drugačnih zanikanj realnosti prinašajo dolgoročno škodo namesto trajnostne prihodnosti. 
Slovensko društvo Sinapsa, ustanovljeno leta 2003, vsako leto prireja teden možganov v mesecu marcu in pod različnimi naslovi in vsebinami predstavlja novejša nevroznanstvena odkritja o možganih. Letos smo 16. marca obeležili slovenski dan možganov, 18. marca pa svetovni dan spanja. ki je ključna sestavina dobrega počutja in zdravja. Papež Frančišek je letos maja govoril, da je najpomembneje slišati Boga s srcem. Obstajajo tudi svetovni dan poslušanja (18. julij), sveta umetnost poslušanja po Kay Lindahlovi in pedagogika poslušanja, ki se je razvijala v italijanskih vrtcih Reggio Emilia. Vrtci temeljijo na predpostavki, da morajo najprej odrasli znati poslušati otroke, da bodo le-ti kasneje znali poslušati  sebe in svet okoli njih. Gre za načela participacije kot načela demokratične predšolske vzgoje. Odrasli vzgojitelji učijo otroke poslušanja tako, da sami najprej prisluhnejo otrokovemu konstruiranju pojmov in predstav, njihovim interpretacijam sveta, razlagam in »teorijam«; s tem se otrokom zagotavlja soodločanje v dialogu o skupnih zadevah se močno razvija vizualna kultura videnja čim dlje v vesolje in čim globlje v možgane, pa ostaja temeljna človekova potreba biti (u)slišan. Iščemo varnost, ker nam jo tudi umetna inteligenca kot orožje ne nudi. Stalno smo izpostavljeni porazom, ker ga zlo nenehno napada. Človek tekmuje z drugim iz strahu, da se ne bi kompromitiral, navsezadnje kompromitira svojo imunost. Nastajajo avtoimunske bolezni. 
Lokalno se identificira in odseva skladnost z univerzalnim, tako da skuša izkoristiti neskončne potenciale v svoj prid po samouresničeni prerokbi oz. viziji. Možgani delujejo po valovih alfa - endorfini, serotonin beta - kortizol, gama - anandamid, delta – oksitocin , theta – dopamin. Pri meditaciji se zmanjša beta neokorteksa, zato pa se zvišajo vse druge oblike valovanj. Oksitocin sproža toploto in povezanost z drugimi. Zlo na različne načine skuša zasvojiti posameznika. Budova in Jezusova zgodba to jasno izpričujeta. Pozitivne spremembe nastanejo že v 8 tednih.  
Osebna meditacija odpira srce za nebeško kraljestvo. Odpri ga na stežaj za kozmično božan ske energije, ki pritekajo k nam in jo izžarevamo skozi nas na vsa bitja. Občutimo, kako nas prežema, z njo je blagoslovljena vsaka celica našega telesa, prežet je vsak organ od možganov, ušes, vida, ustne votline in zob. Seže nam do srca. Bogu je posvečen vsak naš utrip, vdih in izdih. Bogu posvečamo vsak naš vdih, vsak izdih. Naj bosta njemu v čast, slavo in zahvalo. Objamem svoj želodec, jetra, žolčnik, dvanajsternik, tanko in debelo črevo. Naša ledvica, mehur, izločala. Roke in noge. Vse to je blagoslovljeno in blaženo s pretokom te energije.   
Rast možganov in povezave nevronov tudi v zrelih lahko spodbudimo. Aktivirajmo nevrone za razsvetljenje in ne tistih za stresno stanje. S ponavljanjem vaj novonastalo vedenje utrjujemo. Gre za štiri digitalne krivice – preveč informacij, preveč odvajanja od našega avtentičnega namena, itd. 
Schwarzchild je na osnovi Einsteinove teorije relativnosti izpeljal sklep, da je v nekaterih zvezdah gravitacijsko polje tako močno, da mu niti svetloba ne more uiti. Te je pred tem na osnovi Newtonove fizike  Mitchell imenovali temne zvezde.  Te so masivnejše od Sonca in potegnejo svetlobo nazaj. Danes poznamo že več vrst črnih lukenj. Goedlov aksiom neizvedljivosti je pokazal podobno kot Heisenbergov princip nedoločenosti na meje matematike. Kozmična konstanta morda obstaja ali pa tudi ne. Nek film se ukvarja s tem, ali je možno spreminjati našo preteklost.
IV.1 Iskanje življenja onkraj našega življenja 

De Grasse Tyson (2018, 163-164) sklepa, da je kozmični pogled skromen, duhoven, ni pa religiozen. Širi nam duha za nenavadne zamisli, a ne nekritično katerekoli. Znanje ne narašča linearno, ampak se zaradi kozmičnih procesov lahko tudi izgubi oz. postane sčasoma nedo stopno. Ljudje bi se zaradi nečloveškega vesolja morali ozaveščati, v čem smo edinstveni. Obstaja na milijone planetov, ki so podobni Zemlji in na milijone galaksij, ki so podobne Rimski cesti. Kozmos nam nudi veličastnost pogledov in astrofizikalnih zakonov. Kot vemo je Zemlja z vesolja videti modra. Kozmos je nevaren. Odkriva nam naše sorodstvo z življenjem na Zemlji in še neodkritim v vesolju.

V milijon letih lahko zaradi nepravilnih tirnic pade toliko drobirja na Zemljo, da lahko uniči življenje. Najbližji Zemlji je eksoplanet v dosegu 4 svetlobnih let v ozvezdju Alfa Kentauri. Drugi so precej dlje od 10-100 svetlobnih let. Večina od doslej cca 40 milijard odkritih planetov, podobnih Zemlji je v ali v bližini Rimske ceste. Na njih je možno življenje, ne vemo pa, ali to dejansko je. Natančno gledano planet in zvezda krožita drug okrog drugega, s tem da se zvezda precej manj, a glede na maso planeta. Posebne nevtonske zvezde so pulzarji. Oddajajo radijsko valovanje. Kozmična kemija, ki je odvisna od spektroskopije, proučuje, koliko so v vesolju prisotni elementi in v kakšnih povezavah. Nebesnim telesom dajemo imena grških in rimskih znamenitih osebnostih in bogovih. Nekateri pojave poimenuje odkritelj lahko po sebi. Življenje je morda na Jupitrovi luni Evropa, ki ima vodo, da stali led. Astronomija je veličastna, vzvišena in uporabna veda, ki me je prav zato očarala že v mladosti, a ne tako, da bi jo študiral. Zanimalo me je visokogorje, a nisem postal gornik. Živel sem v času ko so se začeli poleti v vesolje in v času, ko so naši alpinisti dosegali najvišje vrhove Himalaje in prav tako v času, ko so se začeli izleti na druge kontinente. Tudi v tem se nekoliko preizkusil. Posegal sem po vrhovih znanja, po poteh romarjev. Tudi vesoljni svet pulzira, bodisi beži od nas ali pa nas lahko pogoltne vase. Pulzira srce, kri, morje in vse vesolje. Ves čas nihamo med večvrednostjo in manjvrednostjo. Morda bi se morali vprašati po nepodobnosti t. im. življenja v vesolju z našim načinom življenja na Zemlji. Želja po bližini na daljavi nas dela na videz bolj podobne kot smo. Če gledamo v časovno preteklost, bomo morda izvedeli, kako se je vse začelo, ne pa, kako se bo končalo. Najpogostejši elementi v vesolju so to tudi na Zemlji.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                             

Iz ostankov prahu supernove lahko nastane nova zvezda. Okrog nekaterih nevtronskih pulzarjev – mrtvih zvezd krožijo mrzli planeti. Poznamo več vrst črnih lukenj. Že v naši Galaksiji jih lahko nastane več tisoč. protoplaneti nastanejo iz preostanka prahu za zvezde. Ko se ti zadevajo med seboj nastanejo planeti. Ostanki mini-planetov so asteroidi. Cca 200 planetov izven našega osončja ni podobna Zemlji. Težko jih je odkrivati. Naša galaksija je spiralna, obstajajo pa še druge vrste pravilnih in nepravilnih oblik. Galaksija v Trikotniku tudi leti k nam. ko bodo vse tri trčile bo nastala Milkomeda, ki bo k sebi pritegovala manjše galaksije. Trki galaksij 'proizvajajo tovarne supernov. Na desetine galaksij okoli Zemlje tvori t. im. veliki zid. Je še veliko drugih zidov. Ti dokazujejo obstoj temne snovi.  Morda se bo širjenje vesolja upočasnjevalo ali pa celo prešlo v veliki stisk. Zaenkrat se vesolje širi hitreje, kot smo predvidevali. Širjenje se tudi pospešuje. Energijo, ki te pospeške pogojuje, so imenovali 'temna energija'. Deluje antigravitacijsko. Ta bo  odločala o usodi vesolja. Čim širše je, tem večjo je.   Morda sčasoma v vesolju ne bo drugega kot črne luknje in pulzarji ter pritlikave ugašajoče zvezde.   
Morda so bakterije najstarejša vrsta. Tudi naša Luna je plimsko zaklenjena z Zemljo podobno kot lune drugih planetov, kar pomeni, da ji kaže vedno isti obraz, ker se istočasno zavrti okoli svoje osi. Ko bo Sonce postajalo velika rdeča orjakinja bo Luna razpadla, kosi pa bodo sčasoma popadali na Zemljo. Latinska 'via lactea' je mlečna cesta. Kitajci jo imenujejo srebrna cesta, v puščavi Kalahari pa 'hrbtenica noči'. Domišljijski svet je tudi na nebu. 'Časovni stroj' (Jules Vernov izraz) nas lahko prenese v preteklost. Z Andromede je začela potovati svetloba, ko so se prvi človekovi predniki komaj rodili pred 3 milijoni let. Naše  osončje obkroži središče Galaksije v 250 milijoni letih. Če bi bili zadnjič na tej strani, bi videli razvoj dinozavrov. Nove zvezde nastajajo iz plinastega. V povprečju enega leta nastane nova zvezda iz plinastega vodika. Galaksije se pri trkih preoblikujejo, nastajajo pa tudi nova vesolja.        
Medtem ko je življenje na Zemlji dejstvo, je drugod v vesolju možno. Astronomi le domnevajo, kje bi bilo verjetno glede na podobnosti s pogoji zemeljskega življenja.  
Po fosilnih  zapisih sodeč, se je življenje začelo v morju. Zato ga tudi na drugih planetih in lunah iščemo v morjih. Ima 1 znano luno. Taksonomi so razvrstili že 2 milijona rastlinskih in živalskih vrst in še niso vse. Ni jasno, zakaj so te vrste prilagodljive na skoraj vse pogoje.
Črne luknje so različno velike od treh sonc, največje pa imajo maso za tri milijarde sonc. Je še na tisoče potencialnih črnih lukenj. Vse v njej razpade na najmanjše delce. Naše Sonce je v 'predmestju kroglastih kopic', ki jih sestavljajo spektakularni milijoni zvezd. Hubblovo ultra globoko polje že sega skoraj na sam začetek vesolja pred 13 milijardami let. Temna energija pospešuje širjenje. Sčasoma pa bo v Galaksiji zmanjkalo snovi za nastanek novih zvezd. Štiri dimenzije – brane dopolnjujejo tudi druge, ki jih ne vidimo. Do pra-poka je prišlo, ko je naša brana trčila ob drugo, pri tem je sprostila energijo za širjenje. Ne vemo pa, ali ta teorija drži. Naše Sonce je stabilna zvezda, nekatere pa sevajo preveč strupenih plinov, da bi se lahko na planetih razvijalo življenje. Nekateri organizmi energije ne črpajo iz sončne svetlobe, ampak iz okoljskih kemičnih snovi. Verjetno je življenje v vesolju najbolj podobno tej inačici. Kako je lahko neživa snov zaživela? Drake je izračunal, da bi utegnilo obstajati 4000 do 5000 izvenzemeljskih civilizacij. Vprašanje je, katere predpostavke je upošteval. Domnevajo da se je pred 65 milijoni let v Zemljo zaletel nek asteroid, ki je pogojeval sprememb o podnebja, ki je ugodno za razvoj živih bitij. Mars je mrzla puščava z redkim strupenim ozračjem. Ozelenitev Marsa je projekt na cca 100 – 1000 let. Možno je solarno jadranje na pogon s sončno energijo tam, kjer ni zraka. Ni-mamo največjih možganov, najostrejšega vida oz. sluha. A smo morda največji avanturisti. Od tod izhaja geslo 'per aspera ad astra' z upanjem do zvezd. 
Lega Osončja v galaksiji vpliva na evolucijo življenja na Zemlji. Njegova tirnica je skoraj okrogla in tirnice okrog Sonca imajo približno enako hitrost kot jo imajo spiralni kraki. Zato Sonce le redko prečka krake. Ker je v spiralnih krakih veliko večja koncentracija supernov, gravitacijskih nestabilnosti in radiacije, ki lahko motijo Osončje, je to dalo Zemlji na voljo dolgo obdobje stabilnosti za razvoj življenja. Prav tako Osončje leži dovolj daleč stran od galaktičnega centra, v katerem se nahaja množica zvezd. Bližje centra bi lahko gravitacijski vlek bližnjih zvezd vrgel iz tira telesa v Oortovem oblaku in poslal komete v notranje Osončje, kar bi lahko povzročilo trke s potencialno katastrofičnimi posledicami za življenje na Zemlji. Radiacija galaktičnega centra lahko prav tako moti razvoj kompleksnega življenja. Kljub današnji legi Osončja so nekateri znanstveniki postavili hipotezo, da so imele nedavne supernove negativen vpliv na življenje v zadnjih 35.000 letih. 
Kandidati za življenje niso le oddaljena medzvezdna območja, ampak so tudi blizu nas, tako rekoč doma, v našem Osončju. Izstopa zlasti Jupitrova luna Europa kot verjetno mesto, kjer se lahko skriva življenje. Jupitrova luna Europa kot možna gostiteljica življenja
Kandidati za življenje pa niso le oddaljena medzvezdna območja, ampak so tudi blizu nas, tako rekoč doma, v našem Osončju. Tu izstopa zlasti Jupitrova luna Europa kot verjetno mesto, kjer se lahko skriva življenje.  Kljub izredno nizkim  temperaturam (-220 °C) lahko gravitacijske sile z ultramasivnega planeta, okoli katerega luna Europa kroži, dopuščajo vodo pod površino, kjer ne zmrzne. To pa pomeni, da bi lahko bila dom mikrobom in celo vodnemu življenju. 
Nova odprava z imenom Europa Clipper, ki se bo začela leta 2025, bo potrdila, ali na tej luni obstaja podzemni ocean. Določila bo tudi primerno pristajalno mesto za naslednjo odpravo. Opazovala in merila bo curke tekoče vode, ki  brizgajo z ledene površine planeta, da bi videli, ali obstajajo kakšne organske molekule. 
Na jupitrovi luni Evropa je morda življenje v slanem morju. Na nevtronski zvezdi pa ni pogojev zanj. Težko da bi istočasno z našim planetom kje drugje odkrili življenje. Morda je bilo kdaj prej in smo g a zamudili ali pa bo kdaj kasneje, pa smo  prezgodnji. Ne vemo, ali obstaja kozmični DNK. Poznamo cca 90 % kozmične zgodovine. Lemaitre je poznal pra-atom. Nevtronske zvezde so morda črne luknje. Sta prostor in čas iz svetlobnih stožcev? Penrose je skušal uskladiti pojav gravitacije s kvantno mehaniko. Astronomi razvrščajo galaksije po velikosti, obliki, tipih prevladujočih zvezd.   Lahko bi proučevali tudi zgodovino teleskopov. Rees piše tudi o lambdi in omegi. To naj bi bili končna točka razvoja. Morda je tudi kaotična inflacija. Z entropijo se izgubljajo informacije. Z njo se izgubljajo sledi o tem, na koliko različnih načinov je nastala. Naša galaksija je sploščen disk. Vse zvezde se vrtijo okoli središča. Skupaj jih drži gravitacija drugih zvezd, ki obvlada sredotežno silo. O času govorimo zato, ker ni vse hkrati. Različice istega elementa imenujemo izotopi. Antropično pojmovanje je hkrati načelno in nenačelno. Ali črne luknje nastanejo pri maksimalni hitrosti. Ali res v našem vesolju nastaja več črnih lukenj kot v drugih?      
Tri kozmična števila kot so omega, ki določa gostoto svetle in temne snovi in s tem končno stanje vesolja, 2. na milijardo fotonov pride en barijon in 3. število q označuje amplitudo prvotnih valovanj in je 10-5. Gravitacijska in kinetična energija delujeta druga proti drugi. V pospeševalnikih se antidelci s trki delcev izničijo. Videti je, da se vesolje razvija od kaotičnosti do kompleksne urejenosti. Ne vemo, zakaj se je vesolje doslej skladno razvijalo. Lahko se tudi ne bi. Kozmično širjenje naj bi se zaradi inflacije pospeševalo. Ne vemo, ali je to le moda. Atomski delci so nosilci določenih sil, energij. Hawking je odkril nove povezave med gravitacijo in termodinamiko. Črne luknje so lahko kakršnekoli velikosti.  Največje so v središčih galaksij. Zanj kvantno sevajo s temperaturo, ki je odvisna od moči gravitacije na njenem obzorju. Vsaka luknja pomeni smrt zvezde ali ostanek neke katastrofe. Poznamo Maxwellov simetrični elektromagnetizem. Kozmične strune so podobne elastikam. Ukrivljajo prostor in svetlobo.         
Malick je svoj nazor razložil in upodobil v več filmih. Njegovo Drevo življenja so zaradi kozmičnih podob in evolucijske teme primerjali z epohalno vizijo človeštva iz Kubrickove Odiseje 2001 v vesolju. Malickova vizija v Potovanju časa obsega počelo fizičnega vesolja do pojava človeške vrste na Zemlji in še dlje v prihodnost. Orgija veličastnih, osupljivih podob, posnetih na 35-milimetrski trak, napolni gledalca z globokim spoštovanjem. Ideja 'posneti film o rojstvu vesolja' se mu je porodila že v poznih 70ih letih kot projekt s preprostim naslovom Q /…/. In samo predstavljamo si lahko, kako močno je napredek tehnologije v zadnjih štiridesetih letih vplival na končno podobo filma. Ob spremljavi simfonije svetlobe in glasbe ognjeniki v gostih črnih oblakih bruhajo v nebo svoja ognjena drobovja, in ko se kadeča lava končno ohladi ter oblikuje peščene plitvine oceana, vemo, da je nastal naš planet. Kasneje se pojavijo osamljene kreature, dinozavri in njim sorodna bitja, ki tavajo po Zemlji nem obličju, dokler švigajoči komet ne napove, da je tej obliki življenja odbila poslednja ura.. Sliši se kot težak izziv, toda ponavljajoča se vprašanja, ki jih glas Cate Blanchett zastavlja Materi/Boginji, tem čutnim, a tujim podobam podelijo smisel. ‘Narava, kaj ti pomenim?’ ‘Mati, me boš kdaj zapustila?’ Takšna univerzalno duhovna vprašanja nagovarjajo tudi gledalca kot osamljenega sprehajalca po okamenelih svetovih. 
»’Čas ni moj gospodar,’ pravi lik Petra Fonde v filmu Goli v sedlu. Zlepa kdo ni s časom tako familijaren kot Terrence Malick. Že v prejšnjih filmih je v časovno bežne razsežnosti umestil zgodbe posameznikov. Zavest nastopajočih mu predstavljala ekran za projekcije vprašanj o naravi vesolja in mestu človeka v njem. V Potovanju časa pa postane protagonist vesolje samo. Malick je v svojem resnem in iskrenem iskanju sublimnega brez primere. Potovanje časa kot nekakšen Rorschachov test, ki ga vsak gledalec vidi po svoje, spominja na režiserje ve nedavne filme. Malick publiki preprosto predlaga, naj vzame iz filma tisto, kar jo nagovori, ostalo pa brez skrbi zavrže. Montažni preskok od stebla koruze k nebotičniku Burdž Kalifa v Dubaju, ki je brez dvoma poklon Kubricku, nas opomni, da je film sam lahko nekaj sublimnega. Začudi nas slogovna harmonija filma. V bistvu gre za opevano ‘kozmično’ sekvenco iz Drevesa življenja, ki je tu zdaj razširjena na format celovečernega filma, in številni avdiovizualni tabloji, ki jih splete, so osupljivi, omamni in očarljivi. Potovanje časa je konec koncev prej estetsko kot informativno izkustvo, saj bolj kot podatke ceni podobe, toda le kakšne podobe so to!« (Andrew Pulver, The Guardian) Štefančič pa je v Mladini zapisal, da je v hommageju kreativna sila, transcendentalni David Attenborough, teleskop ski Koyaaanisqatsi, pompozni evolucijski horror, ultimativni svetopisemski snuff, zadnja skušnjava avtorja, ki je pozabil posneti nekaj filmov, zdaj pa skuša posneti vse naenkrat, milijarde filmov o milijardah let, zato ne preseneča, da obstajajo štiri verzije Potovanja časa. 
Spet drug komentator pravi; »Vizualno osupljivo in fascinantno potovanje po brezmejnem vesolju in po sledeh razvoja življenja na Zemlji je Malick skrbno pripravljal z znanstveniki iz posameznih področij. Pa vendar, nikar ne pričakujte klasičnega poljudnega naravoslovnega dokumentarca. To je kljub vsemu Malickov film. Tako nas tudi spremni komentar, ki nam ga bere eterično zemeljski glas Cate Blanchett, prej boža po ušesih s svojimi abstraktno poetičnimi razmišljanji, kot da bi nam prinašal neko vedenje oziroma komentar tistega, kar se odvija pred nami. In prav to je tisto, kar smo si od Malicka, enega zadnjih velikih filmskih avtorjev tudi želeli.«
Terrence Malick je svoje delo nadaljeval na dokumentarnem filmu IMAX , ki preučuje rojstvo in smrt znanega vesolja z naslovom Voyage of Time . Hollywood Reporter ga je opisal kot "praznovanje Zemlje, ki prikazuje ves čas, od rojstva vesolja do njegovega končnega kolapsa." Film je vrhunec projekta, na katerem Malick dela že več kot štirideset let, sam Malick pa ga je označil za "eno mojih največjih sanj". Ta film vsebuje dotedanje posnetke Malicka in njegovih sodelavcev. Film je izšel v dveh različicah: 40-minutna različica IMAX ( Voyage of Time: The IMAX Experience ) s pripovedjo Brada Pitta in 90-minutna celovečerna različica ( Voyage of Time: Life's Journey ) s pripovedjo Cate Blanchett . [70] Celovečerna različica je imela svetovno premiero 7. septembra 2016 na 73. Beneškem mednarodnem filmskem festivalu. IMAX različica filma je bila izdana v IMAX-u 7. oktobra 2016 pri IMAX Corporation in Broad Green Pictures.  
Člani astronomskega krožka Gimnazije Bežigrad so za vsak mesec od januarja do decembra pokazali drugo galaksijo, ki so jo sami fotografirali. Za januar so pokazali planetarno meglico Metulj (IC 1318) v ozvezdju Labod, za februar meglico Slonov rilec (del emisijske meglice IC 1396) v ozvezdju Kefej, za marec Spiralna galaksija M 31 v ozvezdju Andromeda, za april Temna meglica Konjska glava IC 434 v ozvezdju Orion, za maj Spiralna galaksija M33 v ozvezdju Trikotnik, za junij meglica Vijačnica NGC 7393 v ozvezdju Vodnar, za julij naša Mlačna cesta, za avgust komet Neowise, za september meglica Omega (M17) v ozvezdju Strelec, za oktober Emisijska meglica M42 v ozvezdju Orion, za november meglenica Ročka M27 v ozvezdju Lisička, za december Spiralna meglica NGC 7331 v ozvezdju Pegaz.    
To temo prikazuje film režiserja Terrenca Malicka (2017). Malickov eksperimentalni naravoslovni esej 'Potovanje časa: pot življenja' odpira veliko težkih, vznemirljivih duhovnih vprašanj v zelo zgoščeni formi. Lahko bi jih razumeli tudi kot globine drevesa življenja. Predstavlja nam svoj pogled na dramo človeštva v vsej božanski neizmernosti, od posnetkov prostranih travnikov do animiranih dinozavrov, ki umirajo na plaži. Glas pripovedovalke v ozadju vse to povezuje v celotni smisel. Pomeni klic izgubljenega otroka po materi, ki ga je izgubila, klic človeštva po domovini božjega stvarstva in vesoljnega sveta po odrešenju. Človeška bitja se v filmu pojavijo le občasno – najprej v zrnatih podobah človeškega trpljenja, kasneje v prizorih prvobitnih prebivalcev Zemlje med igro, lovom in spopadom. 
Kot gledalec sem občutil Malickov iskren, zanosen in ganljiv odnos do evolucije vesolja in človeka. Ko se gledalec zlije s filmsko izkušnjo, ta nagovarja tako njegov um kot dušo. Obenem je je to potovanje skozi čas estetski užitek.  Čas pravzaprav ni sukcesiven, vse je hkrati tu preteklost, sedanjost in prihodnost v troedini večnosti in neskončnosti. Malick je kot filozof upodobil Heideggerjevo poslušajoče mišljenje biti in jezik kot hišo biti v filmski tihi govorici posebnih fotografij mikro in makro anorganskega in organskega sveta od amebe do galaksij.  Tako po eni strani film po drugi strani pa Šarotar na poetično pripovedni način vračata besedi njeno prvotno dostojanstvo, ki smo ga spoznali iz Janezovega evangelija in ji ga jemlje dosedanji nihilistični instrumentalizem. V tem je njuno in naše poslanstvo. V Šarotarjevem romanu Zvezdna karta (2021) ni nič zvezdnega in vendar nas spominja na to, da kot zvezdni ljudje oblikujemo medsebojne zvezdne odnose svetlobe in teme. 
Kakšen avtobiografski svet nam predstavlja pomemben slovenski, prekmurski pisatelj in pesnik Dušan Šarotar (roj. 1968)? To je opisal avtor sam v zanimivem intervjuju s Patricijo Maličev. V njem obuja spomin na dostojanstvo besede, ki je danes že skoraj pozabljeno. Izobrazba je nekoč pomenila več kot danes. Pomenila je oblikovanega človeka (npr. Bildung pri Humboldtu), pomenila je intelektualno elito, nosilca kulture, znanosti in svetovnega nazora. Pomenila je ponos naroda, naravno luč razuma (lat. lumen naturale). Na začetku je bila Beseda… (Jn 1,1-18) V tem Janezovem slavospevu božji besedi izstopajo trije elementi kot so stvarjenje sveta, razlikovanje svetlobe in teme in pričevanje. Vsakdo, ki govori in piše besede, bi se moral zavedati, da gre izvorno, posredno ali neposredno za božjo besedo, ki je še danes tema ne sprejema. Po besedi je človek govoreče bitje (gr. zoon logon echon, lat. homo dicens). Že iz antike vemo, da samozvani vladarji npr. Kreon v Sofoklejevi drami Antigona in Herod v Kristusovem času niso sprejemali odkrite besede.  V astronomiji vemo, da bo svetloba z najbolj oddaljenih zvezd prispela do Zemlje šele po milijonih svetlobnih let, kar pomeni, da je sedanje generacije še ne bodo občutile. Šarotar je izumil zgornji naslov bolj kot domislico, ki sicer spodbuja pomisleke na različne hipoteze o nastanku vesolja (npr. veliki pok) in nas samih (tako imajo nekateri Darwinovo hipotezo o nastanku človeka že za preverjeno), vendar pa skoraj nobenega gotovega spoznanja. Lahko si razlagamo Šarotarjevo stališče tudi tako, da bo navsezadnje ostala Zemlja brez človeške vrste, tako kot je bila pred njo. Njegova ugotovitev je, da »vsak človek išče začetek zgodbe, imaginarno  postajo, kjer se je vse začelo, pride čas, ko konec ni več v prvem planu. Smisel je v potovanju, ki je pravzaprav spominjanje,…«    
Kljub velikemu vplivu odkritij v zadnjih desetletjih na naše življenje pa še vedno nimamo odgovorov na številna vprašanja, ki že od nekdaj vznemirjajo znanstvenike, pa tudi laike. Ne nazadnje še vedno nimamo odgovora na pradavno vprašanje, ali smo sami v vesolju. Kljub nedavnemu odkritju tekoče vode na Marsu še ni dokazov o življenju mikrobov na tem našem najbližjem planetarnem sosedu. In tudi če bi na Marsu odkrili dokaze o življenju, bi bilo to v krutih razmerah njegovega okolja kvečjemu zelo zelo primitivno. 
Iskanje življenja na planetih v drugih sistemih zvezd prav tako še ni obrodilo sadov. Toda prihajajoči Vesoljski teleskop Jamesa Webba, ki naj bi začel delovati leta 2021, bo po prepričanju astronomov in astrofizikov spremenil način, kako zaznamo eksoplanete, ki bi lahko bili primerni za življenje. 
Položaj človeka v kozmosu in v družbi je precej negotov. Paziti bi moral, da ga ne bi še poslabšal.  Lamaitrov pra-atom kot prvotna singularna točka, iz katere naj bi nastal pok – eksplozija vesolja.  
Izrazi za nemrtve so kitajski guei, ruski upir, indijska vetala, romunski strigoi, grški vrykolakas, angleško undead. To je po moje za nianso drugače kot nesmrtno. Ob tem se spominjam Hribarjeve knj. o smrti in nesmrtnosti. Poiskati knj. o smrti. Tibetanska in egipčanska knj. o mrtvih.  
Vampirji in apokalipsa so tudi v 21. stoletju. To je nekaj na temo zgodovina se ponavlja kot farsa. Da se to ne bi dogajalo, je Marx želel, da živi pokopljejo svoje mrtve. Dobri se učijo od dobrih, zli pa od zlih duhov. Za slednje pravimo, da ima hudič mlade. Mlajši se učijo od starejših, zanamci od prednikov. Bakovićeva meni, da ni ostrega ločevanja dobrega od zlega, da se slednje ne bi več ponavljalo. Seveda se pa lahko kdo drug nauči še kaj drugega. To predvideva shema učenja 4Mat Bernice Mc Carthyjeve, ki je predelana Kolbova shema. Njen 4. kvadrant 'as if – kaj če' izrazito vodi k neformalnemu znanju. Človek se lahko zanese le na to, kar odkrije v sebi. Na to se sklicujejo vsi mistiki. Morda je v budizmu še najmanj božje avtoritete in največ lastne poti. Nasilje odpira vrata pekla, mir pa vrata v nebesa. 'Pinedapada' v teravadskem budizmu,ki ga gojijo v južni Aziji, pomeni 'beračenje za hrano'. Srednja pot pomeni, da v ničemer ne pretiravamo. Vihara je v sanskrtu samostan, prebivališče. Buda ničesar ne zahteva od nas, ne grozi s peklom. Kitajska in Koreja gojita mahajanski, Tibet pa vadžrajanski budizem.  Veljaćič je postal beraški teravadski budist na Šri Lanki. V budizmu ponavljaš napake, dokler jih ne popraviš, ne prideš na naslednjo stopnjo. Vampirji so tisti, ki še niso prišli. Več avtorjev ugotavlja, da smo prišli na nižjo stopnjo. Navidezna stopnja dostopa (ang. age of access) je po Graves strive drive, kar približno pomeni toliko kot individualna pobuda. A tudi v budizmu za to plačaš.         
Kako bo ob vedno večji hitrosti potekal razvoj kompleksnosti biološkega in elektronskega življenja? Bo zaradi porabe elektrike zemlje do l. 2600  zažarela rdeče. Bo elektronskim znanstvenim in tehnološkim informacijam sploh še mogoče sledit? Morda nikoli ne bomo razpolagali s teorijo poenotenja vsega. To poenotenje je le na mistični ravni.
Iz Gardnerjevega opredeljevanja različnih inteligenc ni jasno, kakšno vlogo imajo IQ za golo preživetje in kakšno zgolj za šolo. Šele Kahnemann izpostavlja dilemo  hitrega ali počasnega in kakovostnega razmišljanja. Odkrivanje smisla življenja je ključno, pa četudi je to le kljubovanje duha proti bednim razmeram.  
Na koncu življenja res ostaneta naše delo in ljubezen (Freud), ki jo tako ali drugače širimo v svoje tu-bivanje in tu-bivanje drugih. Iz ljubezni, za ljubezen in z ljubeznijo. To je naša emanacija naše esence in je temeljna dimenzija naše identitete. Brez ljubezni ni empatije, ni zaupanja, ni dobrega sožitja, ni 'človekovanja' (Ramovš). Brez ljubezni se dogajajo pretežno 'hude sanje'.
Dragi maturanti '72

Naj se vam najprej zahvalim za prijazno vabilo. Vsaka generacija posebej praznuje svoj jubilej opravljene mature. Po 50. letih se vam in nam odnos med mladostjo in starostjo v pesmi gaudeamus igitur zastavlja drugače kot tedaj. Vendar pa ni nujno, da obdobje, v katerem se nahajamo in so ga nekateri že prešli,   obžalujemo, Nekdanja francoska pevka Edith Piaff poje, da ničesar ne obžaluje. Še danes jo slišim. Ko dozorevamo, neformalno opravljamo maturitetni izpit, ki je v prevodu zrelostni izpit še danes. Z nami so prisotni in odsotni, živi in že preminuli. Zato govori zgodba slehernika tudi  o nas (lat. de te fabula naratur). Kakor zaživijo in ugašajo zvezde (moje ljubiteljsko področje je že nekoč bilo in je spet postalo astronomija), tako se rojevamo in postopno minevamo tudi mi. Kakor je vesolje polno svetlobe in temne energije, je to tudi v nas, ki smo del njega.
 
Imate odličen celodnevni program praznovanja. Je prava govinda, ki pomeni v prevodu tega sanskrtskega izraza vse najboljše: aktiven, vesel, srečen, moderen, kreativen. Naj bo izvedba blagoslovljena mene osebno ne bo, bom pa v duhu z vami. Sem v zboru sorodstva s štirimi vnuki. Nahajamo se v kontekstu Heideggerjevega četverja sveta kot so Zemlja in Nebo, bogovi in ljudje. Četverje tvorijo tudi štiri smeri neba, štirje letni časi in štiri obdobja našega življenja, ko se spominjamo otroštva, mladosti, odraslosti, starosti. Vse to je vpeto v krogotok ljubeče ljubljene ljubezni  Očeta, Sina in Svetega duha. 
IV.2 Kako do pozitivne naravnanosti?

Je sreča lahko plod discipline in samovzgoje? Sreča je opredeljena v Slovarju slovenskega knjižnega jezika kot razmeroma 'trajno stanje velikega duševnega ugodja oz. zadovoljstva. Doseganje tega stanja zagovarja pozitivna psihologija kot rezultat dela na sebi. Ne obravnavamo sreče kot naključja, ki se zgodi ali pa tudi ne, kar pomeni, da je opoteča. Zanima nas sreča kot rezultat dela na sebi. Ko posameznik zaradi poklicnega dela pregori, običajno začne iskati druge zaposlitve in začne delati na sebi, da bi bil kos drugim nalogam.  

Poznamo toliko različnih  pojmovanj in motivov za srečo, kolikor je različnih vrst ljudi. Tako je za nekatere sreča v ustvarjanju in razvijanju teorije, za druge pa določena praktična dejavnost. V težavah spoznaš srečo bolečine, pokončne hoje, trpkega slovesa in hrepenenja, moškega napora. Srečen si, če odgovarjaš na vedno nove izzive, potuješ dalje, in presegaš svoje meje in pri tem obvladuješ svoje življenje, ker potuješ dalje in presegaš svoje meje. V sinergiji vseh srečo vdihavamo in izdihavamo, soutripamo v kozmičnem ritmu med trdno n visokim nebom. Za Byrne Rhonda je kvantni skok največja skrivnost, ki pomeni kakovostno spremembo, če ga opravimo. Podobno to razlagajo Žabotova in Zoharjeva, Dawson, itd.  
Sreča je kratkoročna, trenutna ali trajna. Trajna je, kadar je vpisana že v nevrone, ko se navadimo uporabljati določene metode in vizualizirati podobe, ki nas osrečujejo. Nagon po preživetju nas pogosto zaradi strahov in zaskrbljenosti onesrečuje, ker je usmerjen na pogojevanje boja ali bega, napada ali obrambe. Pomaga pozornost do drugih, ki se razvija hkrati z vzajemnem sočutjem. Resonanca je pogoj t. i. dobrega stika. Pomeni sočutje z drugimi, ujemanje v interesih. Vsakodnevna ponavljajoča meditacija vodi do delovanja celostnih možganov kot simfoničnega orkestra. Spreminja njihovo zgradbo, ker dosežena fiziologija postaja trajna anatomija oz. biologija naše avtobiografije. Sreča je socialno pogojena, kar izpričuje zlato pravilo v vseh svetovnih religijah.
Od antičnih časov naprej so se veliki filozofi, umetniki in znanstveniki so razlagali srečo kot osnovni cilj človekovih prizadevanj.  Ena izmed ideoloških osnov modernih socialnih držav je prepričanje, da so ljudje lahko bolj srečni, če jim zagotovimo boljše življenjske razmere. V  Deklaraciji neodvisnosti ZDA je prizadevanje za srečo ena izmed treh neodtujljivih pravic vseh ljudi. V 19. stoletju je prevladovala utilitaristična miselnost, po kateri je moralna vrednost vseh dogodkov odvisna od stopnje sreče pri največjem številu ljudi. Zato je   zato Bentham trdil, da je najboljša družba tista, v kateri so njeni prebivalci najsrečnejši.
Prometne nesreče dokazujejo, da nepotrpežljivost ne vodi do zdravja. Potrpežljivost nas  odvrača od jeze, omogoča bolj premišljene odločitve, uči nas sprejemanja dogodkov, sočutnosti z drugimi, uglašenosti s seboj, duhovne rasti, odličnosti, vzbuja upanje in pomaga oblikovati boljše partnerske odnose. Pomeni še moč vztrajnosti, miru, dostojanstva, modrosti, ponižnosti in celo navdiha. Za Stare Kitajce je bila potrpežljivost wu wei – nedejavna dejavnost. Danes trpimo zaradi bolestne naglice. Čim hitreje se odvija dogajanje, tem bolj smo nepotrpežljivi.   Vsak je srečen na svoj način in vsak jo tudi drugače razume. Maslow vidi srečo v samoaktualizaciji, krščanstvo pa v služenju drugim. Marx jo vidi v opredmetenju svobodnega dela kot igre. 
Seveda je potrebna kritika nenehne vzhičenosti. Prvi kritiki nenehnih užitkov v Starem Rimu, ki so jih zastopali skrajni epikurejci so bili skromni stoiki. V poznem fevdalizmu in neoliberalnem kapitalizmu se ta težnja ponovi, ker premožni ne vidijo drugega smisla življenja. Francoski filozof Pascal Bruckner (2004) ugotavlja, da se je sprevrgla v epidemijo, ki je podobna epidemiji kuge in drugim družbenim prisilnim ideologijam. Nenehna sreča kot vzhičenje (gr. euphory, angl. exaltation) je  individualna ali kolektivna omama, odvisnost, ki bi se ji večina predaja s pomočjo kemičnih, duhovnih, psiholoških, informacijskih in verskih sredstev.
Brucknerjeva teza je, da je sreča (nem. Glueck, angl. Happiness, fr. bonhoeur) danes nevidna pokora. Bruckner (2004) na nizu prime rov dokazuje, da se nam sreča toliko bolj izmika, kolikor bolj se ženemo za njo. To je razlog, da zavrača srečo kot nenehno vzhičenost, ker je to znamenje zasvojenosti. Aristotel je izpostavil tezo, da vsi ljudje težijo k sreči, vendar v zmernem smislu. Videti je, da med teoretiki in praktiki sreče obstaja nesporazum. Sreča postane kot igra, za katero je posameznik prisiljen žrtvovati vse svoje življenje. Vedno znova se pokaže pomen hierarhije vrednot, na katero smo pogosto premalo pozorni. Jezus nas opozarja, da kdor hoče življenje pridobiti, ga bo izgubil. To opazimo že na primerih antičnih kraljev (Sofoklejev Ojdip in Antigona)  in renesančnih kraljev pri Shakespearju (npr. Hamlet, Lear, Richard III.). Že Aristotel je ugotovil, da je bistvo tragedije preobrat iz sreče v nesrečo.       
Mediji neoliberalne ideologije z 2. polovice 20. stoletja človekovo vedenje presoja po tem, ali ustvarja ugodje ali neugodje. Mehanizem funkcioniranja prisilne sreče je že v ekonomskem načelu, po katerem moramo iz življenja iztržiti čim več. Bruckner (2004).ugotavlja, da vzhičeni človek ne preneha sanjati o novih željah, četudi zaradi njih trpi Tantalove muke neizpolnjenosti, žeje kljub obilju vode. V času epidemije covida je covidni človek (lat. homo covidensis) zmeden. Zapira se v lasne meje, postaja apatičen, depresiven, nasilen. Še vedno je podrejen obljubam potrošniških reklam,  socialnim omrežjem, po drugi strani pa je odvisen od zdravnikov.    
Človek bi rad pobegnil od svoje odgovorne svobode, od skrbi in od krivice, ki jo dela drugim.  Je že tako, da ni mogoče živeti tako, da sami ne bi nikogar prizadeli in da drugi ne bi prizadeli nas. Zato je 'utapljanje skrbi v omami namišljene sreče' tudi beg od realnosti. Takšen način reagiranja, ne rešuje medosebnih problemov. Krščanstvo prakticira model nenehnega kesanja, izpovedovanja in odpuščanja napak in grehov sebi in drugim. Norme utilitaristične etike, ki govori o sreči največjega števila ljudi, ne moremo v celoti uresničiti. Skušajo le preprečiti škodo, ki pa vseeno nastane zaradi neusklajenih in neuresničenih pričakovanj in konfliktnih interesov. Ne vemo, kdaj se neporavnani računi obrnejo komu v škodo. Ne vemo, koliko ljudi ne zna razširiti polje svojega mentalnega obzorja in priti iz ozkega egocentrizma ter tako sprejemati vse od kraja. 
Ameriška psihiatrinja indijskega rodu Tsabaryjeva (2022) danes podobno kot Bruckner pred skoraj dvajsetimi leti ugotavlja psihološko težavnost t.im. olajšav (ang. facilitation) pri takojšnjem zadovoljevanju potreb in želja. Današnje generacije sicer ne poznajo dolgčasa, vendar pa ne znajo potrpeti in v samoti priti do sebe. Nenehnega 'bombardiranja' možganov z novimi informacijami je danes še več.  ugotavlja, da otroci bežijo od samih sebe, namesto da bi soočili s svojimi pomanjkljivostmi. Za dostop do sebe reklame za dostop do potrošniških dobrin niso potrebne,: še več: prej ga motijo. Tudi tradicionalna vzgoja s sramotenjem, zastraševanjem in krivdenjem je bila škodljiva. Zato avtorica predlaga, da morajo današnji starši ozavestiti vzorce, ii so jih prevzeli od svojih staršev, da jih lahko spremenijo.  Preambiciozni starši namreč svoje otroke onesrečujejo. 
Pogosto je sreča osnovno hrepenenje (nem. Sehnsucht, angl. longing) človeka, nesreča pa je osnovno dejstvo, ki se ga učimo presegati. Poznamo Ciglerjevo povest Sreča v nesreči, ki je podobna je zen budistični zgodbi o fantu, ki je imel vedno srečo ne glede na to, kaj se mu je pripetilo. Pri tehniki tapkanja za emocionalno osvoboditev si sugeriramo: 'kljub temu neprijetnemu dogodku, se sprejemam, takšnega kot sem'. Pokojni Trstenjak je podobno kot nemški protestantski teolog Moltman učil, da moramo najprej dogodke sprejeti, če jih hočemo spremeniti. Ne le svoje prednosti, ampak tudi svoje slabosti in pomanjkljivosti  se mora posameznik naučiti sprejemati (Trstenjak, Žabotova, Moltmann, Frankl, Ogorevc). Na tem temelji tudi učinek placebo efekta in Dawsonova meditacija na najvišjo srečo kot blaženost (sanskrt. ananda). Tudi druge je treba sprejemati, takšne kot so.       
Osebna sreča je, ko iz vseh neskončnih možnosti uresničimo svojo lastno možnost.  Psihiater Sullivan opredeljuje prilagoditve, ki so posledica napačnega gledanja 'varnostni poseg'. To namerno slepoto imenuje 'selektivna nepozornost'. Posameznik skuša ostati varen znotraj sebe, da bi ohranjal svoj znani predvidljiv vidik. To pa mu dolgoročno zmanjšuje  sposobnost, da bi iz novih izkušenj česa naučil. Oseba, ki je polna frustracij in notranjih konfliktov, ni srečna. Običajno začne svoje nerešene probleme projicirati v druge, tako da jih opravlja, obtožuje in se do njih nasilno vede. Marko Iršič (2018) te konflikte razvrsti in svetuje, kako jih razreševati.    

Včasih je treba spremeniti način doseganja določenega namena oz. cilja, včasih pa tudi cilj. To pomeni, da se odločimo za drug kraj, službo, partnerja, poklica ali pa tudi način svojega življenja. Poznamo veliko pripovedi avtorjev, ki so to storili. Pogosto to ni lahko storiti, saj pri iskanju rešitev nastajajo tudi stranpoti, objavijo avtorji svoje pripovedi, s katerimi skušajo olajšati pota iskanja drugim nesrečnikom.  Včasih je potrebna tudi pomoč terapevta. Takšno pot do rešitve je opravljal tudi znani psiholog v koncentracijskem taborišču med 2. svetovno vojno  Viktor Frankl.  Po vojni je s svojo logoterapijo pomagal mnogim pacientom. Navedli bomo le nekaj znamenitih stališč Victorja Frankla: 
1. Ko situacije ne moremo več spremeniti, smo izzvani, da spremenimo sebe.
2. Uspeh je, tako kot sreča, nepričakovani stranski učinek osebne predanosti cilju, ki je večji od samega sebe.
3. Odločitve in ne pogoji določajo, kdo smo.
4. Življenje nikoli ne postane nevzdržno zaradi okoliščin, temveč le zaradi pomanjkanja smisla in namena.
5. Ni preteklost, ki nas zadržuje, temveč prihodnost; in kako jo danes oslabimo.
6. Naša največja človekova svoboda je, da kljub fizični situaciji v življenju vedno lahko svobodno izbiramo svoje misli!
7. Živite, kot da živite drugič in kot da ste prvič ravnali narobe.
8. Nihče ne bi smel soditi, razen če se popolnoma iskreno vpraša, ali v podobni situaciji morda ne bi storil enako.
9. Smisel mojega življenja je pomagati drugim, da najdejo smisel v svojem.
10. Tolerantnost ne pomeni, da delite prepričanje druge osebe. Pomeni pa, da priznavam pravico drugega, da verjame in uboga svojo vest.

Pri nas je Franklov učenec dr. Jože Ramovš. Ima tudi svoj raziskovalni inštitut. Njegova specialnost je gerontološka pomoč starostnikom pri doseganju in ohranjanju kakovosti življenja. 

Najpomembnejša je stalna vaja za srednjo mero. Stari Kitajci, Indijci, Grki so to vedeli. Nauk o neumrljivosti zaradi selitve duše pove, da se duša vrača iz tostranstva v onostranstvo in spet nazaj . Duša  se spominja nekdanje nekdanje vednosti, modrosti. Zanima nas, kaj bo z dušo ko bomo umrli. Duša je seme možnosti. Je življenjski dih, je božanska iskra, ki se rada spominja nebes. Zato hrepenimo po ljubezni, čistosti, Bogu. Za dušo skrbimo s potovanji po lepih deželah, urejenih vrtovih, umetniških stvaritvah, ki so pred-okus nebes. Duša hrepeni po večni sreči.. Imejmo dušo pripravljeno na srečanje z Bogom. Znanje je sreča tudi za Aristotela.
Če vse, kar mislimo, rečemo in storimo, se nam to povrne kot lastna izkušnja. Sreča deluje na osnovi zakona duhovnega obilja, ko se usklajujemo z visokimi vibracijami, ki nam ustrezajo. Le duhovno bogat človek pozna srečo uboštva v smislu nenavezanosti na materialne dobrine. Zamere, ljubosumje, zavist in jeza nas onesrečujejo. .    
Za stalno vajo meditiranja pri doseganju najvišje sreče – blaženosti se zavzema tudi Church Dawson (2021). njena pozitivna stran je, da se počutimo srečni, ne da bi bili zasvojeni z mamili. Krščanstvo prizna večno srečo v onostranstvu. Mistiki jo doživljajo že v tem življenju. Dawson (2021) nam skuša približati njihov način meditiranja ne glede na religiozne usmeritve adeptov. Seveda pa je usmeritev na sočutje skupna vsem. Krščanstvo vidi osnovo Dawson je prepričan, da rast možganov s povezave nevronov tudi v zrelih lahko spodbujamo in dosežemo kot so pokazale meritve. Treba je spodbujati nevrone za razsvetljenje oz. čuječnost in ne tistih za stresna stanja. S ponavljanjem vaj novonastalo vedenje utrjujemo. Gre za štiri digitalne krivice – 1. preveč informacij, 2. preveč odvajanja od našega avtentičnega namena, itd. Kwik (2020, str. 9-11 opozarja na to, kako se lahko izognemo digitalne zasvojenosti s preveč informacijami, ki nas odvajajo od naše avtentičnosti. To, kar je v 19. stoletju francoski filozof imenoval življenjska energija (fr. elan vital), danes jasnovidka Penney Peirce  dopolnjuje z usmeritvijo k ustreznim frekvencam oz. vibracijam. Adrenalinski človek bolj kot sočutje, išče vedno nove izzive. Seveda si srečo zamišlja kontemplativen človek drugače kot aktiven. Za prvega je najboljša mirna vest.  
Na doživljanje sreče in splošnega zadovoljstva ima vpliv veliko dejavnikov. Gre za občutek smisla življenja (Frankl), samorealizacije (Maslow), toka oz. zanosa (Csikszentmihalyi), hvaležnosti, veselja, čudenja oz. čuječnosti, vedrine in veselja, uspeha pri delu, občutek izpolnjenosti. Denar ni najpomembnejši dejavnik sreče, je pa do določene mere potreben. 
Nekateri avtorji (Bastian, Kuppens, De Roover in Diener, 2014) so ugotovili, da so ljudje bolj zadovoljni in pogosteje doživljajo pozitivna čustva v državah (npr. Danska, Finska, Butan), v katerih država pogojuje občutke sreče npr. z zmanjševanjem socialne neenakost, dostopnosti dobrin in zdravstvenih storitev. Čeprav vsak potrebuje socialno pomoč, so nekateri ljudje bolj odvisni od nje, drugi pa manj. Psihologi so ugotovili, da mlajše bolj osrečujejo nenavadni dogodki kot starejše.  
V nekaterih državah poznajo posebne življenjske stile, ki vodijo k sreči; tako na Danskem hygge, na Švedskem lagom. Po evropski družboslovni raziskavi, ki so jo opravili na Inštitutu za raziskovanje sreče na Danskem so Danci med najsrečnejšimi narodi v Evropi. Spoštujejo družinske vrednote in se radi družijo s prijatelji. To jim vzbuja občutke varnosti in zaupanja. Švedska beseda 'lagom' je skoraj neprevedljiva. Po življenjskem stilu pomeni ohranjanje ravnotežja na vseh področjih življenja v oblačenju, prehranjevanju, gibanju. Pomeni 'ničesar preveč in ničesar premalo v oblačenju, prehranjevanju, gibanju na prostem. V  opremljanju stanovanja je to srednja mera med minimalizmom in maksimalizmom. Dosledno reciklirajo odpadke. Na Japonskem 'ikigai' pomeni preprosto srečo kot način umetnosti dolgoživosti. O vseh naštetih stilih so pri nas prevedene knjige, iz katerih se lahko učimo prenašati njihove izkušnje k nam. To so neformalni napotki za trajnostni razvoj (ang. sustainable development)  
Obstaja splošno mnenje, da globalne spremembe, kot je finančna kriza, vplivajo na zmanjšanje psihičnega blagostanja. Zaupanje v dobro delo družbenih ustanov je lahko dejavnik sreče posameznikov. Tako so v Islandiji, ki jo pred leti prizadel gospodarski zlom, hitro odpravili korupcijo in s tem omogočili normalno delovanje.
Verjetno je, da bodo otroci iz srečnih družin srečni iz nesrečnih pa nesrečni. Vendar pa to ni nujno, er se mora posameznik v vsakem primeru še naučiti premagovati težave, ki ga doletijo. Več raziskav je pokazalo pozitivno povezanost z zadovoljstvom v spolnosti in srečo v partnerski zvezi. Ugotovili so, da so srečnejši tisti ljudje, ki imajo več kakovostnih spolnih odnosov. Za večji občutek sreče je bolje, da imamo enega samega partnerja, kot pa dva ali več hkrati. Srečo pa lahko zmanjša zapletanje v zunajzakonski seks ali kakršenkoli prisiljeni spolni odnos. Verjetnost sreče v dolgotrajni zakonski zvezi v zrelih letih narašča pod pogojem, da sta zakonca dosegla uresničevanje skupnih interesov. 
Sreča je v veliki meri odvisna od pozitivnih rezultatov v šoli in službi. Če je oseba veliko nagrajevana ali ima dobre ocene je bolj srečna. Tudi je sreča odvisna od sposobnosti osebe za opravljanje dela in šolskih nalog. Neuspeh v šoli in službi je stresor, ki zmanjšuje občutek sreče pri neuspešnih osebah. V takih primerih osebe z visoko stopnjo samozavesti in samozaupanja lažje presegajo občutke nesreče.  
Putin bi se lahko od svojih prednikov naučil, da se kult osebnosti nikoli ne konča dobro. Konča sam, nesposoben za poraze. Neizobraženi Azijci so bogatejši kot akademiki. Obogateli so z inovacijami. Pač pa najbogatejši pošiljajo otroke v najboljše šole po svetu. V šolo je treba hoditi, da se naučimo, kako razmišljati in kako se učiti, kajti eno brez drugega je lahko prazno in nevarno. 
O tem priča Feyerabendova ugotovitev znanstvenega anarhizma 'vse gre' (ang. anything goes), ki je nekje podobno 'vse se zmore, če se hoče' (stališče neskončnih potencialov) in 'vsi (nezavedno) vse vemo'. Dobra in slaba dela se da določati s pritiskom prstov – digitalno. Strah pred napačnimi odločitvami implicira tudi strah pred apokalipso totalnega konca – uničenja. Dokler jih lahko korigiramo, so še v redu, kaj pa, če so nepovratne oz. nepopravljive. Npr. razprave o prednostih uradne in alternativne medicine. 
Za nas je pravi učitelj tisti, ki učencem pokaže s čim je mogoče obogatiti svet, kako se lahko znanje spremeni v splošno dobrino in kako denar in moč nimata smisla brez ustvarjanja novih vrednot. Njen 'notranji učitelj' je Konfucij (551 -  479 pr. Kr.), ki je že v stari Kitajski zagovarjal načela smiselnega celovitega učenja. Vsak človek ima lahko svojega notranjega učitelja, ki ga različno prepoznava,  npr. kot sebstvo (ang. self), čisto vest, božji glas. Ta pa je pri kristjanih Jezus, pri budistih Buda in pri muslimanih Alah.    
Diktatorji so  'vitalno' zainteresirani za tehnične novitete, s katerimi se okoriščajo pri nadzoru državljanov, z ničemer pa ne spodbujajo  razvoja smiselnih, razumevajočih in etičnih odnosov med ljudmi, ker jim samozaslepljenost oz. zanikanje realnosti človekovih potreb zamegljuje uvide, kako naj bi to storili. Na ta način uničujejo svoj narod in državo. Jemljejo jim perspektivo boljšega sveta. Diktatura je bolezen ega, ponavljanje preteklih konfliktov, nerazrešenih vzorcev odločanja in vedenja.                            
Tajkuni vidijo le priložnosti za osebno bogatenje, kar  se etično pokaže kot  skušnjava za napake in grehe. So pa tudi priložnosti za dobra dela. O njih govori že starogrški mit o Prometeju, ki je bogovom 'ukradel' ogenj. Prometeji so tisti posamezniki, ki si upajo misliti drugače kot zastopniki obstoječega reda za dobro drugih. Diktatorji, ki sledijo le navadnim vzorcem mišljenja in ravnanja in jih le tehnično 'posodabljajo', v ničemer sveta človeško ne izboljšujejo. V tem je njihov cinizem, nihilizem in defetizem. Očitno se ljudje razlikujemo tudi na tiste, ki bi se radi (iz zgodovine ali iz primerov) kaj naučili in tiste, ki tega ne marajo.     
Aktualna odprta vprašanja globalne družbe (neizpolnjevanje milenijskih ciljev OZN, okoljska problematika, migracije, jedrske grožnje, transnacionalni terorizem) so izziv sodobni politični filozofiji, ki praviloma išče rešitve za pereče probleme na polju političnega ali v ekonomiji. Teoretiki odkrivajo rešitve in ponujajo velikopotezne načrte, denimo prerazdelitev virov ali reformo političnih struktur na globalni ravni, kjer sploh niso izpolnjeni primarni pogoji etične interakcije med subjekti. Če bi znali pravično deliti pridobljeno bogastvo, verjetno problema neenakosti ne bi bilo.
  
Hawkins (2021) si je v desetletjih svoje klinične psihiatrične prakse predvsem prizadeval najti najučinkovitejše metode za odrešitev človekovega trpljenja v vseh njegovih oblikah. Notranja metoda prepustitve, ki je opisana v tej knjigi, ima veliko praktičnih koristi in je uporabna na prav vseh področjih človekovega življenja: fizično zdravje, ustvarjalnost, finančni uspeh, čustveno celjenje, poklicni uspeh, odnosi, spolnost in duhovna rast. Izvajamo jo lahko kar med vsakodnevnimi opravili. Z metodo opuščanja lahko odklenemo naravno prirojene sposobnosti za srečo, uspeh, zdravje, dobro počutje, intuicijo, brezpogojno ljubezen, lepoto, notranji mir in ustvarjalnost.
Ta stanja in sposobnosti niso odvisna od zunanjih okoliščin ali osebnih lastnosti; ne potrebujejo prepričanj ali verskega temelja. Nobena skupnost ali ureditev si ne lasti notranjega miru, saj pripada človeškemu duhu že zgolj zaradi narave našega izvora. Avtorjevo sporočilo je univerzalno sporočilo vsakega velikega učitelja, modreca in svetnika: »Nebeško kraljestvo je v vas; kar iščete, se ne razlikuje od vas.«
Hawkins (2021, 1995, 2012) navaja lestvico pomembnosti čustev od miru 600, radosti 540, ljubezni 400, razuma 400, sprejemanja 350, pripravljenosti 310, nevtralnosti 300, poguma 200, do krivde 30 in sramote 20. iz te preglednice vidimo, da pozitivne naravnanosti visoko kotirajo, negativne pa nizko. To pomeni, da imajo ljudje z visoko pozitivno samopodobo prednost pred tistimi z nizko in negativno. Avtor je verjetno že v prejšnjih dveh delih razložil, za katere merske enote gre in kako jih je definiral. 
IV.3 Kako lahko uspevamo v času recesije?
Ker kriterije uspešnosti določa družba, je treba ugotoviti, kako so se ti kriteriji spremenili na prehodu iz obdobja dostopnosti (age of acces) in navidez vsega dovoljenega v dobo recesije. Plovemo iz obdobja obilja v obdobje revščine in pomanjkanja. To je posledica recesije. S tem izrazom označujemo nazadovanje oz. upadanje gospodarske dejavnosti in z njo ekonomske rasti. Gospodarsko krizo spremljajo še socialna, psihološka, okoljska in duhovna. Manj zaslužimo in denar je zaradi inflacije manj vreden. Države in podjetja najemajo posojila. Imamo manj družabnih stikov, naraščajo pojavi depresije in demence in splošna apatija. Zdi se, da večini ni več za to, da bi izboljševali svet, ki smo ga dosegli. Lažje je  drugim pod prste kot poskrbeti za svojo osebnostno rast. Ker se družbeni sistemi v času krize odmikajo od demokratične politične kulture, postajajo brutalni. Družbene razmere so čedalje bolj negotove in kaotične. Vsem vrstam strahov se pridružuje še strah pred prihodnostjo s predvidevanji,  da se vse skupaj ne bo dobro končalo. 
Včasih smo upali, da bo svet po drugi svetovni vojni čedalje boljši. Imeli smo občutek, da k temu svetu vsak po svojih močeh in na svojem področju poklicnega delovanja nekaj prispevamo. Danes tega občutka ni več. Vsak dan nas mediji obveščajo, kaj nam grozi. Zdi se, da se recesija in regresija poglabljata. Delavci ponekod v razvitem svetu in pri nas dajejo tiho odpoved (ang. quiet quitting), kar pomeni, da delajo na delovnem mestu samo toliko, kolikor je potrebno, da jih delodajalec ne odpusti. Ni potrebno posebej poudarjati, da so s tem bistvene prvine človeka kot so ustvarjalnost, inovativnost, navdušenje, delovni zagon, s tem izgubljene. Oblomovščina 'dovoljuje' samo pasivne užitke in je hrana za orwellovski jezik zamenjavanja resnice za laži. Veliki brat, ki misli na nas in nas kontrolira ne prenese kompleksnega mišljenja z reševanjem perečih problemov niti odličnih čustev z vživljanjem v položaje drugih. Zdi se, da je covid kriza uvod v bolno družbo. Kapitalu ustreza že iluzija uspeha, kar pa nas ne bi smelo preslepiti.  Vprašanje je, ali 8 milijard prebivalcev Zemlje pomeni novo kvaliteto v življenju človeške vrste?         
Če presojamo uspeh po zunanjih učinkih, so najuspešnejši finančni oligarhi oz. tajkuni, ki upravljajo z glavnino svetovnega premoženja. Doslej je človek še vsako krizo premagal s postavljanjem stvari na pravo mesto. Ker je kriza globalna, je treba uspeh redefinirati. Poglejmo, kakšne iztočnice  za to že imamo.
Uspeh pogojujemo z zdravjem kot delazmožnostjo, delovno zagnanostjo (zono, flowom), dobrim počutjem, z navdihom. Sreča pogojuje uspeh, uspeh pa srečo, čeprav ne vedno. Tako so nekateri revni srečni in nekateri uspešni so nesrečni. Krščanstvo zagovarja celo srečo uboštva, ker je bogatim težko priti v nebesa. Namesto o uspehu govori o izpolnjenosti življenja v hoji za Kristusom. Duhovno bogastvo je pomembnejše od materialnega, kar pa ne pomeni, da bi motali ostati brez njega.   
Logoterapevt Frankl je skušal svoje kliente navdihovati za smisel poslanstva. Na svojih seansah jih je skušal dvigniti iz apatije, notranje praznote h kljubovanju duha. Kot vemo, je s pomočjo te metode 'nenasilnega odpora' preživel v koncentracijskem taborišču Auschwitz. 
Uspeh je odvisen od osebnih vrednot in vrednot lokalnega, nacionalnega in globalnega okolja. Za uspeh je potrebno proaktivno premišljeno in načrtno delovanje s prednostnimi nalogami oz.  poslanstvom. Frankl se je najprej soočil z degradirajočimi, destruktivnimi manirami paznikov  v koncentracijskem taborišču med vojno, preden lahko začel z logoterapetsko prakso s svojimi pacienti. Svojih talentov ne bi smeli zanemarjati, ampak jih moramo razvijati. Pri tem zunanja disciplina brez notranje samodiscipline ne zadostuje. Na splošno je samokontrola boljša kot zgolj zunanja kontrola, čeprav jo moralno nezreli še potrebujejo.   
Treba je poznati razliko med zunanjo in notranjo tekmovalnostjo (kompetitivnostjo). Pri prvi zaradi zunanje nuje zmanjšujemo pozitivno samopodobo sebi, pri drugi pa vsak zunanji primanjkljaj štejemo kot svoj osebni izziv. Uspeh je povezan s tekmovalnostjo s samim seboj in z drugimi. Covey izhaja iz Franklovega pojma smisla. To pomeni, da tekmujemo s samim seboj v preseganju zla inertnosti oz. nagnjenosti k lenobnosti. Nekateri so lahek plen sprenevedanj, slepil, samozaslepljevanja, zavajajočih reklam. Ker se tega ne zavedajo, se tudi ne postavijo po robu. Odvisnosti so le navidezni uspehi. Primer za to so poceni nakupi, ki nas odtujujejo od samega sebe. Kopičenje odpadnih vsebin ne predstavlja kakovosti življenja.       
Loriusova (2008) nam v svoji knjigi 52 manter predstavlja tudi mantro in meditacijo na uspeh (ang. success). Najprej  je treba toliko časa izdihavati strese in strahove, dokler ne začutimo v čakri sončnega pleteža dovolj prostora, da z vdihavanjem ne napolnimo zlate krogle v njem toliko pozitivne energije, kolikor jo potrebujemo za določen uspeh. Drug način je meditacija na vseh sedem čaker. Z njo se učimo pretočiti kozmično energijo skozi pomembna energijska središča telesa, ki jih že iz starodavne Indije poznamo kot čakre. Spoznajmo, kako lahko okrepimo svojo intuicijo in se povežemo z višjimi energijami. Izhajamo iz sveta neomejenih možnosti božje milosti, usmiljenja, sočutja in sodelovanja z drugimi.  
Vse čakre spodbujamo s sistematičnim dihanjem na njihove pripadajoče barve. Vizualizacija na barvno dihanje: rdeča barva sproža vse čudovite energije. Odpravlja prehlade. Vdihujte oranžno barvo, ki vam uravnoveša čustva, zdravi mišična obolenja, lajša  dihalne težave, prebuja ustvarjalnost in vrača življenjsko radost. Zlato rumena je univerzalna zdravilna barva, ki pri barvnem dihanju blagodejno vpliva na težave v glavi. Nato  vdihujmo zeleno barvo, ki vam lajša živčna obolenja, vzbuja občutek uspešnosti, izboljšuje vid in pomaga, da se znebimo slabih navad in nas pomirja. Modro svetlobo dihamo, tako da nas vsak vdih blaži, pomirja, in prebuja umetniške talente v otroški duši. Temno modro dihanje pospešuje zdravljenje in celjenje  po operaciji, z zelenim odtenkom celi kosti in pomaga odpreti intuicijo. Turkizno dihanje je dobro za zdravljenje artritisa. Vijolična barva je dobra  za okostje in živčevje, čisti telo in pomaga pri razstrupljanju, prebuja duhovno uglašenost, usklajuje fizične in mentalne vidike človeškega energijskega sistema.  
Uporabljajmo naslednje afirmacije za svoje čakre od spodaj navzgor: 
- korenska čakra - zavedam se svojega položaja na zemlji in vem, da bodo moje potrebe zadovoljene.
- sakralna čakra – zaupam sebi in drugim, spoštujem svoje in tuje potrebe.
- sončni pletež – sem odločen, sprejemam polnost svojega življenja brez strahu in občutka krivda.
- srčna - brezpogojno ljubim sebe in druge, ko (se) dajem in  tedaj, ko sprejemam (drugega).
- grlena – spoštujem in negujem svoje govorne sposobnosti. 
- tretje oko – sprejemam popolno odgovornost za svoje misli, besede in dejanja.
- kronska čakra - Popolnoma se zavedam in sprejemam božjo voljo, neskončno bit, neizmerno veselje. 

V Nietzschejevem Somraku malikov najdemo znameniti izrek, ki je še danes vreden premisleka: 'kar nas ne uničuje, nas krepi'. Nietzsche (1844-1900) je skušal sprejemati življenje takšno, kakršno je. Pritrjevanje življenju (Schweitzer, Nietzsche, Frankl, Fromm) je zelo pomemben splošni pogoj za uspeh, ker omogoča pogumno reševanje problemov. Pri Jeffersovi pa je pogoj predano izpolnjevanje nalog. Za Nietzscheja je človek samopresežno bitje, zato lahko nenehno snuje nekaj novega. Na osnovi te predpostavke Covey izpeljuje sinergijo kot ustvarjalno sodelovanje. Nietzschejev in Solomonov nadpovprečni človek sta hkrati v svojih omejitvah in nad njimi. Za Aristotela, Coveya, Maslowa, Rogersa mora posameznik svoje veščine, spretnosti in sposobnosti, ki sodijo v zakladnico njegove profesionalnosti, nenehno vaditi, prakticirati in izboljševati, če jih hoče obdržati. Če ne napredujemo, ostajamo na platoju učenja ali pa nazadujemo. Slovenski športniki, ki dobivajo medalje za prva mesta na svetovnih tekmovanjih, imajo seveda predvsem odlične trenerje.  
Samozaupanje je  vir uspeha (Peale, 1992, Jeffers, 1994). Že  Biblija ugotavlja: po njih sadovih jih boste spoznali. Osebni management je pot k samouresničitvi, ki pa je v sodelovanju z drugimi in s tem tudi dopuščanju uspeha drugih. Nenehno je treba presegati skušnjave in strahove. Preizkušnje je treba razumeti kot izzive za dobra dela. Seveda večina stremi k varnosti. Vendar pa varnost zgolj znotraj meja svojega udobja ne prinaša novih uspehov. Dobro je  razširiti svoje zavedanje prek strahov v  smeri svobode,  luči, ljubezni. Priložnosti so skrite v reševanju  problemov.
Perfekcionisti si ne dovolijo neuspeha in so zato nervozni. Edini neuspeh je, če se ničesar ne naučimo. Kako učinkovito komunicirati?  Brez  strahu, nezaupanja, kdor prizna  krivdo,  je  lastnik. znati poslušati, (da bi si kaj zapomnili), besede so znamenja. Predsodki racionalizacije in drugih psiholoških obrabnih mehanizmov  (npr. regresije, represije, projekcije) zapirajo duha za nova spoznanja. 
Pogosto ne vemo, ali smo uspeli zaradi novih pravil, ki izhajajo iz novih navad,  ali zaradi naše vztrajnosti pri starih navadah. Nietzschejeva dionizičnost nam navsezadnje kaže na ambivalenco uspeha – kakor pridobljeno, tako izgubljeno, ne pa na uspeh kot trajno kakovost, za katero se je treba sistematično, organizirano in metodično truditi. Uspeh ne  pomeni le enosmerno, v rezultat usmerjeno delovanje. Medtem ko sodobni ideologi uspeha skušajo spraviti uspeh v prepoznavne in predvidljive tirnice, pa Nietzsheju pomeni uspeh enkraten, kratkotrajen in originalen akt. Epidemija covida je pokazala, da uspeh ni dostopen vsakomur, ki bi rad postal nadpovprečen in odličen na svojem področju delovanja  s pomočjo učenja ponovljivih obrazcev oz. modelov. Če bi bilo tako, se ne bi prepad med revnimi in bogatimi poglabljal, ampak bi se zmanjševal. 
Ljudje z apolonski vrednotami dajejo prednost sistematičnemu., postopnemu ciljno usmerjenemu delovanju, drugi, ki imajo podobno kot Nietzsche vihrav temperament trenutnih invencij 'dionizičnega plesa' pa je uspeh prej rezultat srečnih naključij. Psiholog Janek Musek priznava upravičenost obeh vrst vrednot. Oboji za uspeh prebujajo spečega genija v sebi in razvijajo praktični čut. Spomnimo se, da  zakonca Hicks zagovarjata zakon privlačnosti z usmeritvijo 'prosite, iščite, trkajte' in vam bo dano.  
Zgodba o uspehu se začne z zavedanjem svojih neskončnih potencialov pa tudi realnih omejitev. Ko aktiviramo svoje notranje vire moči, jih uporabimo za svoje dobro in v dobro drugih. Nekateri so se vedno okoriščali z rezultati tujega dela s krajo, goljufijo, spletkami. Namesto takšnih zvijač se je treba vprašati, kako preoblikovati stresne situacije v pozitivne izzive. Vse se začne s spodbudnimi sanjami, željami, dodatki energetskih impulzov.   

Anne Taylor in Sandre A. Klinger (2009) nas navdihujeta z uspehom. Zanju je duša osnovni motiv uspeha novih spoznanj na potovanjih. Zavedajmo se, kako naše misli, občutki in čustva tvorijo način življenja v  sedanjosti in vplivajo na prihodnost. Edini način, da preoblikujemo svoje življenje je, da spremenite svoj dosedanji samoomejujoči način življenja. Prenova življenja je pospravljanje spominov, strahov, zlorab, da dobimo prostor za novo (v NLP changing history). Uspehe imamo lahko na več življenjskih področjih. Z njimi oblikujemo svojo visoko pozitivno samopodobo. Občutek blagostanja (ang. abundancy) in podarjenosti življenja sta pogoj za razdajanje drugim. Za Chiaro Lubich je bilo osrečujoče sosledje trenutkov pogoj  občutka izpolnjenosti življenja. Sledila je napotku 'bodite popolni, kakor je popoln vaš Gospod'. Chiara Lubich (1920-2008) je bila italijanska učiteljica in ustanoviteljica gibanja Focolare z namenom enotnosti med ljudi in spodbujanja nastajanja univerzalne družine.  
Kvantna psihologija se ukvarja z analizo vzorcev (ne)uspešnosti posameznika. Svetuje avtore gulativno znanje za pozitivno spreminjanje sebe. Zagovornici te psihologije sta tudi avtorici Taylor in Klinger (2009), ki opisujeta metode prenove življenja iz duše. Človek je celovito bitje, zato naj bi zadovoljil vse vrste potreb, da bi bil srečen oz. uspešen. Če to ni, to pomeni, da je njegova energija nekje zablokirana. Kvantna terapija skuša pozdraviti vzroke in tako človeka osvoboditi njegove ujetosti. Takšen namen imajo tudi drugi pristopi kot so meditacije na čakre, sodobna psihoanaliza.   
Kinslow (2013) je zastopal stališče, da je zdravje plod čiste zavesti, ki jo poznamo tudi kot budnost oz. čuječnost. Čista zavest je izhodišče za različne psihološke in psihoterapevtske pristope, ki deblokirajo notranje ovire oz. travme. Uspeh je že, če premagamo strah in postanemo pogumni za doseganje zastavljenega cilja. Pregovor pravi, da na pogumnih svet stoji.
Pečnikarjeva (2013) je v zborniku zbrala izbrane odlomke iz del najbolj navdihujočih mojstrov samouresničitve. Zbrane, preverjene in brezčasne modrosti so nam v pomoč pri premisleku o tem, kaj nam pomenita uspeh in sreča in z njima dosežemo to, kar si želimo. Nekateri od avtorjev spodbudnih besedil so: Louise L. Hay, Wayne W. Dyer, Anthony  Robbins, Henry Fonda, Thomas Edison, Deepak Chopra, Stephen Covey in še kdo.
Pionirji gibanja za razvoj človeških zmožnosti, motivacijski govorniki in pisci literature za samopomoč so nam zapustili neprecenljivo dediščino - večno uporabne modrosti in navodila za samouresničitev, družinsko in poklicno srečo ter uspeh na katerem koli področju. Univerzalni ključi do uspeha in sreče so pozitivne misli in dobro načrtovanje, vztrajnost, sodelovanje.
Osebne mape uspeha so mape vrednot, prepričanj, načrtov. Gre za mape orientacij, po katerih se ravnamo podobno kot po geografskih zemljevidih. Nekateri imamo skromne mape, drugi bogate. Fleksibilno odločanje in ravnanje omogočajo bogate mape, togo odločanje pa izhaja iz skromnih map. Plavčak (Vzgoja, 58, 2013, str. 7-9) trdi, da gre za socialne zemljevide notranje discipline, ki so socializirane in strenirane s socialnimi interakcijami. Po spominu na nekdanje uspehe, lahko ustvarjamo nove. Možno pa je, da katero nekdanjo izkušnjo neuspeha ob boljših zgledih tudi spremenimo. Avtorji, ki so presegli svoje neuspehe (npr. bolezen, pijača, odvajanje od kajenja), želijo svoje nove izkušnje podeliti z nami.     
Pomembno je, da štejemo svoje življenje za uspešno, ker smo se tedaj sposobni samomotivirati in sprejemati izboljšave pri usmerjanju naših  po lastnem premisleku glede na določen ciljni model. Res je, da se zamisli o uspehu ne da uresničevati zgolj racionalno, ampak z velikim entuziazmom za določen cilj. Če se ne moremo zanj ustrezno motivirati (pridobiti energijo, dvigniti stopnjo duha, aktivirati (komunikacijske) za aktivacijo sposob nosti, je zadevo  bolje opustiti. Gre za dolgoročno investicijo, ki slej ko prej izpostavi vprašanje podjetja v smislu ustanovitve svojega ali pridružitve že uspešnemu. Podjetje se pojavlja na več ravneh že v smislu samoorganiziranja, sodelovalnega sožitja v družini in šoli. Zato  ni vseeno, za kakšen namen in s kakšnimi sredstvi (pravili) se lotimo podjetja večje uspešnosti. Znanje o uspešnosti nas usposablja, da laže analiziramo naše trenutno stanje, tendence in se ob njih vseživljenjsko učimo. 
Uspeh pomeni s pomočjo želje, volje in vztrajnosti doseči to, kar si resnično želimo. Nikoli ne moremo uresničiti vseh želja, zato moramo med njimi tako kot med potrebami izvajati selekcijo. Najprej je pomembno, kakšno osebno mapo delovanja imamo in kaj je v njej vpisano kot zares pomemb no in manj pomembno in nepomembno. V tem je selekcija. Večina avtorjev se vprašuje, ali smo sužnji ali gospodarji naših navad in nam kaže, kako bi postali gospodarji. Nadalje je pomembno, na katerih področjih želimo uspevati: športnem, izobraževalnem, poklicnem, privatnem, komunikacijskem pri delu z ljudmi. Nadalje je pomembno, kako zaznavamo in si predstavljamo priložnosti za uspeh zlasti v smislu preoblikovanja negativnih izkušenj v pozitivne zamisli, načrte oz. namene, odločitve in izboljševanja dosedanje aktivnosti.         
Uspeh v javnosti je najprej poslovni uspeh s priznanjem drugih. Če druge spoštujemo, jih tudi priznamo in sklepamo posle, tako da se znamo pogajati. Če razvijamo svoje sposobnosti, se presegamo, prebujamo s širjenjem duhovnega obzorja in osrečujemo sebe in druge. Postanimo upravitelji lastnih resursov in potencialov. In se namesto z najmanj potrebnimi stvarmi ukvarjajmo z najbolj pomembni. Tu lahko navedemo Coveyevo knjigo Najprej najpomemb nejše (ang. first the first).  Duhovnega pristopa k uspehu se nismo učili v šolah, vendar to še ne pomeni, da se ga ne moremo naučiti vsak v svojem ritmu in na njemu lasten način. Na tej ugotovitvi temelji post-new age. Že stare modrosti nam povedo, da ne živimo  zaman. Takšen občutek je napravil nase današnji narcisoidni posameznik, ki je izgubil globino in v poplavi dobrin dela samega sebe za odvečnega. 
Seveda pa se ni mogoče izogniti življenjskih kriz v razvoju. Starokitajska knjiga Yijing opozarja, da se je treba pripravljati na to, da bo kriza morda terjala preobrat paradigme, ker ne moremo biti uspešni brez padcev. Danes je treba pri uspešnosti upoštevati globalne trende in lokalne razmere. 
Samodiscipline in samokontrole kot poti  do samorealizacije ni mogoče dosegati brez vsakodnevne vaje, kar je vedel že Aristotel. Čim bolj ustvarjalno  rešujemo probleme pri izdelavi in prodaji, bolj smo uspešni. V sebi je treba ustvarjati ustrezno emocionalno, motiva cijsko klimo, navdušenje (entuziazem  pri Pealeju),  združenja dela in zabave (Quain), pozitiv ne naravnanosti (Maxwell). Samokontrola deluje negativno-selektivno le na negativne emocije, ne na pozitivne. Emocionalno samoobvladovanje pomeni pretvorbo negativnih emocij v pozitivne, integriranje svojih delov – aspektov v celoto. Celoviti pa smo, kadar upoštevamo duhovno inteligenco kot sintezo emocionalne in razumske (soul quality - SQ = intelectual quality IQ + emotional quality EQ), levo in desno polovico možganov. Lahko se vprašamo po pozitivni (ekonomski) vsoti vseh naših investicij in tako dobimo formulo: 1. EC (EC je angleška kratica za “emotional capital” - čustveni kapital) +  IC (angl. kratica 'intelec-tual capital' – intelektualni kapital)  + BC ('bussiness capital' - poslovni kapital) = TBC (total bussiness capital – skupna vrednost posla). Šele vse skupaj napravi podjetje konkurenčno. Čustva so vgrajena v biogenetsko kodo našega življenja. 
Do uspeha vodita tudi naslednji formuli: 
- postavljanje cilja + odločnost + koncentracija = uspeh, 
- adekvatno delovanje = znanje + veščine + sprejemanje. 
 
S preseganjem lastne ravni (platoja) dosedanjega učenja presegamo dolgoletno povprečje v smislu možnega (Slavinski), višjega (Steiner) ali meta-človeka (Solomon). Nekateri to imenujejo notranja revolucija. Dajejo nasvete za pridobivanje več energije (npr. kundalini) in hkrati za njeno humano uporabo z razvojem značaja. Mentalne moči rabimo, ko se učimo poslušati svoj notranji glas višje inteligence. Očitno je, da pomeni predaja notranjim konf liktom neznanje upravljanja z duhom v smislu vrednotnega kompasa. Ne moremo natančno vedeti, koliko notranje moči ali energije si  kdo lahko pridobi glede na to, s kakšno razpolaga. Zase pa približno vemo, v kakšni energetski formi in fizični kondiciji smo. 
Ko sprejmemo izziv na katerega se odzovemo, je treba razlikovati  med pozitivno in negativno energijo. Delujemo iz preobilja (abundancy) energije, ko vemo, da je bogastva dovolj za vse. Tedaj smo sproščeni in mirni. Če preprečujemo  negativ ne energije emocij, se to konča z  znižanjem energetske ravni, zato je bolje, da stopnjujemo pozitivno energijo. Usmerjajmo pozornost na to, kar imamo radi s samozaupanjem. Sposobnost popravljanja napak je nujni del dobrega učenja z veseljem, pri katerem se tudi zabavamo. Camus si je zamislil Sizifa pri valjenju skale po hribu navzgor zamisliti srečnega, bi si ga danes lahko zamislili v kakem priročniku za začetnike v spoznavanju eksistencializma tudi zabavnega, ko se mu skala v vsakem primeru zvali po hribu tudi navzdol. 
Nekateri povezujejo uspeh in srečo, tako da imamo uspeh zaradi srečnega naključja in srečo zaradi uspeha.  K enotni sintezi tega razlikovanju naj bi nas navajala že  angleška beseda LUCK, ki je obenem kratica za labour, under  correct knowledge – delo na osnovi pravega znanja. Pravo znanje pa pridobivamo z intuicijo na osnovi lastnih in tujih izkušenj. Cilji nas motivirajo, kadar točno vemo, kaj hočemo in v tej smeri pridobivamo nove izkušnje. Rabimo tudi zunanjo podporo okolja. Rabimo pomoč za samopomoč (nem. Hife zur Selbsthilfe) pri vzdrževanju zdravja s samodisciplino, opravljanju dela, razvojem osebnosti, vajami, itd. Kot oporo si izberimo ustrezne prijatelje, partnerje in zglede uspešnih ljudi, ki o naši težavi oz. problemu že kaj vedo, ker so to izkusili.
Uspeh je pogojen s pogumom, odločnostjo, sposobnostjo komunikacije, sistematičnostjo, hitrostjo in natančnostjo dela, z ustvarjalnostjo – inovativnostjo, odprtostjo za nove priložnosti, samoorganiziranostjo, koncentracijo - meditacijo, treningom in vztrajnostjo. Nevarnost neuspeha pa predstavljajo strahovi, stresi, odlašanja, obtoževanja drugih, preobremenjenost, neselektivnost vrednot  in pomembnosti opravil, prenizki cilji, obotavljanja, stalni dvomi in neodločnost.
S stališča apolonskih vrednot je treba za uspeh zastaviti ustrezne cilje, programirati poti in vztrajati. Uspeh pomeni, da greš od neuspeha do neuspeha, ne da bi pri tem izgubil voljo (Winston Churchill). Po krščanskem načelu usmiljenja je to 'upanje proti upanju'. Pogubno in ne pogumno se je treba predajati strasti, čeprav je predanost nekakšen spontan zanos (flow) uspešnega procesa. Včasih se naše želje ne ujemajo s cilji, včasih pa ne vemo, kaj hočemo. Cilji so po metodi S.M.A.R.T. (angleški akronim za specific – specifični, measurable – merljivi, achievable – dosegljivi, relevant – ustrezni in time-sensitive – časovno omejeni). Ne smemo si postavljati previsokih in prenizkih ciljev. Naj bodo pregledni in konkretni. Ko jih tako postavimo, pustimo podzavesti, da jih po svoje uresničuje. Pedagoška psihologija proučuje dejavnike uspešnega učenja in svetuje, kako naj jih upoštevamo. Pri tem poudarja pomen pozitivnega  mišljenja, pozitivne samopodobe s samozaupanjem in pozitivne naravnanosti

Uspeh je kot zahodno civilizacijska vrednota je sinergični oz. singenetski učinek vseh dejavnikov in je tako kot osebnostni razvoj odvisen od vseh sposobnosti-inteligenc, ki jih je osem po Gardnerju. Gardner (1995) opredeljuje naslednjih osem vrst inteligenc: jezikovna, glasbena, logično-matematična, prostorska, telesno-gibalna in osebna inteligenca. Te nas vodijo k boljši celostni kvaliteti življenja. Notranji psihološki pogoji so v umetnosti odprtosti srca, čuječnosti (budnosti, pozornosti), 'sveti umetnosti poslušanja', (kot temu pravi Vera Birkenbihl, trenerka vodstvenih funkcij)  in vzpostavljanju harmonije. Navsezadnje je adventni čas namenjen pričakovanju novega rojstva Jezusa Kristusa, ki obenem pomeni preobrat iz teme v svetlobo. 
Če je uspeh v elementarnem smislu le to, kar sledi (lat. succedere – slediti), potem je treba vedeti, kaj pomeni živeti v sedanjem trenutku.  Sledimo napotkom 'žanješ to, kar si sejal', 'najdeš to, kar iščeš' in 'trkajte in se vam bo odprlo'.   Zunanji uspeh je že rezultat različnih notranjih dejavnikov kot so pozitivna samopodoba, pozitivno mišljenje, vztrajnost, koncentracija, ki vodijo k samodisciplini, samoorganizaciji, samoodgovornosti, samoobvlado vanju časa, samodejavnosti in samopreseganju. Če iščemo pota, kako preseči samega sebe, lahko izvore samopreseganja lahko najdemo v lastni kulturni tradiciji. Za uspeh rabimo vizijo, energijo in finančna sredstva. Večini  za uspeh ne manjka razumnosti, ampak samozavesti, samozaupanja in pozitivna samopodoba. Prepoznavanje svojih slabosti, napak in grehov je najhitrejša pot do uspeha pod pogojem, da se ne pustimo zavajati z raznimi skušnjavami, premagamo samega sebe in delamo najpomembnejše stvari. 
Vsako nesoglasje, vsak predsodek, vsaka sodba, nesreča in pritožba povzročijo izgubo energije (npr. prezaposlen/a sem!') in neuglašenost ter razglašenost ('tega ne morem več poslušati!'). Neuglašenost izključuje ljubezen ter povzroča bolezen in odtujenost (npr. hočem stran!). Uglašenost in iskrena naklonjenost krepita zdravje in enotnost. S pozitivno naravnanostjo in ravnanjem prispevamo k boljši uglašenosti. Ko odkrijemo in sprejmemo svoj delež odgovornosti in 'krivde' za disharmonijo in začnemo s procesom zdravljenja. Vsi smo del tega sveta. Ko zdravimo sebe, zdravimo svet. Če se kjerkoli pojavijo motnje, jih ljudje začutimo v sebi. Ko spoznamo, da smo k nastanku motenj prispevali sami in ponovno vzpostavimo harmonijo, aktivno sodelujemo v procesu zdravljenja sveta.
Simbolno srce sestavljata dva lingama oziroma podoba dveh ovalnih oblik. Iz jajca vse izhaja in vanj se vse povrne; gre za ravnovesje človeka in Boga; obstajata zemeljski del in božji del celote. Kozmično jajce je prava oblika univerzuma, kozmičnega časa in enost kozmične kreacije. Srce je utelešenje božjega in človeškega. Simbolno predstavlja 5 človeških teles ali ovojnic: 1. fizično telo, 2. energijsko telo, 3. mentalno telo, 4. intelektualno telo, 5. telo blaženosti - Boga. Drugih pet elementov pa predstavlja 5 vrednot, h katerim stremi človek. Te so: 1. resnica, 2. pravilno delovanje, 3. ljubezen, 4. mir in 5. nenasilje.

Srce je odraz božanskosti zavedanja samega sebe. Večkrat rečemo: 'Bog je v srcu, ljubezen je v srcu. Poglej vase'. Skušajmo v meditaciji občutiti in opazovati umetnost čiste ljubezni kozmične zavesti. Ko mati opisuje materinsko ljubezen, gre za ljubezen matere, ki ni popolnoma čista kozmična ljubezen, saj je ta vsebuje hrepenenje matere po dobrobiti otroka in družine. Celotno srce je simbolno posvečeno Sai Babi ob njegovi 82-letnici. 
V. Poti do svetovnega miru

Rutger Bregman (2021) prinaša »navdušujočo spodbudo, ki jo trenutno potrebujemo vsi«. Mnogi ljudje verjamejo, da dobro uspevamo v krizi in da sta naša prirojena prijaznost in sodelovanje največja dejavnika za uspeh. Mnogi ljudje verjamejo, da dobro uspevamo v krizi in da sta naša prirojena prijaznost in sodelovanje največja dejavnika za uspeh.
Če obstaja eno prepričanje, ki združuje psihologe in filozofe, starodavne in sodobne mislece in vse ljudi na različnih polih, je to tiha predpostavka, da smo ljudje slabi. To je pojem, ki zaseda večje časopisne naslove in vodi zakone, ki oblikujejo naše življenje. Korenine tega prepričanja segajo od Machiavellija do Hobbesa, Freuda in Pinkerja. Zdaj pa so se globoko usedle tudi v zahodno miselnost. Učijo nas, da smo ljudje po naravi sebični in nas vodijo predvsem lastni interesi. Pa je res tako?
V knjigi  drugačen pogled na zadnjih 200.000 let človeške zgodovine, s čimer dokazuje, da smo ljudje prijazni, usmerjeni k sodelovanju in zaupanju. Verovanje v človeško velikodušnost in sodelovanje ni le optimistična želja, ampak popolnoma realistično vedenje.
Kličejo nas najbolj oddaljeni svetovi. Nietzsche se je prvi opredeljeval za ljubezen do daljnega. Mnogi so v 19. stoletju govorili, da luč prihaja z vzhoda (lat. ex oriente lux). Sam poslušam kitajsko in japonsko zen muziko tako kot kozmično. To je za popestritev, ni pa glavna duševna hrana.
V.1 Rerihovo trojstvo
Družina Rerih je ostala v ZDA od oktobra 1920 do maja 1923. Velika razstava Rerihove umetnosti, ki jo je organiziral delno ameriški impresario Christian Brinton in delno Chicago Art Institute , se je začela v New Yorku decembra 1920 in je obiskala državo, da bi San Francisco in nazaj, leta 1921 in v začetku 1922. Med razstavo so Rerihovi preživeli veliko časa v Chicagu, Novi Mehiki in Kaliforniji.
Sprva je bil Rerih protiboljševik. Predaval je in pisal članke beloruskemu prebivalstvu. V njih je kritiziral ureditev Sovjetske zveze. V Ameriki pa ni več nasprotoval komunizmu kot 'predrzni pošasti, ki laže človeštvu'. Rerih je trdil, da so njegovi duhovni učitelji, 'Mahatme' v Himalaji. Telepatsko so komunicirali z njim prek njegove žene Helene, ki je bila mističarka  in jasnovidka.
Nicholas Rerih ( / ˈ r ɛr ɪ k /; * 9. oktober 1874 - + 13. december 1947), znan tudi kot Nikolaj Konstantinovič Rerikh (rusko: Никола́й Константи́нович Ре́рих), je bil ruski slikar, pisatelj , arheolog, teozof in filozof javna osebnost. V mladosti je nanj vplival ruski simbolizem, ki bil osredotočen na duhovno sfero. Zanimale so ga hipnoza in druge duhovne prakse, njegove slike pa naj bi imele hipnotični izraz.  
Rerih, rojen v Sankt Peterburgu , premoženemu notarju , očetu baltskega Nemca in materi Rusinji, je Rerih živel v različnih krajih sveta do svoje smrti v Naggarju, Himachal Pradesh v Indiji. Po izobrazbi umetnika in odvetnika so bila njegova glavna zanimanja literatura, filozofija, arheologija in predvsem umetnost. Rerih je bil predan aktivist za ohranjanje umetnosti in arhitekture v času vojne. Večkrat je bil imenovan na dolgi seznama za Nobelovo nagrado za mir, ki pa je ni dobil. Tako imenovani pakt Rerih so aprila 1935 podpisale ZDA in večina drugih držav Panameriške unije. Bil je kozmopolit, svetovljan. Verjel je v troedinost znanosti, umetnosti in religije, ki naj bi tako kot inačica Svete Trojice odrešila svet. Kot mnogi ruski umi tedanjega časa je verjel v poslanstvo Rusije. 
Rerih je od budistov izvedel, da je Rusiji namenjena posebna misija na Zemlji. To ga je privedlo do oblikovanja 'velikega načrta', ki je predvideval združitev milijonov azijskih ljudstev prek verskega gibanja, ki uporablja Budo prihodnosti ali Maitrejo , v 'Drugo unijo Vzhoda'. Tam se bo kralj Shambhale po prerokbah Maitreje pojavil, da bi se boril v veliki bitki proti vsem zlim silam na Zemlji. Rerih je to razu mel kot 'popolnost za skupno dobro'. Nova država naj bi vključevala JV Altaj, Tuvo, Burjati jo, Mongolijo, Xinjiang in Tibet, s prestolnico v 'Zveni gorodu', 'mesto cestninskih zvonov', ki naj bi bilo zgrajeno ob vznožju gore Belukha na Altaju. Mahatma mu je leta 1922 razkril, da je inkarnacija 5. dalajlame.  
Leta 1923 se je Rerih, 'praktični idealist', z ženo in sinom Jurijem odpravil v Himalajo. Sprva je bival v Darjeelingu.  V isti hiši je bival pred njim 13. dalajlama med svojim izgnanstvom v Indiji. Rerih je nekaj časa slikal Himalajo z obiskovalci, kot so Frederick Marshman Bailey, Lady Lytton in člani britanske odprave na Everest iz leta 1924 , pa tudi Sonam Wangfel Laden La, Kusho Doring in Tsarong Shape , vplivni Tibetanci. Po poročanju britanskih obveščevalnih služb so lame iz samostana Moru zaradi krta prepoznale Reriha kot inkarnacijo petega dalajlame vzorec na njegovem desnem licu. Med svojim bivanjem v Himalaji je Rerih izvedel za beg 9. Panchen Lame , ki ga je razlagal kot izpolnitev prerokb Matreiya in nastanek dobe Shambhale.  
Leta 1924 so se Rerihi vrnili na Zahod. Na poti v Ameriko se je Rerih ustavil na sovjetskem veleposlaništvu v Berlinu, kjer je lokalnemu pooblaščencu povedal o srednjeazijski odpravi, ki jo je želel izvesti. Na svoji poti je prosil za sovjetsko zaščito in delil svoje vtise o politiki v Indiji in Tibetu. Rerih je ob britanski 'zasedbi Tibeta trdil, da se 'infiltrirajo v majhne stranke ... izvajajo obsežno protisovjetsko propagando' in govorijo o 'protiverski dejavnosti boljševi kov'. Pooblaščenec je pozneje opozoril na enega od starih Rerihovih univerzitetnih sošolcev, Georgija Čičerina, da je imel »popolnoma prosovjetske nagnjene, kar je bilo videti nekoliko budisto-komunistično, in da mu je njegov sin, ki je govoril 28 azijskih jezikov, pomagal pridobiti naklonjenost Indijcev in Tibetancev.  
Rerihovi so se naselili v New Yorku, ki je postal osnova njihovih številnih ameriških operacij. V teh letih so ustanovili več institucij: Cor Ardens ('Plameneče srce') in Corona Mundi - Krona sveta, obema naj bi združili umetnike po vsem svetu v prizadevanju za državljanski aktivizem; Master Institute of United Arts, umetniška šola z raznolikim učnim načrtom in končni dom prvega muzeja Nicholas Rerih ; in American Agni Yoga Society. Vključevali so se tudi v različna teozofska društva; njihove dejavnosti s temi skupinami so prevladovale v njihovem življenju.
Po odhodu iz New Yorka sta Rerihova skupaj s sinom Georgeom in šestimi prijatelji začela petletno Rerihovo azijsko odpravo, ki se je po začela od Sikima skozi Punjab,  Kašmir,  Ladakh, gorovje Karakoram, Khotan, Kašgar, Qara Shar, Urumchi, Irtysh, gorovje Altai, regija Oyrot v Mongoliji, osrednji Gobi, Kansu,  Tsaidam in Tibet z obvozom skozi Sibirijo v Moskvo leta 1926.
Azijska odprava Rerihovih je pritegnila pozornost tujih služb in obveščevalnih služb SZ, ZDA, VB in Japonske. Rerih je pred to odpravo zaprosil za pomoč sovjetsko vlado in boljševiško tajno policijo, da bi mu pomagali pri njegovi odpravi, tako da je v zameno obljubil spremljanje britanskih dejavnosti na tem območju.
Boljševiki so pomagali Rerihu pri logistiki, ko je potoval po Sibiriji in Mongoliji. Vendar se niso zavezali njegovemu nepremišljenemu projektu Svete unije Vzhoda, duhovne utopije, ki se je zrla na Rerihovih ambicioznih poskusih, da bi spodbudil budistične množice v notranjosti Azije, da bi ustvarile visoko duhovno zadružno skupnost pod pokroviteljstvom boljševiška Rusija. Uradna naloga njegove odprave je bila delovati kot veleposlaništvo zahodnega budizma v Tibetu. Zahodnim medijem je bil predstavljen kot umetniško in znanstveno podjetje. Rerih je poročal, da je na nebu nad Tibetom videl kovinski oval. Desetletja pozneje naj bi navdušenci nad NLP-ji trdili, da je bila Rerihova odprava priča  'letečemu krožniku'.  
Za obdobje med poletjem 1927 in junijem 1928 je komunikacija z odpravo prenehala.  Napadeni so bili v Tibetu. Rerih je menil. Da je le premoč strelnega orožja preprečila prelivanje krvi ... Kljub tibetanskim potnim listom so odpravo na silo ustavile tibetanske oblasti za pet mesecev. Bili so prisiljeni živeti v šotorih v pogojih pod nič stopinj in se preživljati s pičlimi obroki. V tem času je umrlo pet mož odprave. Marca 1928 so jim dovolili zapustiti Tibet in odšli so na jug, da bi se naselili v Indiji, kjer so ustanovili raziskovalni center, Himalajski raziskovalni inštitut.
Njegova skrb za mir je povzročila ustanovi tev Pax Cultura, 'Rdečega križa' za umetnost in kulturo. Njegovo delo za ta namen je tudi privedlo do tega, da so ZDA in 20 drugih držav  Panameriške unije 15. aprila 1935 v Beli hiši podpisale Rerihov pakt , zgodnji mednarodni instrument za zaščito kulturnih dobrin.
V letih 1934–1935 je ameriško ministrstvo za kmetijstvo , ki ga je takrat vodil občudovalec Reriha Henry A. Wallace , sponzoriralo odpravo Reriha in njegovih znanstvenikov HG Mac Millana in Jamesa F. Stephensa v Notranjo Mongolijo, Mandžurijo in Kitajsko. Namen odprave je bil zbrati semena rastlin, ki preprečujejo erozijo tal.
Odprava je bila sestavljena iz dveh delov. Leta 1934 so raziskovali gorovje Greater Kingan in planoto Bargan v zahodni Mandžuriji. Leta 1935 so raziskovali dele notranje Mongoli je:  puščavo Gobi , puščavo Ordos in gorovje Helan . Odprava je našla skoraj 300 vrst kserofitov, nabirala zelišča, opravila arheološke študije in našla starinske rokopise velikega znanstvenega pomena. Rerih se je srečeval s pomembnimi svetovnimi voditelji: Jawaharlal Nehru, Indira Gandhi,…
Rerih je med drugo svetovno vojno v Indiji slikal ruske epske junaške in svetniške teme, med drugim Aleksandra Nevskega, Boj Mstislava in Rededije ter Borisa in Gleba. Leta 1942 je Rerih sprejel Jawaharlala Nehruja in njegovo hčer Indiro Gandhi v svoji hiši v Kulluju.  Skupaj sta se pogovarjala o usodi novega sveta: Pogovarjali so se o indijsko-ruskem kultur nem  združenju, da bi ustvarjalno sodelovali.  
Indira Gandhi se je pozneje spominjala več dni, preživetih skupaj z Rerihovo družino: »To je bil nepozaben obisk presenetljive in nadarjene družine, kjer je bil vsak član izjemna figura sam po sebi, z dobro opredeljenim spektrom interesov ... sam Rerih ostaja v mojem spominu. Bil je človek z obsežnim znanjem in ogromnimi izkušnjami, človek z velikim srcem, na katerega je močno vplivalo vse, kar je opazoval.«
Med obiskom so bile 'izražene ideje in razmišljanja o tesnejšem sodelovanju med Indijo in ZSSR. Zdaj, ko je Indija pridobila neodvisnost, so dobile svojo pravo izvedbo In kot veste, so prijateljski in medsebojno- razumevanju današnjih odnosov med obema državama.' 
Leta 1942 je bilo v New Yorku ustanovljeno Ameriško-rusko kulturno združenje (ARCA). Njeni aktivni udeleženci so bili Ernest Hemingway, Rockwell Kent, Charlie Chaplin, Emil Cooper, Serge Koussevitzky in Valerij Ivanovič Tereščenko. Njegovo dejavnost sta odobravala znanstvenika, kot sta Robert Millikan in Arthur Compton.  
V 21. stoletju je muzej Nicholas Rerih v New Yorku pomembna institucija za Rerihovo umetniško delo. Številna Rerihova društva še naprej promovirajo njegove teozofske nauke po vsem svetu. Njegove slike je mogoče videti v več muzejih, vključno z Rerihovim oddelkom Državnega muzeja orientalske umetnosti v Moskvi; Rerihov muzej v Mednarodnem centru Rerihovih v Moskvi; Ruski državni muzej v Sankt Peterburgu, Rusija; zbirka v Tretjakovski galeriji v Moskvi; zbirka v Muzeju umetnosti v Novosibirsku v Rusiji; pomembna zbirka v Narodni galeriji za tujo umetnost v Sofiji v Bolgariji ; zbirka v Umetnostnem muzeju vNižni Novgorod Rusija; Narodni muzej Srbije ; posestvo Rerih Hall v Indiji; umetniška galerija Sree Chitra, Thiruvananthapuram, v različnih umetniških muzejih v Indiji in izbor, ki vsebuje več njegovih večjih del v Latvijskem narodnem muzeju umetnosti. Obstaja Rerichov muzej v New Yorku.
Rerihovo biografijo in njegove kontroverzne odprave v Tibet in Mandžurijo so pred kratkim preučevali številni avtorji, med njimi dva Rusa, Vladimir Rosov in Alexandre Andreyev, dva Američana (Andrei Znamenski in John McCannon) ter Nemec Ernst von Waldenfels.  
Serija njegovih študij o himalajskih gorah, ki jih je daroval umetnikov sin (posebno 36 del), je celo predstavljena v galeriji Nicholas Rerih v muzeju Karnataka Chitrakala Parishath s sedežem v Bangaloreju v Indiji. Hipnotična, poglobljena narava njegovih del resnično prevzame opazovalca in pusti občutek miru in spokojnosti, ko hodi po galeriji.
HP Lovecraft se v svoji antarktični grozljivki At the Mountains of Madness večkrat sklicuje na 'čudne in moteče azijske slike Nicholasa Reriha'. Rerih je bil odlikovan z redom sv. Save. Po njem so imenovali manjši planet 4426 Rerih v Osončju. Po slovenskem kulturnem praz niku so v parku Tivoli razstavili njegovih cca 50 tempera slik z različnih delov sveta. Zastopal je idejo trojice kulture, filozofije in znanosti, ki je simbol svetovnega miru in je tudi v grbu mednarodnega društva.  
Nicholas Rerih je v svoji karieri reševal probleme ohranjanja kulture. V mladosti je kot najstniški amaterski arheolog na severu Rusije odkril redke in lepe starodavne artefakte, je spoznal, da je najboljše izdelke ustvarjalnega genija človeštva skoraj vedno zanemarjalo ali celo uničilo človeštvo samo.  V zgodnjih letih 20. stoletja je potoval po zgodovinskih mestih severne Rusije in slikal njihove razpadajoče stene in propadajočo arhitekturo. Nato je rusko vlado pozval, naj si prizadeva ohraniti in obnoviti te neprecenljive povezave s preteklostjo.
Kasneje sta bila razdejanja prve svetovne vojne in ruska revolucija tista, ki sta spodbudila njegova lastna prizadevanja. Spoznal je, da je kulturna dediščina vsakega naroda v bistvu svetovni zaklad. In njegova ideja o kulturni dediščini se je razširila na več kot le fizične ostanke prejšnjih kultur, temveč tudi na ustvarjalne dejavnosti, univerze, knjižnice, bolnišnice, koncertne dvorane in gledališča. Vse je treba zaščititi pred vojnim uničenjem in zanemarja njem, saj brez njih življenje ne bi bilo nič drugega kot nesramni in nevedni časi na zemlji.
S pomočjo mednarodnih pravnih strokovnjakov sestavil pogodbo, ki je postala znana kot pakt Rerih. Gibanje Pakt Rerih in Banner of Peace je hitro raslo v zgodnjih 30. letih 20. stoletja s središči v številnih državah. Bile so tri mednarodne konference, v Brugesu v Belgiji, v Monte videu v Urugvaju in v Washingtonu, DC. Sam pakt je razglasil nujnost zaščite kulturne  dediščine tega sveta – tako med vojno kot v miru – in predpisal metodo z ki bi bila v območju kulturne vrednosti razglašena za nevtralna in zaščitena, tako kot to počne Rdeči križ z bolnišnicami. Pakt Rerih se je pogosto imenoval Rdeči križ kulture.
Tako kot je Rdeči križ utelešen v zaščitnem znaku in transparentu, tako tudi Rerihov pakt določa simbol oz. zastava miru. Simbol Zastava miru ima starodavni izvor. Najzgodnejši znani primer se pojavlja na amuletih iz kamene dobe: tri pike, brez obrobnega kroga. Rerih je naletel na številne poznejše primere v različnih delih sveta in vedel je, da predstavlja globoko in prefinjeno razumevanje troedine narave obstoja. Toda za namene praporja in pakta je Rerih opisal krog kot celoto kulture, s tremi pikami, ki so umetnost, znanost in religija, tri najbolj zajemajoče človeške kulturne dejavnosti. Opisal je tudi, da krog predstavlja večnost časa, ki zajema preteklost, sedanjost in prihodnost. Sveti izvor simbola, kot ilustracija trojice, ki so temeljne za vse religije, ostaja osrednjega pomena za pomen pakta in praporja danes.
Rerihov pakt je najprej sprejelo 21 držav ZDA. Podpisale pa so ga kot pogodbo v Beli hiši, v prisotnosti predsednika Franklina Delana Roosevelta, 15. aprila 1935 vse članice Pan-Ameriš ke unije. Pozneje so ga podpisale tudi druge države. Že leta 2005 je bila 70. obletnica podpisa Rerihovega pakta. Pakt Rerih pa je ohranil svoje srce in svoje življenje ter je tako kot kdaj koli prej povezan s potrebami današnjega kaotičnega sveta. V toliko državah opažamo poslabšanje kulturnih vrednot in zanemarjanje pravice vseh kulturnih zakladov, da imajo svoj nadaljnji obstoj, za vedno zaščiten. Večkrat smo že videli uničenje življenja, lastnine in dediščine ustvarjalnega genija narodov. Lahko samo upamo, da se bo večja zavest o pomenu kulturne dediščine človeštva povečala, ne pa poslabšala. Za vsak narod je njegova kultura njegovo največje bogastvo.
V.2 Umetnost miru Japonca Moriheija Uešibe
Iščemo trajni mir. Morihei Uešiba (1883-1969) je bil priznan japonski mojster borilnih veščin. Je utemeljitelj aikida. Učil je umetnost miru kot ustvarjalno umsko-telesno disciplino in kot praktično orodje za soočanje z nasiljem in kot življenjski slog, ki spodbuja neustrašnost, modrost, ljubezen in prijateljstvo.
John Stevens kot Uešibin učenec in občudovalec opisuje življenje Moriheja Uešibe, utemeljite lja aikida, priljubljene japonske borilne veščine, ki jo je imenoval »umetnost miru«, saj se zavzema za nenasilno pot do zmage v vsakršnem sporu. Svetuje, da naj vsak dan ustvarjamo na novo, odenimo se v nebesa in zemljo, okopajmo se z modrostjo in ljubeznijo in se naselimo v srcu matere narave. Tako bosta telo in um postala radostna. Preplavila nas bo hvaležnost. žalost in jeza pa bosta izginili. Če začnemo presojati dobro in slabo, odpremo odprtino za zlo. Preizkušanje in kritiziranje drugih ter tekmovanje z njimi te slabi in porazi.
Resnična modrost delovanja izhaja iz intelektualne izobraženosti, telesne izobraženosti, etične izobraženosti in napolnitve z življenjsko energijo, ki je imenovana v latinščini vis vitalis, v japonščini 'ki' in kitajščini 'či'. Tedaj delujemo kot narava sli Bog. 
Umetnost miru razlaga v najširšem možnem pomenu. Verjame v njena načela sprave, harmonije, sodelovanja in empatije. Možno jih je pogumno uporabljati pri vseh izzivih, s katerimi se v življenju srečujemo – v osebnih odnosih, v medsebojnem delovanju z drugimi ljudmi v družbi, na delu in v poslu, pa tudi v ravnanju z naravo. Vsakdo lahko postaja bojevnik za mir. Ve, da naš ego hoče imeti prav, duša pa rabi mir. Zato pravi pregovor pomembnejše je imeti mir kot prav. Ko spoznamo to razliko, se učimo tudi osvajati mir. 
Uešiba se je po bombardiranju Hirošime in Nagasakija v letu 1945 odločil, da bo sistematično delal za mir.    Na svet je toliko nereda, ker so ljudje pozabili, da izhajajo iz enega vira. Če nas nič ne vznemirja, imamo vse. Umetnost miru je rezultat vere v neskončno moč nenasilja. V takšno moč nenasilja (indij. ahimsa) je verjel tudi Mahatma Gandi. Umetnost miru je zahtevna, ker je v vsakokrat drugačna pot brezpogojne ljubezni do njega. Umetnost miru je oblika molitve, ki poraja v nas svetlobo in toploto (Uešiba, 2021, 124) v združitvi z božanskim v nas. Iz povezav med nebesi in zemljo, duhom in telesom izhajajo vse dejavnosti. 
Aikido je pot ljubezni. Če smo eno z vesoljem zmoremo vse. Uešiba (2021, 69) izhaja iz predpostavke božansko kozmične lepote, dobrote in resnice. O tem se izrazi poetično: »Nebesa, zemlja in človeštvo, združeni na poti ubranosti in radosti,  sledijo umetnosti miru čez širna morja in najvišje vrhove« Če čutiš življenje v sebi, imaš dostop do resnice vesolja, ki je v vsakem človeku. »umetnost miru je zdravilo za bolan svet« (Uešiba, 2021, 70). Akidsko pomeni, da je treba vesolje, ki iz semena 'su', treba povezati z neskončno praznino. Vesolje vodijo pari nasprotnih sil npr. strjevanje in fluidnost. Včasih se je treba osamiti, da obnovimo vezi z izvorom in se napolnimo z energijo 'ki'. Povežimo dih nebes in zemlje s svojim dihom, ponavljajmo kozmične zvoke – 'u', 'un', 'om'. Če imamo energije dovolj, zaživimo in ko usahne, umremo. Od vseh dogodkov se učimo in tako vsak dan nastanemo na novo, ko se prepuščamo njihovemu toku. Umetnost miru vključuje modrost. Bodimo pripravljeni poleteti. Življenje in smrt sta znotraj drug drugega. Umirimo duha, da se vrnemo k viru. Očistiti duha od zlobe in poželenja. Biti ves čas hvaležen. Potrebujemo pogum, ljubezen, prijateljstvo, ki jih simbolizirajo ogenj, nebesa, zemlja in voda. Ta umetnost predanega izvajanja sprejema in čisti vse.                     
Za mir je treba uporabljati vse prvine vesolja kot orodja čistosti. Če nas nasprotnik  udari z ognjem, se odzovimo z vodo. Osredotočimo se na dlani, stopala, boke in trebuh, da se lahko gibljemo. Te tehnike presegajo prostor in čas. Sklenemo krog, ki je po svoji popolnosti osnovni simbol miru. Zlahka se zlijemo z vsakim napadom. V  bistvu ga prevedemo na svojo noto. Ostanimo neomajni. Neustrašnost izvira iz resnice dobrote in lepote.  
Uešiba meni, da je pot miru pot resnične demokracije in ljubezni. Večina bi si to stanje želela, a ne ve, kako ga doseči. Uešiba vsakemu daje napotke in zgled lastnih izkušenj, veščine pa si mora pridobi vsak sam z nenehnim urjenjem, saj je zanj v vsakem okolju dovolj priložnosti. Umetnost miru sprejema in čisti vse (Uešiba, 2021, 93). Na vsakem kraju Zemlje se drugače izraža. Ne presoja dobrih in slabih strani in ne obsoja slabih. Občutimo toploto in svetlobo. Vsak dan uri svoje srce. Ni tekmovanja. Umetnost miru je treba doživeti od znotraj in jo izraziti s svojimi besedami, čeprav so njena načela univerzalna.  Prepričan je, da umetnost miru  nepremagljiva. Vsakega pozdravimo z nasmehom, ki nam ga vrnejo. 
Uešibova navodila so splošna. Zamislimo si krog, v katerem je križ. Samozavestno se postavimo v središče. Povežimo se z energijo  'ki'. Naši gibi naj bodo krožni. Zavrtimo sebe in nasprotnika okoli središča. Ne skušajmo spreminjati kozmičnega reda. Ohranjajmo zbranost, ker ne vemo, s katere strani prihajajo napadi. Vsaka napaka nas nekaj nauči. Sunek nasprotnika ali nasprotnikov je treba razorožiti že pri viru.  Vedno lahko brezupno situacijo obrneš sebi v prid. pri napadu se poravnajmo od spodaj navzgor. Skušajmo preprečiti težavo preden se pojavi. Glavni cilj urjenja je zmaga nad samim seboj. Stari se počutimo tedaj, ko izgubimo pot in zaidemo. 
Uešiba (2021) je bil najbolj duhovni mojster borilnih veščin. Dokazoval je, da so duhovne veščine nad materialnimi. Zato je nasprotnike obvladoval sproščeno brez neposrednega boja. San jo je imenoval umetnost miru. Bil je brezmejno radoveden. Imenujejo ga tudi prerok. Spremljale so ga mistične izkušnje. V templju je proučeval zen meditacije. Uešiba (2021) si je pridobil naziv mojstra mojstrov. Aikido je pot harmonije, ker  harmonizira vse vesolje. Videti je, da je nekaj teh veščin obvladal tudi Kristus.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                 
Aikido je velika pot resnice enotnosti nebes in zemlje. Japonski aikido podobno kot kitajski dao nima oblik. Za doseganje miru ne potrebujemo zgradb  in denarja. Bitka za mir ni lahka, nenehno se bojuje na življenje in smrt. Umetnost miru obsega  vse, kar je resnično, lepo in dobro. Stalno je treba čistiti sebične nečiste misli, zlih želja in vse notranje neresnice' (Uešiba, 2021, 84) v smislu globinskega učenja (ang. deep learning), ki povezuje absolutno praznino in z neskončno oz. univerzalno energijo vesolja. Življenje je za Oešibo znotraj smrti in obratno. Pripravljeni naj bi bili na vse, kar se lahko pojavi. Potrebno je 1. umiriti duha, 2. vrniti se k viru, 3. očistiti telo in duha od vse zlobe in 4. biti hvaležen za darove vesolja. Štirje temelji aikida so: pogum, prijateljstvo, modrost in ljubezen. Samopožtvovalnost odpira vrata ljubezni. Aikido je zanj neizčrpna ljubezen, ki prežema vse vesolje. Nebesa na zemlji bi dosegli, če bi bili vsi ljudje složni. Uešiba je podobno kot Ghandi zagovarjal neubijanje brez izjeme. Aikido se izogiba ubijanju celo najbolj zlega človeka. Meni, da ni vezan zgolj na japonsko kulturo. Lahko ga izvaja vsak, ker ne gre za predpisane metode oz. tehnike, ampak jih lahko sami izumljamo in poimenujemo. Vse tehnike so samo orodja za izvajanje milosti in sočutja. Aikido je orodje za preprečevanje umorov in kaosa. Večina religij zagovarja neubijanje, vendar pa večina najde tudi opravičila za ubijanje. Uešibo je imel tako sproščenega duha, da se je sčasoma znal preventivno izogniti vsaki nevarnosti, ki mu je pretila. Nasprotnika je premagal, ne da bi se ga dotaknil. Ker je bil eno z  vesoljem, je zmogel vse. Nobena izmed borilnih veščin mu ni dala odgovora na vprašanje, kaj je bistveno. oz. pravi namen 'bude'. 
Aikido življenja ohranja.  Vse tehnike izhajajo iz univerzalnih načel. Telo udejanja duha. Pomeni 'agacu', ki je japonski izraz za zmago nad samim seboj. Pomembno si je pridobiti panoramsko, celovito gledanje, ki pa ne išče sovražnikov. Njegove tehnike delno spominjajo na mojstre zena. Aikido nima oblik, je kot nevidni val energije. Simbol vadbe je meč, ki simbolizira vse stvarstvo. Poslužimo se ga, ko obvladamo svoje telo. Če bi bili radi močnejši, vadimo svoje gibe na gibih nasprotnika. Umetnost miru lahko izvaja  vsak posameznik ne glede na narodno kulturo ali raso. Tudi sami lahko tako kot Uešiba prenašamo izkustveno znanje na učence. S telesom oblike ustvarjamo, z duhom jih presegamo. Izhajamo iz neskončnih možnosti vesolja, ki ga uravnava osmero sil kot so: širjenje in krčenje, gibanje in mirovanje, strjevanje in fluidnost, združevanje in ločevanje. Uešiba v bistvu priznava božansko-kozmično čisto zavest. Zanj sta vdih in izdih kakor plima in oseka. Um je kakor najvišji vrh in najgloblji ocean. Poletimo kot ptice in se igramo kot kiti.         
Uešiba priporoča, da se zlijemo z vsakim napadom nasprotnika in se mu po možnosti izog nemo. Tako npr. z vzvalovano vodo zameglimo točko napada. Na napad v jezi se odzovemo z nasmehom. Povežimo se z zgornjim, srednjim in spodnjim delom telesa, spojimo se z njim z vseh štirih strani v zasuku predajmo se napadu, tako da ga obrnemo v lastno domeno.  Najpomembnejše je speljati nasprotnikovo namero v naše področje.     
Vsaka tehnika aikida je enkratna, ker so tudi pretnje raznolike. Pri Uešibi so nebesa, zemlja in človeštvo združeni v ubranosti in radosti, ko umetnosti miru sledijo čez širna morja in daljna obzorja. V vsakem od nas je skrivnost vesolja. Umetnost miru je zdravilo za bolan svet, ki ga želimo ozdraviti od bolezni nasilja, nezadovoljstva, nesoglasij. Ta nastajajo, ker smo ljudje pozabili, da vse prihaja iz izhaja iz vere v moč nenasilja. Uešiba svetuje, da to umestimo v vsakdanje življenje od jutranjega pozdrava (npr. v jogi pozdrav soncu) do večera, ko gremo spat. Semenski simbol 'su' v središču predstavlja križ v krogu. Je to podobno kaki mandali?                  
Še največ bi se morali naučiti iz spominov na lastne napake, da jih ne bi več ponavljali. Sestavljeni smo iz prijetnih in neprijetnih spominov. Neprijetne najpogosteje potlačimo, čeprav so lahko vir inovacij. Danes ljudje ne verjamejo v boljši svet. Zato je tako malo vizij novega bolj humanega sveta, čeprav je krizna situacija podobna tisti iz konca srednjega veka. Tedaj je bila dekadenca, a tudi razcvet.   
Naj gre za odkrivanje najmanjših gradnikov našega obstoja  ali za prodiranje v neizmerno prostranstvo vesolja, ki se odvija že zdaj in bo še bolj intenzivno v prihodnjih letih in desetletjih, bo vesolje še vedno skrivalo številne skrivnosti o svojem delovanju in našem mestu v njem. Vendar pa je po napovedanih odpravah in načrtovanih projektih utemeljeno verjeti, da bodo tisti, ki se danes rojevajo, v zrelih letih videli vesolje bistveno drugače, kot ga vidimo in razumemo danes. In ne le vesolje, ampak tudi svoje mesto v njem.  
Ostanki prahu in plinov umrlih zvezd – meglic postanejo gradniki novih zvezd. Povejmo, da nimajo vse zvezde enake razvojne poti. Nekatere so dolge, druge kratke. Supernova postane črna luknja ali nevtronska zvezda.  Običajno imajo pet faz kot jih predvidevajo tudi za Sonce.  
Obstaja veliko psiholoških priročnikov za samopomoč, ki vodijo k sreči, ker si ljudje želimo postati srečni. Vendar v tem pojavljajo določeni zadržki.  Trstenjak (1993: 238) ugotavlja: »Moderni človek ne zna biti srečen. Sploh ne ve, v čem je sreča in v čem naj jo išče.« Sam pa jo je oblikoval v vsakim svojim delom, najbolj pa  v delu Po sledeh človeka (1993). Zanj je pomembno  dobro misliti in govoriti« (ibidem, str. 251) kot tudi 'biti nesebičen' (s. 252), 'biti potrpežljiv' (Trstenjak, str. 260). Sreča je pri njem osnovni cilj življenja. pogosta beseda, kar pa ni pri tistih  intelektualci, ki se jo celo sramujejo.  

V dobi ekstremov, ki se podaljšuje iz 20 v 21. stoletje, človek išče srečo. Žal pa tudi srečo včasih  razume ekstremno kot nenehno vzhičenost in odsotnost bolečine in bolezni. Človek je krhko in ranljivo bitje. Prav zato je njegov interes, da bi na nek zdrav način pridobil odpornost oz. trpežnost. 
Srečen je tisti, ki po vseh življenjskih preobratih ostane srečen, ki dočaka duhovno vstajenje. Vzemimo primer Bakhite, ki se je rodila v Darfurju v srečni družini nekega uglednega trgovca l. 1869. Njena tragedija se je začela ko so jo ugrabili. Ker so jo kot afriško sužnjo mučili je pozabila svoje prvotno ime. Prevzela je ime, po katerem so jo klicali z arabskim imenom Bakhita in v prevodu Srečnica. Sprva je morala sprejeti islam. Večkrat so jo prodali, dokler ni proti koncu 19. stoletja prišla v samostanu  kanosijank v italijanski  mestecu Schia. Tam je sprejela krščanske zakramente in postala nuna, ki se zaveda svojega poslanstva služenja. Ves čas je ponižno prenašala trpljenje in bolečine ob zasramovanjih drugih, ki so jo poniževali. Bila je je potrpežljiva in hvaležna za vse, kar jo je doletelo. Umrla je po vojni l. 1947. Posthumno jo je papež Janez Pavel II. l. 2000 razglasil za svetnico. Postala je zavetnica tistih, ki trpijo kakršnokoli suženjstvo. K njenemu varstvu in pomoči molijo revni in zasvojeni.  Danes predstavlja lep primer sreče kot končnega cilja življenja.     
Takšne so kot Bakhite ali Marije, ki za zasluge služenja drugim dočakajo kronanje v nebesih. Čim bolj nas digitalna tehnologija odtujuje, bolj bi morali stremeti k človeški bližini. Takšne so kot Bakhite ali Marije, ki za zasluge služenja drugim dočakajo kronanje v nebesih. Bila je ves čas predana in hvaležna tudi v zelo slabih  razmerah in v še tako hudih časih in to jo je rešilo. Dane pa bi po njenem zgledu stremeti za k osvoboditvi od suženjstva digitalne tehnologije in k človeški bližini, čim bolj nas odtujuje. Ker smo Slovenci znevrotizirani, se lahko iz dobrih praks, ki smo jih opredelili, še veliko naučimo.  
Najbolj srečne države so bile v l. 1017 Fidži z indeksom 92, Kolumbija (87), Filipini (84), Mehika (82) in Vietnam (77), najmanj srečne pa Iran (5), Irak (7) ter Ukrajina (8). Hrvatje imajo indeks sreče 48, Avstrijci 54, Italijani pa 42. Prebivalci ZDA in Rusije so enako srečni - pri obojih je bil namreč izmerjen indeks 50.
V Londonu so se povabljeni gostje s pogrebnimi slovesnostmi 19. 9. 2022 poslovili od nedavno umrle kraljice Elizabete II. Njeno krsto so iz poslopja parlamenta v sprevodu najprej prepeljali v bližnjo Westminstrsko opatijo, kjer se je nato odvilo bogoslužje. Udeležilo se ga je cca 2000 visokih gostov. Pridigar je poudaril, da so si nekateri voditelji s služenjem Bogu prislužili večno slavo, drugi pa bodo pozabljeni.  Krsto so nato prepeljali v Kapelo svetega Jurija v Windsorskem gradu, kjer so nadaljevali pogrebno slovesnost. V direktnem TV prenosu slovesnosti smo slišali veliko izbranih psalmov, škotske dude in lepe besede. Prof. Grdina je na kratko komentiral tudi zgodovino dosedanjih vladarjev. V večernih urah pa so kraljico pokopali poleg njenih že preminulih sorodnikov.  Podobne slovesnosti smo doživeli tudi ob smrti Tita, Kennedyja.   
Najsrečnejši so bili tako po pričakovanjih otroci avtoritativnih staršev, najmanj pa otroci avtoritarnih staršev, saj se tak stil pogosto povezuje z nižjim samospoštovanjem, zadovoljst vom z življenjem in srečo, predvsem zaradi svoje neodzivnosti in enostranskosti odločitev. Na adolescente in njihovo oceno življenja kot celote tako močno vpliva vedenje staršev, odnosi s prijatelji pa vplivajo na njihove ocene kakovosti lastne sreče. Raziskovalca sta v ospredje nadaljnjih študij postavila problematiko posameznih značilnosti vzgojnih stilov in uporabo longitudinalnih študij za opazovanje sprememb v pomembnosti staršev in vrstnikov v kasnejšem mladostništvu, navedla pa, da bi bilo smiselno upoštevati tudi druga razmerja, ki v času mladostništva pridobivajo na pomembnosti (npr. romantična razmerja).
Na Tajskem so podobno raziskovali vplivne družinske (npr. struktura družine, družinski odnosi) in nedružinske (npr. prijatelji, šola, okolje) faktorje v povezavi s subjektivnim blagostanjem adolescentov. Avtorji so izpostavili premike v sestavi in obliki tajske družine, ki bi lahko vplivali na mladostnike - več ločitev, staranje prebivalstva, selitev mladih odraslih, pojav transnacionalne družine - saj so bili odnosi v družini glede na ugotovitve Jongudomkarn in Camfield (2006) za Tajce najpomembnejši aspekt kvalitete življenja. Rezultati so pokazali, da so bili najsrečnejši otroci z dvema staršema, izkazalo se je nezadovoljstvo nad življenjem v družini brez staršev. Dokazana je bila pomembnost družinskih faktorjev (bolj kot pa nedružinskih) in tudi pomembnost vloge očeta v matrilokalni skupnosti, kakršna je Tajska (najmanj srečni adolescenti so živeli z neporočeno materjo). Samospoštovanje vpliva na  raven sreče. 

Bog ne izključuje naključij, ker baje rad kocka. V vesolju ne iščemo le najosnovnejših, najmanjših delcev, ampak tudi celoto. Precej je enkratnih nenatančnih merjenj. Kljub redu se vse dogaja po naključju. Kavzalnosti zaradi principa nedoločenosti skoraj ni več. urejen svet velikega temelji na kaotičnem svetu majhnega (Staguhn, 2002, 128). Einstein je metaforično primerjal naše domneve z mačkami, ki jih ni tam.     Brez kvantne fizike ne bi mogli razviti laserske tehnologije. Razna valovanja so le verjetna. Masa je posebna oblika energije.   

Naslova romanov 'zvezdni človek' in 'zvezdna karta', ki bi lahko pokazala na notranjo zvezo med človekom in zvezdami. .  Je Reesov (2003) naslov Pred začetkom sploh ustrezen. Večina poglavij analizira domneve po začetku, ki naj bi se začel po velikem poku. Žižek pozna začetek začetka in konec konca. V bistvu i usmeritvam 4 format Bernice McCarthijeve po vprašalnicah kaj, zakaj, kako in kaj če. Npr. kako so se pojavile zvezde, zakaj je vesolje takšno, kakršno je, kakšne so njegove zakonitosti, ideja multiverzuma pa odgovarja na vprašanje 'kaj če'. Naše Sonce se bo čez 5 milijard let spremenilo v rdečo velikanko, ki bo potegnila vase vse bližnje planete in nato v belo pritlikavko, ki bo svetila tako kot danes Luna.  Težji elementi so v vesolju nastali pozneje in jih je tudi manj, a brez njih življenja ne bi bilo.  Da bi razumeli sebe, moramo razumeti zvezde, ker smo prah davno izumrlih zvezd. V čem je ekologija Rimske ceste? Najstarejše zvezde niso poznale kisika, ogljika in železa. Iz prazvezd nastajajo zvezde, iz pra-planetov planeti. Lemaitre, belgijski duhovnik je primerjal vesolje z ognjemetom, ki se je končal. Stojimo na ohlajeni žlindri, gledamo ugašajoče zvezde  in se  skušamo spomniti izginule bleščave izvora svetov. Kvazarji so stare zvezde, ki imajo v svoji sredini črne luknje in ležijo sredi galaksij. Veliki pok je delno empirično dokazan. Sevanje ozadja bi bilo morda lahko drugačno. Newton se je pretežno ukvarjal z alkimijo in vedeževanjem. S svojim razumevanjem sveta se nahaja med srednjim in novim vekom. Njegova teorija gravitacije je pravilna. Einstein jo je razširil in dopolnil. Snov narekuje prostoru, kako naj se ukrivi. Valovi so svetlobni, gravitacijski, radioaktivni, … pri galaktičnih trkih se galaksije združijo kot njihove črne luknje. Nekatere tavajo po medgalaktičnih prostorih. 
Poznamo tudi več vrst črnih lukenj, npr. kot mrtve zvezde. V naši galaksiji so manjše črne luknje z 10-50 km polmera, v drugih pa so precej večje. V galaksiji Devica je črna luknja z maso 3 milijard Sonc, v Andromedi obstaja črna luknja z maso 30 milijonov Sonc. Kaj je temna snov? Je to črna luknja, je to, kar je ostalo od nekdanje žareče krogle, zbirka nevtrinov.          
Družba (spo)znanja dobiva v 21. stoletju novo orientacijo, ki pa je z grožnjami številnih katastrof precej boleča. Carter – neverjetno naključje bi se zdelo, če bi bil tipični čas za nastanek inteligence enak kot življenjska doba neke zvezde. Procesi obeh lestvic so nepovezani. Tipične časovne lestvice bi morale biti precej krajše ali daljše kot je življenje Sonca. Če bi bilo daljše, bi mi zaostajali. Če bi bile daljše, evolucija na planetih ne bi prišla do izraza, ker bi glavna zvezda prej ugasnila. Tukaj in zdaj smo zato, ker so ključne stopnje evolucije nastajale dokaj hitro. Homo mensura stavek govori o tem, da smo mi kriterij pravočasnosti, v budizmu srednje poti. Smo pripravljeni pravočasno korigirati svoje napačne odločitve. Vsaka stopnja niha, oscilira okoli svoje srednje mere. Mladi Marx se je zavzemal za človeka kot kriterija vsega živega sveta, ker dela po meri vsake vrste, stari Marx pa se je zavzemal za grobarja kapitalizma, ker je že privatna lastnina izrekla obsodbo sama nad sabo. Domnevni grobarji so postali rablji in žrtve, ko je socialistična revolucija začela žreti lastne otroke.  S koncem kapitalizma pa zamuja tudi konec filozofije. 
Vseživljenjsko izobraževanje je v pretežno informalno prvem in tretjem življenjskem obdobju. Prvo še ni vključeno v šolske programe, tretje pa ni več. Ravnatelj v šoli in delodajalec v službi sta odgovorna za predstavitve zadovoljevanj potreb družbe na določenih strokovnih področjih. Obstaja strah, da bi se šola z odpiranjem na neznana področja vseživljenjskega učenja postala preveč neformalna in neformalna, kar je že po definiciji težje preverljivo in težje kontrolirano. Zato je pri teh treh vrstah znanja ključno vprašanje, katerim tendencam posameznika in družbe zaupamo.  Zavrženi kamen lahko postane temeljni, ni pa to nujno. V tej vmesnosti (Komelov izraz) je precej ugibanja in zmot. Prenaša reproduktivno znanje, ki je programirano in standardizirano, preverjeno. Vprašanja so pretežno namenjena ponavljanju že znanih odgovorov, ki se jih spomnimo. Takšno znanje je spominsko, konvergentno. 
Eksperimentiranje lahko opredeljujemo po vseh treh kategorijah. Predpisan je formalno, dogovorjeno je neformalno in naključno je informalno. Po Blochovem eksperimentum mundi gre za vprašanje koliko šteje upanje v rešljivost problemov sveta. Moltmann je Blochovo teorijo upanja pretvoril v teologijo upanja. To delo je nadaljevanje e-knjig Vprašanje propada ali preživetja civilizacije. Na straneh 101-141 sem opisal že razmerje med kozmopolitizmom in provincializmom antiintmelektualizma. O čakrah sem pisal že v 4. poglavju Energetski centri moči v e-knjigi   Energetski potenciali odraslih za osebno rast in Vprašanje specifičnosti krščanske duhovnosti.
Obstajajo tri blokade za nastanek kritičnega mišljenja; strah, 'preverjevalci dejstev' (fact checkers) in  utopična predstava o nezmotljivosti. Pogoj zanj je, da jih presežemo s pogumom, metodičnim preverjanjem dejstev in korekcijami lastnih napak. A kako naj bi se v času 'totalitarnega ne-mišljenja' (izraz Hannah Arendt) učili kritično misliti? Seveda to ni množičen pojav in tudi šole ga izrecno ne podpirajo. Kot pri izbirnem predmetu učenja učenja. Bolj vemo, kaj kritično mišljenje ni kot kaj je. To ni kritizersko, negativistično in pozitivistično dogmatično mišljenje kot zavračanje in apologija – zagovor določene sodbe oz. trditve. V Stari Grčiji so kulturo kritičnega mišljenja razvijali filozofi Sokrat, Platon in Aristotel kot ugovor zoper sofistična napačna sklepanja. To ni pomenilo, da je bilo vse, kar so doprinesli sofisti, slabo. Pomenilo pa je, da je kritično mišljenje odprto za različna, tudi nasprotujoča si mnenja, da vodi po metodičnih postopkih h kompleksni sistemski presoji pojavov in navsezadnje tudi sveta v celoti. Pomenilo je razlikovanje med pomembnejšimi in manj pomembnimi dejstvi, samokritičnost do lastnih predsodkov in nenehno pripravljenost popravljati lastne zmote. V zgodovini filozofije so se za njimi začele razvijati različne logike in teorije resnice kakor tudi teorije argumentacije in proti-argumentacije. Te  so v srednjem veku vodile k razpravam 'za in proti' (lat. pro et contra). Vsak naslednji razpravljalec je moral poznati prejšnje razprave in šele nato je lahko navedel svoje mnenje. To je seveda precej drugače kot danes, ko odločevalec lahko pravilnost svojih prepričanj po 'sveti preproščini' z grožnjami tudi izsili. To so bližnjice do zanikanja glasu lastne vesti, zanikanja socialne realnosti. Znanost je zmotljiva, a je v relativnem svetu kar najbolj zanesljiva, mediji množičnega obveščanja  pa niso le zmotljivi, ampak pogosto tudi dezinformacijsko zavajajoči.  

Ključno vprašanje pri vsakem logičnem sklepanju je, ali dva člena sodbe kaj povezuje ali ne. Podobno je pri odločitvi za vrsto dialektike. Od vloge tretjega člena je odvisno, ali dobimo tročlensko povezovalno dialektiko ali dvočlensko izključevalno v smislu 'ali ali' (out out). V dobi izključujočnosti, ki jo zgodovinar Hobsbawm imenuje doba ekstremov, je treba iskati povezovanja, čeprav so videti še tako nemogoča. V krščanstvu je to 'iskanje izgubljene ovce' in uporaba 'zavrženega kamna kot temeljnega'.  

Prizemljitev te metafore predstavljajo de Bonovi trije vsevključujoči tipi mišljenja kot so paralelno (vzporedno), lateralno (obstransko) in enostavno, ki dopušča določeno enostavnost v kompleksnosti mnenj. De Bono (1933-2021) je bil upokojeni angleški kardiolog,  ki se je na Malti ukvarjal z izumljanjem drugačnih načinov mišljenja in diskusije. Družbene probleme je najprej začel reševati pri sebi. Brez samokritičnosti  se namreč individualni družbeni angažma – participativnost zlahka zlorablja za ideološke skrajno desne ali skrajno leve namene.  V  De Bonovi skupinski dialoški dinamiki pa pri ustreznem vodenju postanejo osebna stališča ne-blokirana, pretočna, pedagoško igriva in zabavno sprejemljiva po t. im. 'edutainment' tehnikah. Odkril je poseben način miroljubne, demokratične diskusije po metodi 'šestih klobukov', uvedel je pozitivno revolucionaren način delovanja in vzgoje otrok (2005), da bodo znali misliti lateralno (2011), paralelno (2018) in enostavno (2014), tako kot se tega odrasli (starši) učijo na posebnih tečajih oz. delavnicah.  Pri njem alternative lahko 'dihajo', čeprav je treba biti previden pri njihovem  sprejemanju. Ni slabo, če jih dopuščamo na ravni hipotez. Paralelno razmišljanje pomeni, da ideje oz. zamisli postavljamo drugo ob drugo, brez prekrivanj, nasprotovanj in apriornih zavračanj. V času poplitvenja in prisilnega poenostav ljanja je kritičnost na indeksu že zato, ker večini ni za to, da bi iskala pravo mero medsebojne bližine in distance do predmeta presoje. Seveda obstajajo različna pojmovanja in modeli kritičnega mišljenja, vendar pa je treba najprej upoštevati tri osnovne pogoje, ki jih je ga. Polona Petek uvodoma izpostavila, da lahko kateri izmed njih sploh funkcionira. 

Nemški filozof in sociolog Habermas je v času po padcu Berlinskega zidu opozoril na pojav nove nepreglednosti informacij, ki še danes velja, ker odločevalci niso zainteresirani, da bi bila javnost čim bolj objektivno in večstransko obveščena. Hawking nam kar najbolje pokaže, kako funkcionira kritično mišljenje v astronomiji. Funkcionira v smislu učenja 'kaj če' (ang. as if) po McCarthyjevi.     
Oblak neznanja The Cloude of Unknowyng ) je anonimno delo krščanskega misticizma , napisano v srednji angleščini v drugi polovici 14. stoletja. Besedilo je duhovni vodnik o kontemplativni molitvi v poznem srednjem veku . Temeljno sporočilo tega dela nakazuje, da je način za spoznavanje Boga ta, da opustimo upoštevanje Božjih posebnih dejavnosti in lastnosti ter smo dovolj pogumni, da svoj um in ego predamo kraljestvu »nevedanja«, na kateri točki lahko začnemo bežno opazovati narava Boga.
Oblak neznanja se naslanja na mistično tradicijo Psevdo-Dionizija Areopagita in krščan skega neoplatonizma , ki se osredotoča na via negativa pot do odkrivanja Boga kot čiste entitete, onkraj vsakršne zmožnosti mentalnega pojmovanja in torej brez kakršne koli dokončne podobe oz. oblika. Ta tradicija naj bi navdihnila generacije mistikov, od Janeza Skota Eriugene , Nikolaja Kuzanskega in Janeza od Križa. Pred tem se je tema Oblaka se pojavila v Izpovedih sv. Avguština (IX, 10) leta 398 po Kr. Oblak neznanega RKC pridružuje širšemu srednjeveškemu gibanju znotraj krščanstva v smeri religiozne izkušnje bolj individual nega in strastnega pogleda na odnos z Bogom.  
Avtor Oblaka ni znan. Včasih je bil omenjen angleški avguštinski mistik Walter Hilton , vendar se o tem na splošno dvomi. Možno je, da je bil avtor kartuzijanski duhovnik, čeprav to ni gotovo. Drugo večje delo istega avtorja, The Book of Privy Counseling (s prvotnim naslovom Prive Counseling ), nadaljuje teme, obravnavane v Oblaku . Dolžina je manj kot polovica Oblaka , zdi se, da je avtorjevo zadnje delo ter pojasnjuje in poglablja nekatere njegove nauke. V tem delu avtor prakso kontemplativnega neznanja označuje kot čaščenje Boga s svojo »substanco«, ki se umiri v »golem slepem občutku bivanja« in na koncu ugotovi, da je Bog naše bitje. Izkušnja, v skladu z mistično tradicijo, velja za končno sredstvo, s katerim se kristjan lahko in mora povezati z Bogom, se torej osredotoča na izkušnjo Boga s strani kontemplativca. Ta odnos med Bogom in kontemplativnim se odvija v nenehnem konfliktu med duhovnim in fizičnim. Bog je duh v najčistejšem pomenu; torej, ne glede na to, kako močna je posameznikova želja ali kako goreča njegova ljubezen, bo gibanje k Bogu s telesnimi kontemplativci vedno ustavljeno zaradi oblaka neznanja, ki Boga skriva pred našim razumevanjem in preprečuje najpopolnejše in najresničnejše izkustvo Božjega bitja. Cilj kontemplativne izkušnje je spoznati Boga, kolikor je le mogoče, znotraj tega oblaka neznanja.
Oblak neznanja je napisan posebej za študente, ki so popolnoma predani Jezusu. Boga naj iščejo z intenzivno kontemplacijo, ki jo vodi ljubezen in je brez vseh misli. Izkušnja Oblaka neznanja" je predstavljena v 3. poglavju: 'ko prvič povzdigneš svoje srce k Bogu z vznemirjenjem ljubezni], boš našel samo temo in oblak neznanja. Tema in oblak neznanja sta med teboj in tvojim Bogom. Preprečujeta, da bi ga jasno videli v luči razumevanja in da bi ga izkusili v sladkosti ljubezni v svojih občutkih. Dokler morete ostanite v temi in prosite zanj, ki ga ljubiš; če ga boš kdaj čutil ali videl, bo to vedno v tem oblaku in tej temi.'
Boga lahko ljubimo, ne moremo pa ga misliti. Z ljubeznijo ga je mogoče prijeti in držati, z mislijo pa ne. Ko nekdo zasleduje utripanje oblaka neznanja, ki ga narekujejo duhovni vzgibi ljubezni v srcu, gacbodo intelekt in grešni vzgibi pogosto potegnili kontemplativno osredo točenost stran od Boga in nazaj na stvari fizičnega sveta in sebe. Avtor kontemplativcu naroča, naj z gorečim vznemirjenjem ljubezni 'močno potepta vsako novo misel ali grešno vznemirjenje in jih skuša prekriti z gostim oblakom pozabe. Potiskajte jih navzdol tako pogosto, kot se dvigajo.' Avtor v poglavjih od 16. do 22. izrecno razlikuje med dejavnim in kontemplativnim krščanskim  življenjem. Razliko ponazori tako s primerjavo na poročilo o Mariji in Marti v Lukovem evangeliju. Svoje življenje bi izkušnje so pomembnejše kot znanje, ki nas zaradi ponosa lahko zavaja. 23. poglavje knjige tajnega svetovanja poveličuje izkušnje pred znanjem: 'Zato vas pozivam, raje posezite po izkušnjah kot po znanju. Zaradi ponosa vas lahko znanje pogosto zavede. Nežna, ljubeča naklonjenost vas ne bo zavedla. Znanje poraja domišljavost, ljubezen pa gradi. Znanje je polno delo, ljubezen pa je polna počitka.' Poglavji 39 in 40 priporočata osredotočenost na eno besedo kot sredstvo za priklic polnosti Boga: Ko nameravamo moliti za dobroto, naj bo vsa naša misel in želja vsebovana v eni sami majhni besedi »Bog«. Nič drugega in nobene druge besede niso potrebne, kajti Bog je utelešenje vse dobrote. Potopite se v duhovno resničnost, o kateri govori, vendar brez natančnih predstav o Božjih delih, bodisi majhnih ali velikih, duhovnih ali materialnih. Ne ozirajte se na nobeno posebno krepost, ki bi vas lahko Bog naučil po milosti, pa naj gre za ponižnost, dobrodelnost, potrpežljivost, vzdržnost, upanje, vero, zmernost, čistost ali evangeljsko uboštvo. Kajti za kontemplativca so v nekem smislu vsi enaki. Naj vam ta majhna beseda predstavlja Boga v vsej njegovi polnosti in nič manj kot polnost Boga. 
Praksa kontemplacije je v Oblaku osredotočena na izkušnjo duhovne resnice za dušo. Pri tem pa neznani avtor pomisli tudi na potrebe telesa. Ugotavlja, da  je skrb za telo pomemben element duhovnega kontemplacija že zato, da ne oviral njene prakse. V 41. poglavju piše: 'In zato se za božjo ljubezen, varuj bolezni, kolikor je razumno mogoče, tako da nisi sam vzrok za svojo šibkost. Povem vam namreč, da to delo zahteva največji mir in stanje zdravja in čistosti v telesu in duši. In tako, za božjo ljubezen, zmerno uravnavajte svoje vedenje na telesu in duši in ohranite svoje zdravje, kolikor je mogoče dolgo'.
Delo 'Oblak nevedenja' je v 20. stoletju postajalo vedno bolj priljubljeno. Nastalo je 9 angleških prevodov oz.  posodobitev. Zlasti je Oblak vplival na novejše kontemplativne molitvene prakse. Praktični molitveni nasveti, ki jih vsebuje The Cloud of Unknowing, tvorijo primarno osnovo za sodobno prakso Centering Prayer, oblike krščanske meditacije, ki so jo razvili menihi trapisti kot so William Meninger, Basil Pennington in Thomas Keating v 70. letih 20. stoletja.  
Metoda kontemplacije Oblaka je podobna budistični meditaciji in sodobni  transcendentalni meditaciji. Tako zadnji odstavek 7. poglavja pravi: Če želite vso svojo željo zbrati v eno preprosto besedo, ki jo um zlahka obdrži, izberite kratko besedo namesto dolge. Najboljša je enozložna beseda, kot sta 'Bog' ali 'ljubezen' (lowe), ki je za nas pomembna. Zapomnimo si jo, da jo lahko ponavljamo. Ta beseda nas bo branila v sporu in miru.  Uporabimo jo, da premagamo oblak teme nad seboj in zatremo vse motnje ter jih predamo oblaku pozabe pod seboj.
Browne (2019) podaja optimistično vizijo naše civilizacije podobno kot Bregman (2021). Napisana je pred epidemijo covida, vendar ima prav, da je treba civilizacijo izumljati. Pri tem je na prvem mestu imaginacija in nato mišljenje in delovanje. Hawking (2001) meni, da bi le totalitarna globalizacija lahko zavrla razvoj znanosti, a ta se mu zdi malo verjetna.  Skrbi ga razvoj in zloraba jedrskega orožja in podobno kot že Russell upa, da bo zmagal zdrav razum. 
Hawkingovi zgodnji prispevki so izšli v posebni knjižici (1994). Kratka zgodovina časa je postala v VB uspešnica in je prišla v knjigo rekordov. Hawking je težil k enotni univerzalni teoriji vesolja kot teoriji vsega. Želel je združiti kvantno mehaniko in teorijo relativnosti. Rad je razmišljal o zgodovini astronomije do njegovih odkritij. Analizira termodinamiko in sevanje črnih lukenj, ki ga spominjajo na veliki pok. Otroško vesolje naj bi nastalo kot vase zaprto, od preostalega Vesolja odcepljeno območje po tem, ko bi črna luknja s sevanjem izginila. Prispevek Ali je vse vnaprej določeno? Je nastal po predavanju leta 1990. Razpravlja o tem, ali je mogoče na osnovi zakonov narave napovedati nastanek vesolja in življenja. Na prihodnji razvoj sklepa po podobnosti s preteklimi dogodki. V poslušanju glasbe Hawkig odkriva svoja občutja. Robni pogoj o neobstoju roba in puščica časa analizira Hartlov in njegov predlog, da je robni pogoj vesolja, da ta nima roba.
V.3 Kako ohranjati notranji mir?
Glavni sovražnik miru je strah, ki pogojuje tekmovalnost in vojne. Sprašujemo se celo, ali je vojna bolj naravna kot mir? Ubili so bivšega japonskega premierja Abeja Šinzo podobno kot je literarni junak Julien Sorel ustrelih gospo Renalovo v romanu Rdeče in črno brez razloga (fr. act gratuit). Število covid bolnikov pozimi spet narašča. V nekem satiričnem pamfletu oz. pismu omikrona koronavrusa človeški vrsti, ki ga je napisal indijski pisec G. Sampatha virus covid uči današnjega človeka harmoničnega odnosa, ki mu bistveno primanjkuje. Človek je postal druga najmočnejša vrsta na svetu, takoj za virusi. Virusi nimajo nobenega opravka z našo nesposobnostjo medsebojne pomoči. Prevladovanje nekrofilije je posledica boja za prestiž. Med doslej najbolj kompleksne analize anatomije destruktivnosti sodi študija Ericha Fromma. S tega vidika je zanimiva knjiga Rutgerja Bregnana (2021),  ki dokazuje, da človek ni primarno ni bojevito bitje, vendar je za prihodnji obstoj bistvena predpostavka doslednejšega upoštevanja zlatega pravila, ki pravi: ne stori drugemu tega, česar ne želiš, da drugi tebi stori. Današnjim diktatorjem in avtokratom ni v interesu etika sožitja, ki na tem temelji, kakor tudi ne demokracija s človekovimi pravicami.      
Duševni mir je zelo pomembna vrlina. To vedo tisti, ki imajo vedno nemirno vest, za nekaj sekirajo druge, so pogosto zaskrbljeni in v fazi boja ali bega. Zaprti ljudje (sodobni homo covidensis ali neomelanholik), so v stalnem strahu, ki jim preprečuje sproščen panoramski pogled na svet. Miru v takšnih primerih ni lahko doseči. Sveti Avguštin celo pravi, da je »Nemirno naše srce, dokler se ne spočije v Tebi, Gospod. Avguštin je živel v času, ko so Rim neprestano napadali barbari. Stari modreci se  strinjajo  v tem, da je notranji mir pomembnejši kot zunanji, vendar pa je zunanji mir pomemben zlasti tistim, ki notranjega ne poznajo. Pregovor pravi, da je bolj pomembno imeti mir kot prav (ang. it is more important to have peace than right). 
Strah je pogosto povezan z določenimi vedenji bega in izogibanja, tesnobnost pa je posledica groženj, ki jih občutimo kot neizogibne in za katere se nam zdi, da jih ne moremo nadzirati. Strah se nanaša na prihodnje dogodke, kot so poslabšanje trenutne situacije, ali pa nadaljevanje nevzdržne situacije. Strah je lahko tudi takojšnji odziv na trenutno dogajanje. Vsi ljudje imamo instinktiven odziv na potencialno nevarnost, ki je zelo pomemben za preživetje vrste. Razlikujemo tudi med normativnim strahom in fobijami. Veliko ljudi se npr. boji višine, a jih ta strah ne ovira v normalnem funkcioniranju. Ko strah postane tako intenzi ven, da človeka onemogoča v aktivnostih, ki jih je prej normalno opravljal, govorimo o fobiji. Lahko opredelimo le nekaj strahov, ki nas vznemirjajo, ker se vseh niti ne zavedamo. Poznamo npr. strah pred praznini (lat. horor vacui), strah pred letenjem (aerofobija), strah pred zaprtim prostorom  (lat. klavstrofobia strah pred psi (lat. astrafobia, strah pred odprtimi prostori in javnim nastopanjem (lat. agorafobia). So še strah pred višino, strah pred psi, kačami, strah pred pajki, itd. 
V Svetem pismu večkrat piše 'ne bojte se'. Znano je, da ni dovolj samo govoriti o miru. Vanj moramo verjeti. Ni dovolj samo verjeti v mir. Za mir je treba delati. A treba je delati zanj pravilno. Vse to in še več vključuje kar je pred svojim vnebohodom rekel Jezus svojim učencem: »Mir vam zapustim, svoj mir vam dam; ne kakor daje svet, ga vam jaz dam. Vaše srce naj se ne vznemirja in se ne plaši. Slišali ste, da sem vam rekel: 'Odhajam in pridem k vam.' Ko bi me ljubili, bi se razveselili, da grem k Očetu, zakaj Oče je večji od mene. Zdaj sem vam povedal, preden se zgodi, da boste verovali, ko se zgodi. Ne bom več toliko govoril z vami, vladar sveta namreč prihaja. Meni sicer ne more nič; vendar naj svet spozna, da ljubim Očeta in da tako delam, kakor mi je naročil Oče.« (Jn 14,27-31). 
Mir so v različnih jezikih različno poimenovali. Tako se imenuje hebrejsko shalom, grško eirini, latinsko pax, angleško peace, italijansko pace, nemško Frieden, francosko paix, ukrajinsko myr, kitajsko Heping. Vojna pa je grško polemos, angleško war, lat. bellum in pugna, nemško Krieg, rusko voyna, ukrajinsko Viyny,  kitajsko Zhànzhēng. Vojna je nasilni način reševanje konfliktnih interesov, ki jih sprte strani ne znajo razrešiti po mirni, diplomatski poti z dogovarjanjem.   

Trenutno naraščajo kar tri vrste inflacij, kor so egocentrična, ekonomska in kozmična. Nobena ne zagotavlja miru. Zaradi egocentrizma 'vsak vleče na svojo stran', kar vodi v narcisoidno atomistično kulturo v družbi, ekonomska pomeni padanje vrednosti denarja, kozmična pa pomeni širjenje vesolja z izginjanjem zvezd in galaksij  za vidna obzorja. Vzkliknili bi lahko: vse zemeljsko življenje je prazno in ničevo. Lat. vanitas vanitatum, omnia vanitas, ang. vanity of vanities, all (is) vanity : earthly life is ultimately empty. Mir je samo navidez lahko doseči, dejansko pa je zelo izmuzljiv. O tem se lahko hitro prepričamo v medosebnem in družbenem življenju.  
Nas zanima notranja, duhovna pot do miru. Če znamo prisluhniti sebi, se nam naše strto srce lahko pokaže kot pot do odprtosti in radosti in nas prebudi v nov svet povezanosti. To pa ni le povezano le z ezoteričnim mirom (sanskrt: shambhala – mesto miru), ampak tudi s krščan skim Svetim duhom tolažnikom.  Neumann (2001) razlaga ustvarjalno pot do miru. Mir ni statičen, ampak je dinamičen pojav. Dosegljiv je z osredotočenostjo na sedanji trenutek, ljubezen do sebe in drugih. Če se osredotočimo na globoko dihanje, sčasoma pozabimo na vse stvari, ki nas skrbijo ali strašijo. Med meditativno vajo se počutimo sproščeno zbrani in ljubeče predano. Globoko dihanje uravnava količino kisika. Z njim se znebimo občutkov depresije, žalosti, anksioznosti. zaskrbljenosti itd. Meditativna hoja po gozdu ni pomembna le za ohranjanje fizičnega, ampak tudi psihičnega zdravja. Hoja je tudi eden najboljših načinov za boj proti anksioznosti, depresiji, stresom, občutkom preobremenjenosti z vsakodnevnimi opravili, nevarnosti pregorevanja (ang. burning out) zaradi prekomernega dela – delohiolizma. Med sprehodom lahko najdemo tudi rešitve za določene probleme.
Poleti krepimo element ognja. A kako prav je imel Heraklit, ki je dejal, da se ogenj po meri vžiga in ugaša. Presežek elementa ognja se kaže v nemiru, jezi, trmi, ljubosumju, nespečnosti, vzkipljivosti in hiperaktivnosti, primanjkljaj pa v apatičnosti in stalnem pomanjkanju radosti. Zato se je pri meditaciji na čakre treba posebej posvečati na 3. čakro sončnega pleteža oz. pleksusa solarisa. Le z uravnovešeno ognjeno energijo pa lahko ustvarjamo privlačne medsebojne odnose, si pogojujemo boljši imunski sistem ter v svoje življenje privabljamo obilje, ki jo simbolizira rimska boginja abundancija. Z elementom ognja je najbolj povezano čustvo veselja, ki se izraža kot radost in navdušenost nad življenjem. 
Kot Kwik tudi Dawson želi osvoboditi naš potencial, pravi, pričakujte, da boste izkoristili svoje potenciale, pričakujte, da boste vsak dan izkusili vznesenost, da bodo stanja toka (flow) postala naša nov a realnost, pričakujte, da bodo naša srca prepljavljala odlična čustva, um pa bo prežet z navdihnjenimi mislimi, Pričakujte, da nas težave ne bodo strle, ampak okrepile. Pričakujte, da se bodo naši dnevi začenjali in končevali z blaženostjo. pričakujte, da je naše kratko bivanje na zemlji blagoslovljeno. Da bomo počeli stvari, za katere nismo mislili, da so mogoče. Skratka živimo brezpogojno ljubezen že na Zemlji. Tako se bo povečevala kritična masa tistih, ki to delajo na splošno.   Tudi Dawson svoja odkritja imenuje revolucionarna, ker so  kvantni skoki dostopni vsakomur. Hvaležen je vsakomur, ki so se mu že pridružili na delavnocah in se mu bodo še po predstavljenem modelu v predstavljani knjigi. Slabe novice se naučimo preokvirjati. NLP nas uči, kateri so okviri in kako jih uporabljamo. Vadimo selektivno nepozornost, Širimo moč pozitivnega čustvovanja, odpravljajmo svoje slabosti. Bodimo pozorni, kako se nam fiziologija trenutnih občutij spreminja v anatomijo.    
V.3.1 De Bonovo panoramsko razmišljanje je družbeno pozitivno revolucionarno 
De Bono (1933-2021), britanski kardiolog, ki je po upokojitvi živel na Malti. Probleme je začel reševati probleme pri sebi, kar mnogi individualno zavračajo. V  skupinski interakciji pa je to pedagoško igrivo in zabavno sprejemljivo po t. im. edutainment tehnikah. Odkril je ustrezen način miroljubne, demokratične diskusije po metodi Šestih klobukov, uvedel je pozitivno revolucionaren način delovanja (2005) in vzgoje otrok, da bodo znali misliti (2011) lateralno, paralelno (2018) in enostavno (2014), tako kot se odrasli starši učijo na tečajih oz. delavnicah.      
V svojih delih razvija idejo pozitivne revolucije. Ta temelji na 5ih načelih, ki jih ponazarja s petimi prsti ene roke: 
- učinkovitost delovanja je v pretvorbi koncepta v izvedbo. 
- konstruktivnost delovanju v pozitivni smeri. 
- s povečevanjem pozitivne naravnanosti, navad in spretnosti ter istočasno zmanjševanje negativnega odnosa izboljšujemo tudi sami sebe. 
- spoštovanje dostojanstva drugih ljudi. 
- prispevek v spodbujanju drugih v smeri pozitivnega delovanja.
De Bono pri sebi in udeležencih goji vsevključujoče mišljenje. Pri alternativah je treba biti previden. Tako tudi prevladujoča metoda današnjega delovanja in dokazovanja temelji na kritiki in odkrivanju napak nasprotne teze. Paralelno razmišljanje lahko služi kot alternativa kritičnemu dogmatičnemu zahodnemu načinu razmišljanja. Paralelno razmišljanje preprosto pomeni, da zamisli postavimo drugo ob drugo, brez prekrivanj, nasprotovanj in uvodnih presoj o njihovi resničnosti ali zmotnosti. Namesto tega se temeljito posvetimo preučevanju tematike in s procesom 'snovanj” iz njega izluščimo sklepe in odločitve.
De Bono prizna, da že po naravi težimo k zapletenosti. Zato je treba enostavnost načrtno  uveljavljati ob dobrem spoznanju vsebin. Enostavnost, ki bi najbolj koristila vsem, je najtežje doseči. De Bono (2014) je prepričan, da začnemo enostavno razmišljati, ko stvari oz. odnose dobro poznamo. Tako je menil že francoski racionalistični filozof Rene Descartes v 17. stoletju. 
De Bono (2005) predstavi metodo šestih klobukov razmišljanja. Šest klobukov različne barve predstavlja šest različnih tipov razmišljanja in ko je v uporabi en klobuk vsi sledijo samo temu tipu razmišljanja. Ti klobuki predstavljajo: 1. Beli klobuk so podatki. 2. Rdeči klobuk so čustva, občutki, intuicija in slutnja. 3. Črni klobuk je za previdnost, ugotavljanje tveganja in kritiko. 4. Rumeni klobuk je iskanje prednosti in koristi. 5. Zeleni klobuk je ustvarjalno iskanje alternativ in novih idej. Ugibamo o novih rešitvah in vizualiziramo nove možnosti. 6. Modri klobuk je namenjen razmišljanju o razmišljanju, gre za upravljanje samega miselnega procesa. Vsakdo lahko z njim daje predlog o poteku takšnih vlog.  
Določene prednosti te paralelne metode so: enakovrednost sodelujočih brez iger moči, izražanje občutkov, iskanje skupne koristi, razmišljanje o razmišljanju, postopnost, skrajšanje časa sestankovanja. To metodo uporabljajo nekatere korporacije, šole in zdravstvene ustanove po vsem svetu.  Ne  gre za tradicionalno logiko sodb, ampak za raziskovanje novega več paralelnih obravnav tako da skupina predlaga cel spekter alternativnih možnosti. Te so usmerjenje k eni točki in služijo istemu namenu, cilju. Paralelno mišljenje je lahko začasno  zmotno, protislovno. Potrditve so prestavljene na konec. Pri paralelnem razmišljanju ne gre za zaporedje dogodkov in sklepanj o njih, temveč za vzporedno (hkratno?) odpiranje  možnosti. Na koncu poišče največjo vrednost obeh delov protislovja npr. v valovno-korpuskularni teoriji svetlobe. 
To ni isto kot nevihta možganov (ang. brainstorming), ker ne išče le domišljijske možnosti, ampak vse. Nato se je od skupinskega konceptualnega snovanja možnosti treba premikati k izidu pri iskanju določenih vrst delovanj. Moč paralelnega razmišljanja naj bi bila v tem, da ni skoncentrirano samo na bistrost, fokusirano sposobnost reševanja določenih izzivov, temveč tudi na modrost, širok pogled na sposobnost ne le reševanja, temveč tudi ustvarjanja. Zaradi večje zaloge vzorcev kot enega od elementov modrosti, vidimo svet panoramsko na različne načine.
Tradicionalno razmišljanje je uporabno pri načrtovanju akcij na podlagi analize in definicij oz. diagnoze tistega, kar se dobro obnese v stabilnih okoljih. Paralelno razmišljanje je boljše v dinamičnih situacijah in pri vrednotenju določene situacije (položaja, stanja). Zanj uporablja metaforo  vode, ki išče cilje in smeri. Tradicionalno mišljenje sloni na odstranitvi neresnic (po Popperjevi metodi falsifikacije), paralelno pa na razumevanju resnice s konstruktivnim preizkušanjem alternativ v praksi.  
Lažje bi uresničevali pluralizem interesov, če bi upoštevali, da specifičnim predmetom ustrezajo specifične ideje. Hevristično učenje 'kaj če' je zastopala že ameriška pedagoginja Bernice McCarthy. Za razliko od Sokratovega zaprtega tipa vprašanj, ki predvidevajo strinjanje, se De Bono sprašuje bolj odprto. Vprašanja opredeljuje kot usmerjevalce pozor nosti na 1. koncept “posledice in nadaljevanje” s kratico P&N, 2. UVD – upoštevaj vse dejavnike; 3. PPP – prve pomembne prioritete; 4. NCD – nameni, cilji, dosežki; 5. AMI – alternative, možnosti in izbire; 6. SDL – stališča drugih ljudi. Enostavnost, ki bi najbolj koristila vsem, je najtežje doseči, zato je potrebna stalna vaja v ustvarjalnosti. 
Model posploševanja deluje tako da stvari najprej klasificiramo glede na resnico ali neresnico.  
Presodimo, da nekaj spada v določen predal in ukrepamo v skladu s tem, kar narekuje ta predal. Ta zaporedni način razmišljanja potrebuje za svoje delovanje gotovost. Zaporedno razmišljanje uporablja klasifikacijo, medtem ko paralelni način zasleduje snovanje. Ustvarja nje novih zamisli potrebuje nekakšno spontano pred-refleksivno zavedanje.  De Bonu se zdi, da odločevalci v zahodnem svetu nimajo dovolj samozavesti, da bi začel ustvarjat nove koncepte ampak čaka, da se razvijejo skozi čas in jih nato 'odkrije'.

Če želimo, da svet deluje, se mora notranji svet prilagoditi pravilom zunanjega sveta. Zunanji in notranji svet sta povezana kot telo in duša, orodje in ideje, realizacija in sanje. Znanstvene hipoteze preverjamo v zunanjem, materialnem svetu. Odlika  notranjega, psihičnega sveta s koncepti, prepričanja, zamislimi je, da daje smisel življenja.  Tu gre za krožno delovanje, saj iščemo le potrditvene informacije in ko jih najdemo, te dodatno podkrepijo hipotezo. Trenutne doživljaje opisuje z izrazom de Bono z izrazom 'popic – possible picture' kot pravkar porojeno idejo. 
De Bono je preminul, a njegove ideje živijo naprej. V Sloveniji jih širi Nastja Mulej je edina licencirana trenerka de Bonovih orodij razmišljanja. Njeno poslanstvo je postaviti  kreativno razmišljanje v šole morda celo kot samostojni predmet in v podjetja.  Njena domena pa je raziskovati, poučevati, trenirati in spodbujati koristno kreativnost pri zainteresiranih odraslih in otrocih.
Sklepne misli

O kozmični energiji v nas sem že pisal v e-knjigi Energetski potenciali odraslih za osebno rast zlasti v povezavi z delovanjem in stimuliranjem meditacije na čakre, tako da to ne bo več predmet analize. Mislim, da je nastal globok nesporazum v vprašanju človekove uslišanosti. Zdi se, da prav tega nima, kar najbolj potrebuje v mislih, besedah in dejanjih. Izgublja iniciativo človečnosti tam, kjer drugi in on sam najbolj kličejo po njej. 

Verjetno je, da bodo države pošiljale daljnoglede izven zemeljske orbite, da jih ne bi motila onesnaženost njene atmosfere poleg tistih, ki jih bodo zgradile na Zemlji. Za vsako vrsto svetlobe gradijo drugačen daljnogled. Seveda pa so zainteresirane, da bi jim uspelo zajeti čim več vrst svetlobe skupaj. V desetih letih bodo inženirji postavili v Afriki in Avstraliji na tisoče krožnikov, ki bodo v okviru SKA predstavljali en sam dotlej največji daljnogled na Zemlji. Tri vrste zvezd lahko postanejo supernove. Tiste, ki imajo manj kot 8 sončevih mas, srednja, ki ima 8 sončevih mas in 3. ki ima 10 sončevih mas. Odkritje srednje je napovedana novost, ki postane supernova zaradi zajema elektronov. Novoodkrita zvezda se imenuje SN 2018zd. To je pomembno zaradi pojasnitve nastanka življenja Zemlji. Zanj so potrebne tudi težke kovine.  Ta srednja vrsta postane nevtronska zvezda, težje pa se sesede v črno luknjo. 3. orjaška zvezda, ki ima več kot 10 mas. Tudi naše osončje je nastalo po eksploziji supernove zvezde. 
Nekateri dogodki so v vesolju napovedljivi, drugi pa niso. Tako npr. ne vemo, kdaj bo nastal veliki raztrg, ko se bo vesolje nehalo širiti. Možno je, da bi kolapsiralo v eni točki, iz katere bi ponovno nastal t. im. velikim pok. Hawking je pisal tudi o otroških vesoljih. Tudi naša galaksija je vključena v jato cca 24 galaksij in ta v nadjato cca 10 jat.  Zaradi nepravilnega gibanja so trki med njimi neizogibni. Tako npr. Andromeda drvi k naši Rimski cesti. Čez cca 3,7 milijarde let se bosta združili v eno. 
Naša predstava o zgradbi vesolja je še precej pomanjkljiva, ker črnih lukenj ne moremo videti kot tudi ne temne snovi in energije. Po svoji skrivnostni naravi so podobne Kantovi 'stvari po sebi'. Domnevajo, da ima vsaka galaksija svojo črno luknjo. V notranjosti seva. Črne luknje pogoltnejo vase vse, kar jim pride preblizu. So kot vrata v možna druga vesolja, ki jih ne vidimo in v več kot štiri dimenzije, ki jih. Ne občutimo. Astrofiziki veliki pok samo predpostavljajo, ne morejo pa dokazati neskončne mase v singularni točki, prakaše kvarkov, ki še niso atomi. Pra-poka ne moremo simulirati v laboratoriju. Gledamo v njegovo preteklost, zaznavamo pa ostanke njegovega 'prasevanja'. Ne vemo, ali bodo v vesolju prevladale gravitacijske ali antigravitacijske sile. Od tega je odvisno, ali se bo vesolje že nadalje širilo, ali pa se bo sesulo vase. 9/10 vesolja je praznina. Le 1/10 vesolja lahko vidimo. Vesolje nima niti središča niti konca. Svetlobna hitrost mu postavlja mejo. Prostor in čas drži skupaj. Prostorska merjenja so tudi časovna. Zaradi ukrivljenosti govorimo o eliptičnih tirnicah in relativno okroglih oblikah nebesnih teles. Vsako telo ima svoj čas. Na Soncu poteka čas počasneje kot na Zemlji. V vesolju veljajo še drugi zakoni kot na Zemlji. Kako naj se temne snovi. kozmično ukrivijo naši možgani, da bi kaj razumeli. V Rimski cesti je cca 100 milijard zvezd, prav toliko pa jih je že ugasnilo. Iz supernove zvezde se astronomija lahko veliko nauči. 

Staguhn (2002) je eden izmed tistih astrofizikov, ki se zaveda tudi verskih vprašanj, ki se ob domnevi 'velikega poka' kar sama ponujajo. Navaja, kako se je Einstein navsezadnje odločil za vero. Fiziki ne pristajajo na tezo nastanka sveta iz niča. Vesolje se ne širi v prazen prostor, ampak nastaja v tem, kar že je. Njegovo poročanju o stanju astrofizike se bere kot kriminalka. Priznava, da marsičesa še ne ve, ker imamo samo omejena spoznanja. Marsikaj je samo videz. Vesolje je že v naših glavah. V bistvu zastopa antropično načelo, kar pomeni, da vesolje dojemamo tako in ne drugače, ker smo tako sestavljeni. Če bi imeli drugačna čutila, bi ga dojemali drugače. Nakazuje sintezo astrofizike in teologije. Staguhn pove, da sta masa in energija dve strani iste medalje. Svet je sploh bipolarno strukturiran z dvojno naravo. Atom je čebulno sestavljen iz jedra in ovoja. Najmanjši delec je kvant. Kvantov je več vrst in imajo različne teže. 
Avtorja Graeber in Wengow (2022) dokazujeta, da so bili ljudje v davni preteklosti bolj srečni in solidarni kot so danes. V to so prepričani tudi drugi kritiki današnjih plitvin. Po moje tega sveta ne bi smeli na hitro spreminjati, ker bi ga lahko poslabšali, ampak bi bilo treba dograjevati dobre strani. Poljedelstvo ni bilo katastrofa (Harrari), ker so ga  uvajali postopoma s pomočjo vrtičkov. V bistvu je imel Rousseau s tezo o plemenitih divjakih prav.   Civilizacija je prinesla precej zla s hrematistiko – neupravičenem bogatenju. Iz njune razprave je jasno, da skupna plemenska lastnina bolj omogoča srečo posameznikov kot njenih članov (npr. v Engelsovem odkritju prakomunizma Irokezov) kot pa privatna lastnina, ki pogojuje čedalje večjo neenakost med ljudmi.   
Kakšne so ustvarjalne poti za ohranjanje miru? Mir je dosegljiv v sklopu vrednot ljubezni, sočutja, empatije,… Pomeni pa harmonijo, sožitje, spravo. Običajno pozabljamo, da smo lahko mirni, dokler imamo občutek, da svoje življenje obvladujemo ali vsaj vero, upanje in ljubezen, da ga lahko obvladujemo. Kadar nas je strah, smo pod stresom, nas nenehno nekaj skrbi, nam ta t.im. negativna čustva blokira jo pretok energije, ki je potreben za zdravljenje. Formiramo lahko vezja za srečo, ustvarjalnost, zdravje, tako da prenesemo nalogo iz namerne pozornosti neokorteksa v spontan odziv – sproščeno zbranost od spodaj. Z vztrajnim trenin gom meditacije se struktura oz. prostornina možganov spremeni. Meditativno stanje postaja samodejno. Blaženost skušajmo občutiti kar se da intenzivno. Lastnosti kontemplativnega uma lahko povežemo z izkušnjami mistikov ne glede na vrsto religije.      
Mandukja Upanišada glas 'om' (aum) se deli na tri dele: 'a' – budnost, 'u' – sanje, 'm' - globoko spanje brez sanj. Om ali aum,  sanskrt : ॐ, ओम् , romanizirano:  Ōṃ) je zvok svetega duhovnega simbola v indijskih religijah . Pomen in konotacije oma se med različnimi šolami znotraj različnih tradicij razlikujejo. Je del ikonografije, ki jo najdemo v starodavnih in srednjeveških roko pisih, templjih, samostanih in duhovnih zatočiščih v  hinduizmu,  budizmu.  džainizmu in sikhizmu. Kot zlog se v teh religijah pogosto poje samostojno ali pred duhovno recitacijo in med meditacijo.  
V hinduizmu om označuje bistvo končne resničnosti (parabrahman), ki je obenem zavest (paramatman) in eden najpomembnejših duhovnih simbolov. Nanaša se na atmana kot notranji jaz) in brahmana kot končno resničnost oz. celota vesolja, resnica, božansko, najvišji duh, kozmična načela, znanje). Zlog pogosto najdemo na začetku in koncu poglavij v Vedah, Upanišadah in tudi v drugih hindujskih besedilih . Je sveto duhovno zaklinjanje, ki se izvaja pred in med recitiranjem duhovnih besedil, med pujo in zasebnimi molitvami, v obredih obredov prehoda (sanskara), kot so poroke, ter med meditativnimi in duhovnimi dejavnostmi, kot je pranava joga.
Om simbolizira najvišjo resnico. Je vse, kar je bilo, kar je, in kar bo -
ta večna beseda je vse. Tako kot Jezus, ki pomirja, vrednota, ki vrednoti, pogum, ki opogumlja, vsemogočnost, ki nam daje moč, večnost, ki osmišlja čas.  
Om je prvotni zvok stvarjenja, najvišja in najčistejša vibracija. Mistiki so govorili o svoji izkušnji te energije kot o zvoku vibracij okrog vsega in v vsem. Zvok Om se imenuje tudi Anahata zvok (sanskrt: »ki nastane brez udarca« ali »nepremagljiv«) in se razlikuje od vseh drugih zvokov, ki jih lahko zaznamo s svojimi čutili. Zvoki so po navadi ustvarjeni, ko en predmet udari ob drugega, kot dve čineli, boben in roka ali glasilki. Om je samoustvarjeni zvok, zvok primarne energije. Je edini zvok enosti, ki presega dualizme ustvarjenega sveta: dan-noč, moško-žensko, dobro-slabo, itd.

Om je zvok popolne celovitosti, ki zajema vse zvoke ustvarjenega sveta. OM vsebuje vse ostale zvoke, vse besede, vse jezike in vse mantre. Tako vsi zvoki, ki izhajajo iz zvoka om, že odstopajo od celovitosti.
Mir je povezan z uspešnim reševanjem konfliktov, kontemplativnim življenjem, smart cilji, notranjo varnostjo in gotovostjo v negotovosti. Vedno smo v nekakšnem prehodu, prevodu, vmesnem stanju. Kako so možne definicije, doseganje svobode, ki ni nikoli dokončna, ampak se lahko izgubi in ponikne kot voda v pesku. Ali si sploh znamo postavljati meje, eksistirati v prebivanju? Naša odgovornost za preživetje je bržkone relativna, ne more biti absolutna, ker ni odvisna le od nas. Ves čas smo v nekakšni vojni, boju za prestiž.  
Nerazrešene travme, frustracije, neuspehi hodijo za nami in terjajo odgovor. Mir je povezan s transformacijo, transcendenco, samokontrolo samega sebe, pozitivno naravnanostjo do življenja, njegovim smislom, občutkom samoobvladovanja. 
Biti zdrav pomeni biti cel ali svet. Da bi dosegli vibracijo popolne celovitosti v vsaki celici in oživili to lastnost v nas, je najbolje ponavljati 'om'. Om je tako najboljši način, kako vibracijo enosti prenesti v raznolikost stvarstva.

Pomembno je, s kom smo. Kdo so avtorji, ki so nas oblikovali in smo jih ponotranjili oz. integrirali npr. Slavinski, Braden. Bakovićeva opisuje težavno pot do svetovnega miru. Ubili so bivšega japonskega premierja Abeja Šinzo podobno kot je literarni junak Julien Sorel ustrelil gospo Renalovo v romanu Rdeče in črno brez razloga (fr. act gratuit). 
Korona virus prihaja v valovih. V nekem satiričnem pamfletu oz. pismu omikrona koronavrusa človeški vrsti, ki ga je napisal indijski pisec G. Sampatha virus covid uči današnjega človeka harmoničnega odnosa, ki mu bistveno primanjkuje. Človek je postal druga najmočnejša vrsta na svetu, takoj za virusi. Virusi nimajo nobenega opravka z našo nesposobnostjo medsebojne pomoči. S tega vidika je zanimiva knjiga Rutgerja Bregnana (2021),  ki dokazuje, da človek ni primarno bojevito bitje, vendar je za prihodnji obstoj bistvena predpostavka doslednejšega upoštevanja zlatega pravila, ki pravi: ne stori drugemu tega, česar ne želiš, da drugi tebi stori. Ne bi smeli slediti sramu, strahu, bolestni tekmovalnosti. Imeti prav za vsako ceno je strup, ki sva ga bila deležna moj oče in jaz. šele nedavno njegov vliv odnehuje. Današnjim diktatorjem in avtokratom ni v interesu etika sožitja, ki na tem temelji, kakor tudi ne demokracija s človekovimi pravicami.      
Zeleno levičarstvo demantira idejo o nenehni gospodarski rasti. Inflacija nas sili k smiselnemu varčevanju. Amerika ima že recesijo. Spoštovanje Rusije utegne biti pogoj za mir.    
Os sveta lahko odkrije tudi negativne usedline nezavednega. Je tudi os svetega – transmundi. Združujem več meditacij v eno. Nove pristope ponotranjimo tako, da jih prakticiramo v vsakdanu. Mir je povezan z dostojanstvom in vsaj relativnim obvladovanjem življenja. Mir je v sklopu vrednot ljubezni, sočutja, empatije,… Mir pomeni harmonijo, sožitje, spravo. V tem razrvanem in vznemirljivem svetu je še toliko bolj pomembno, da si mir zagotavljamo skupaj z Bogom. Seveda pa niso nepomembni zunanji vplivi. Običajno pozabljamo, da smo lahko mirni, dokler imamo občutek, da svoje življenje obvladujemo ali vsaj vero, upanje in ljubezen, da ga lahko obvladujemo. Oblikujemo lahko vezi s srečo, ustvarjalnostjo, zdravjem, tako da prenesemo nalogo iz namerne pozornosti neokorteksa v spontan odziv – sproščeno zbranost od spodaj. Z vztrajnim treningom medita cije se struktura oz. prostornina možganov spremeni. Meditativno stanje postaja samodejno. Blaženost skušajmo občutiti kar se da intenzivno.  Lastnosti kontemplativnega uma lahko povežemo z izkušnjami mistikov ne glede na vrsto religije. 
Kadar nas je strah, smo pod stresom, nas nenehno nekaj skrbi, nam ta t.im. negativna čustva blokirajo pretok energije, ki je potreben za zdravljenje. Ogorevc je nekakšen divergentni učenec, ki nenehno dokazuje, da alternativne metode dajo več. Očitno ima veliko energije za doseganje visokih duhovnih ciljev, čeprav je začel nizko.  V svoji knjigi (2022) trdi, da so nekateri prepričani, da niso s tega planeta. Te naj bi terapevti vrnili v realni svet iz onostranskih iluzij.   
Lotite se posla pošteno, naj vam ne bo nerodno česa zavrniti in delajmo to, kar radi delamo. Ozaveščenost se je po eni strani dvignila, po drugi pa se ni. Ni dorasla zahtevam nove digitalne tehnologije.  
Rast možganov in povezave nevronov tudi v zrelih lahko spodbudimo. Aktivirajmo nevrone za razsvetljenje in ne tistih za stresno stanje. S ponavljanjem vaj novonastalo vedenje utrjuje mo. Gre za štiri digitalne krivice – 1. preveč informacij, 2. preveč odvajanja od našega avtentičnega namena, itd. Glej Kwik str. 9-11. Penny piše o frekvencah valov, vibracij. V tem je njeno dopolnilo Bergsonovega elan vitala. Dopolnjujem jo s pretočnostjo svojih dihalni poti – odprava kašlja in urogenitalnih poti.   
Zavest pomeni pozornost na spremembe, da se pravilno odločimo. Po Ogorevcu nadaljujemo to, kar smo v prejšnjem že dosegli. Ozaveščenost pa je zavedanje dosežene stopnje, da vemo, koliko znanja, veščin in izkušenj imamo o njej. Tedaj jo lahko še dvignemo na višjo raven. Danes se lahko dviga hitreje, kot se je v dosedanjih tisočletjih. Ozaveščeni se sprašuje, kaj mu še manjka in mu ni za samo lastno hvalo.  Na višjih ravneh postane zavest duh in energija, na nižjih je ujeta v telo. Zanj je Bog energija, sin telo in duh. V resonanci smo na višjih vibracijah in se lahko z vsemi nezavedno pogovarjamo.       
Ogorevc kot samouk in samozdravilec piše, da ljudje odpravljajo bolečine, ne pa težave oz. trpljenja.  Spominja se, da je na drugem planetu neka skupina skupno z njim z višjo zavestjo premagala zgolj tehnično civilizacijo. Interaktivna komunikacija (Habermas) je v praksi še precej nedomišljena. Pogosto se izjalovi, ko prevladujejo ozki interesi. Malokdo ji v težkih pogojih zna slediti. Na PI sem poleg raziskovanja učenja pisal tudi o vrstah mišljenja in vlogah jezika.        
Ogorevc rad poudarja razliko med višjo in nižjo stopnjo zavesti. Slednjim gre le za osebno korist. Zaradi nje sodelujejo tudi s hudičem, ker podležejo njegovim skušnjavam. Tem sta se Sidharta in Jezus znala izogniti. O tem  piše tudi Dawson (2019). Ta opozarja na temno snov in energijo v nas, ki nam delata škodo. Tako Ogorevc kot Dawson sta sčasoma postala bolj ustvarjalna. Šla sta globlje vase, da sta prišla dlje iz sebe. To počnejo vsi, ki osebnostno zrastejo. Poučno – Ogorevc je pred športno olimpijado večkrat ponavljal na višji kvantni ravni zavesti vizualizacijo, da je tudi že na olimpijskih igrah v Pekingu, dokler ga olimpijski komite ni res pravočasno povabil k udeležbi. Kaj moramo sami storiti za 'vstopni pogoj', da se nam želje uresniči. Ves čas privlačimo tisto, kar nam na neki ravni ustreza. Bog nas bo uslišal, če se to ujema s tem, kar imamo v notranjosti. Vem, da nas pogosteje kot si mislimo, preganjajo strahovi in skrbi zaradi negotovosti in nezaupanja. Dawsonova eko-meditacija le te odpravlja. Kaže na to, da smo lahko blaženi, četudi materialno izgubimo veliko ali vse. Z njeno pomočjo se lahko hitreje opomoremo. Duhovnost se pojavi šele na visoki oz. univerzalni ravni zavesti. Ali je uboštvo isto kot revščina? Kako je ta pojem že analiziran? Hvaležni naj bi bili še za opozorilo, da za svoje zdravje nismo storili vsega. Z nizko ravnijo energije si nakopljemo –prikličemo razne bolezni. če smo si jih nakopali na nižji ravni, bi jih morali odpraviti na višji! Prevzeti bi morali odgovornost za svoje zdravje, demokracijo, svobodo oz. vrednote sploh. Tudi demokracije ne more biti več kot smo ozaveščeni. Konsocialna demokracija je še utopija kot tudi to, da bi druge sprejemali, takšne kot so. Odločajmo se po srcu in razumu. Naprave prek gesla za našo varnost skrbijo za nadzor nad nami. 
Vesna Milek vidi smisel duše v spominjanju na smisel, ki smo ga nekoč že dosegli. A ni vseeno, česa se bo spominjala. Sokrat se prek Platona spominja svoje vednosti. Tudi mi se spominjamo nekdanje vednosti, modrosti. Duša je božanska iskra. Kaj bo z dušo ko bomo umrli. Je seme možnosti. Je življenjski dih. Zato hrepenimo po ljubezni, čistosti, Bogu. Za dušo skrbimo s potovanji po lepih deželah, urejenih vrtovih, umetniških stvaritvah, ki so predokus nebes. Duša hrepeni po sreči.. imejmo dušo pripravljeno na srečanje z Bogom. 
Iz absoluta, nadzavesti naj bi postali novi nad-ljudje. Nemški pregovor pravi, kakor pridob ljeno, tako izgubljeno. Ne zavedamo, kako plačujemo za svoje grehe – npr. Amerika ima precej težav  s svojim izvozom demokracije. Rusko ljudstvo mora precej trpeti zaradi svojih absolutističnih vladarjev. Agresija je dejansko že regresija, nazadovanje zaradi nasilnega prisvajanja. Višek energije občutimo kot motiv, naboj, strast, namen, izvajanje osi sveta navzgor in navzdol. Odgovorno odločitev   
Koncept egregorialnih moči ima svoje korenine v Enohovi knjigi. Kasneje sta izraz in koncept našla pot v druge jezike. Manuscrit trouvé à Saragosse ali Rokopis, najden v Saragossi, je bil roman, ki ga je v francoščini napisal poljski pisatelj grof Jan Potocki (1761–1815) v Ruskem imperiju v zgodnjem 19. stoletju in vsebuje izraz 'egregores', ki se nanaša na 'najslavnejšega izmed padlih angelov.' Izraz 'egregore' je uporabil tudi francoski avtor Victor Hugo v La Légende des siècles (1859) (Legenda vekov) uporablja besedo égrégore najprej kot pridevnik, nato kot samostalnik, njegov pomen pa pusti nejasen. Éliphas Lévi v Le Grand Arcane  (Velika skrivnost, 1868) poistoveti 'egregorje' s tradicijo stražarjev, očetov nefitov,  ki jih opisuje kot 'grozna bitja', ki "nas zdrobijo brez usmiljenja, ker se ne zavedajo našega obstoja. Drug koncept egregorja je GOTOS ( Gradus Ordinis Templi Orientis Saturni. (33°) Fraternitas Saturni. Članek Gaetana Delaforgea iz leta 1987 v reviji Gnosis definira egregor kot skupinski um, ki nastane, ko se ljudje zavestno združijo za skupen namen. Egregorje se uporablja tudi v zvezi z montrealskimi nadrealisti, najbolj znanimi kot Les Automatistes , v Egregoreju Raya Ellenwooda: Zgodovina montrealskega avtomatističnega gibanja. Gary Lachman v svoji knjigi Dark Star Rising identificira žabca Pepeja kot egregorja. Obstaja egregor vesolja in kot angelov varuhov. Za Ogorevca je bela magija dobrodelna, ker je rezultat  tega, kar na sebi storiš. Seveda dobimo le toliko energije, kolikor ljubezni premoremo. Najbolje je sprejemati sebe, kakršni smo (Trstenjak, Žabotova, Moltmann, Ogorevc). 
Na to se navezuje tudi zaupanje v božje usmiljenje po Favstini Kowalski.  Bog je energija, duh je informacija, telo. Znanost nima odgovora na vprašanje, kaj je duša, ker to ni merljiv pojem. Verjetno bi lahko enako ugotovili za duh. Iz psihologije je izginila. Italijanski filozof Pier Aldo Rovatti (2022) piše o slepi  ulici individualizma. Ne vidi poti v naslednjo fazo duha.  Smisel negotovosti ni v kartezijanskih ločnicah. Morda je v izpolnjevanju človeške misije. Nekoč je H. Arendt pisala o banalizaciji zla, Rovatti pa piše o pobarbarjenju civilizacije. Preživljamo 'temne čase' (Brecht). Spengler je prognoziral zaton zahoda, Berdjajev pa svetovno noč. Epoche pomeni pri Husserlu odmik in distanco od sleherne prehitre identifikacije oz. samoumevnosti. Gre za vzdržnost od sodbe, ki so jo prakticirali že stoiki. Pomeni tudi etično dejanje. Drugačnost kaj hitro postane obnovljena uniformnost. Npr. vsi hodimo v trgovine v nedeljo, vsi kupujmo poceni. Nismo več navajeni prisluhniti svetu brez vnaprejšnjih splošnih mnenj in osebnih predsodkov. Problem slepote ima že dolgo tradicijo s samozaslepljevanjem (ang. self-deception) npr. kralja Ojdipa in Shakespearjevih kraljev. Problem je znan že v antiki. Jezus pravi učencem: »eno uro niste mogli ostati budni«. Danes obstajajo tečaji 'čuječnosti'. Meditacije so že vaje čuječnosti. Smo res pozabili, kaj je človeški odnos. Rovatti je temeljito analiziral odnos med močjo, vednostjo in resnico. V tej točki nadaljuje Foucaulta. Naenkrat so se pokazale posledice osebne odgovornosti in neodgovor nosti za (morebitno) koronavirusno okužbo. Prevzemanje osebne odgovornosti je bistvo šibkega mišljenja. S Foucaultom presega teoretski absolutizem, ki je sicer v filozofiji precej pogost. Smo ranljivi, a odprti. 
Nimamo še odgovora na vprašanje, kako naj duševno integriramo novejšo tehnologijo. Tudi Ogorevc ne pove, katera je ta višja stopnja duha, s katero jo bomo obvladali. Nazadovali smo v slogu življenja. V tem barbarstvu se pretakata strupa individualizma in potrošništva. Imata bolezenske učinke med nami. Rojevajo osamljenost in odtujenost v kvazisocialnosti. Demokracija je izpraznjena. Za vsako družbo je značilno, kako definira odnos do drugega. Subjektivnost dobimo z interaktivnostjo in v (športnih) igrah. Prehod k 'mi' je precej onemogočen, ker ga zamegljujejo lažne potrošniške identifikacije.                       
Čutna, intimna glasba je fluidna kot identiteta urdujke Arooj Aftatab. Vodi na v globoko razmišljanje in zaznavanje- Je  kot ples not in sveta, krajev, kjer je živela. Živela  je v Pakistanu. Črpala je  iz sufijske literature. Glasba je zdravilna, terapevtska, radostna, čarobna. Je duhovna, čeprav duhovnost nima enoznačne definicije. Je matematična, astrološka itd. 
Roman Alamut govori o perzijski trdnjavi iz 11. stoletja, imenovani Alamut, kjer voditelj sekte  izmailcev (ismaelitov) Hasan ibn as-Sabah zbira bojevnike za napad na seldžuško cesarstvo, ki je zasedlo Iran. V trdnjavo se na željo družine poda tudi mladi Ibn Tahir, ki je kasneje izbran v četo najpogumnejših vojakov, fedaijev. V zahtevnem urjenju jim je naroče no, naj za izpolnitev ukazov žrtvujejo vse, tudi lastno življenje. Po smrti bodo takoj odšli v raj, kjer bodo lahko uživali v pijači, hrani, brezdelju in ob dekletih.
Tri vojake, Jusufa, Sulejmana in Ibn Tahirja Hasan omami s kroglicami hašiša in jih, medtem ko so v nezavesti, da prenesti v vrtove deilemskih kraljev za trdnjavo. V njih je ustvaril podobo raja, vključno z rajskimi deklicami, hurijami. Fedaiji verjamejo, da je Alah Hasanu podelil moč, da jim lahko odpre vrata v raj. Med njimi in »hurijami« se spletejo ljubezenske vezi, kar Hasan kruto izkoristi. Da bi sultanovi (seldžuški) vojaki, ki so jih izmailci zajeli ob napadu, spoznali, kakšno moč ima Hasan, Sulejmanu in Jusufu ukaže, da se ubijeta. V upanju, da bosta v raju spet videla svoji ljubezni in ostala večno z njima se fedaia res ubijeta.
Ibn Tahirja, najboljšega izmed fedaijev, Hasan pošlje umorit Nizama al-Mulka, sultanove ga vezirja, ki je Hasana v preteklosti izdal. To Ibn Tahir tudi stori, vendar mu vezir pred smrtjo odkrije resnico o Hasanovem načrtu. Fedai se odloči, da bo Hasana ubil in se odpravi nazaj na Alamut. Hasan ga sprejme in mu razloži pravi pomen njegovega nauka – »nič ni resnično, vse je dovoljeno«. Nato Ibn Tahirja pusti oditi in ta odpotuje po svetu. Drug fedai umori sultana in turška država razpade. Začne se boj za nasledstvo prestola. Hasan se zapre v stolp, kjer naj bi do smrti delal, zaprt za zunanji svet, oblast nad izmailci pa razdeli svojim zvestim daijem, pomembnim verskim in vojaškim poveljnikom. V zborniku Jezikoslovne in literarnovedne raziskave Paternu piše, da roman združuje 'sodobno eksistencialno problema tiko s slikovitim orientalskim srednjim vekom, filozofijo z bujno fantastiko in intelektualiziran jezik z enostavno, klišejsko pripovedjo'.
Janko Kos v razpravi Težave z Bartolom v zborniku Pogledi na Bartola piše, da se prek izreka, zapisanega v geslu Alamuta - "nič ni resnično, vse je dovoljeno" oz. v 6. poglavju 'zatorej ne verujemo v nič in vse smemo storiti'. 'V bistvu Alamuta pisatelj razvija probleme evropskega nihilizma'. Literarni kritiki so v njem videli povezave z Nietzschejem in s Freudom. Alamut ni izviren zgodovinski roman, ker je tedanji iranski kontekst le kulisa za Bartolovo izpovedovanje lastnih nazorov. 
Pisatelj Vladimir Bartol je baje simpatiziral s primorsko organizacijo TIGR. Miran Hladnik opredeljuje naslednjo ugotovitev: »Dobroti verjame svet samo tedaj, kadar ta izhaja iz moči; kadar pa se dičijo z njo šibki, ji ne verjame nihče (...)« in »(...) namesto vloge 'miroljubnih poljedelcev' Slovencem narekuje, naj se lotijo tveganih odločitev, naj pozabijo na Cankarjev zgled (spomnimo se njegove trojice: vera, upanje, ljubezen iz Podob iz sanj) in namesto tega sledijo drznemu Črtomirju iz Prešernovega Krsta pri Savici, ker jim samo táko obnašanje zagotavlja nacionalno preživetje.« 
Hasan Ibn as-Sabahove bojevnike je mogoče primerjati tudi s sodobnimi teroristi, predvsem s tistim, ki izhajajo iz islamskega fundamentalizma, ki je  tedaj manipuliral z ljudmi. Hasan goji le lastno moč. Možno jih je primerjati tudi z ideologijo oz. kvazi-religijo vojske Velikega inkvizitorja v Dostojevskijevem romanu Bratje Karamazovi.
Kurt Friedrich Gödel (28. april 1906 – 14. januar 1978) je bil  logik,  matematik  in  filozof.  Gödel, ki je skupaj z Aristotelom in Gottlobom Fregejem veljal za enega najpomembnejših logikov v zgodovini, je imel izjemen vpliv na znanstveno in filozofsko razmišljanje v 20. stoletju, v času, ko so drugi, kot sta Bertrand Russell , Alfred North Whitehead in David Hilbert sta uporabljala logiko in teorijo množic za raziskovanje temeljev matematike, pri čemer sta gradila na prejšnjih delih, kot so Richard Dedekind, Georg Cantor in Frege.
Gödelov prvi izrek o nepopolnosti navaja, da za kateri koli ω-konsistenten  rekurziven  aksiomatski sistem, ki je dovolj močan, da opiše aritmetiko naravnih števil (npr. Peanova aritmetika), obstajajo resnične trditve o naravnih številih, ki jih ni mogoče niti dokazati niti ovreči iz aksiomov. To je dokazal s tehniko t.i. Gödelovega številčenja, ki kodira formalne izraze kot naravna števila. Drugi izrek nepopolnosti, ki izhaja iz prvega, pravi, da sistem ne more dokazati lastne konsistentnosti. Avtorji načela nedoločenosti, načela nepopolnosti in meja jezika govorijo v načelu isto kot Sartre o človeškem manku, nedoslednosti, ekscentričnosti, izpostavljenosti.  
Ugotovili smo, da je vesolje zibelka človeka, ni pa panaceja (latinsko panacea, grško panakeia (iz pan - vse in akos - zdravilo), ker ni 'mitično čudežno zdravilo za vse bolezni', saj nam z marsičem grozi. Vse, kar tvori krožno harmonično strukturo, je lahko mandala. Takšna je tudi ljubeče ljubljena ljubezen v krščanstvu. Je optimalno urejena in brez entropije vse povzema vase. 

Literatura
- Abbott Stacey (2016). Undead Apocalypse: Vampires and Zombies in the 21st Century. 
Oživljena apokalipsa, vampirji in zombiji v 21. stoletju.
- Agamben, Giorgio (2021). Moč misli. Ljubljana, Beletrina. 
- Aguilar David, et al. (2008). Planeti, zvezde in galaksije. Ilustrirana enciklopedija našega vesolja. Ljubljana, Rokus.
- Anders  Guenther (2021). Pogled z lune. 
- Anderson Greg (2008). 22 zakonov zdravja in vitalnosti. Kranj, Ganeš.
- Bartol, Vladimir (prva izdaja 1938, 2016). Alamut. Ljubljana, Sanje. 
- Bourdieu Pierre (2020). Praktični razlogi. O teoriji delovanja. Ljubljana, Krtina. 
- Boyer, Anne (2022). Trdoživa. Orig. Undying. Razmišljanja o sodobni bolezni. Ljubljana, UMco.  
- Bregman Rutger (2021). Človeštvo. Zgodovina skozi  prizmo optimizma. Ljubljana, založba Vida. 
- Browne John (2019). Make, Think, Imagine. Engineering te Future of Civilisation. London, Bloomsbury Publishing. 
- Dawson Church (2021). Blaženi možgani. Brežice, Primus.  
- De Bono, Edvard (1992). Tečaj mišljenja. Ljubljana, Ganeš.
- De Bono, Edvard (2005). Priročnik za pozitivno revolucijo v razmišljanju. Velenje, Pina.
- De Bono, Edvard (2005a). Šest klobukov. Ljubljana, New Moment d.o.o.
- De Bono, Edvard (2006). Lateralno razmišljanje. Ljubljana, New Moment d.o.o.
- De Bono Edvard (2014). Enostavnost v razmišljanju. Začnite misliti hitreje in jasneje. Priročnik. Ljubljana,  
- De Bono Edvard (2015). Naučite svojega otroka razmišljati. Maribor, Rokus.
- De Bono (2018). Paralelno razmišljanje. Ljubljana, MK.
- Chopra, Deepak (1994) Sedem duhovnih zakonov uspeha. San Rafael: Založba Amber Allen in knjižnica novega sveta. 
- Currivan, Jude ( 2009). Osma čakra : spoznajte kozmično zavest in kdo v resnici ste. 
- Davidson Church (2022). Blaženi možgani. Nevroznanost preoblikovanja možganov za več trpežnosti, ustvarjalnosti in radosti. Brežice, Primus.
- De Grasse Tysson Neil (2018). Astrofizika za vse, ki se jim mudi. Tržič, Učila International.  
- Detela, Andrej (2015). Sintropija v polifaznih zibelkah. Ljubljana, Elaphe.
- Duckworth Angela (2016). Predanost. Moč strasti in vztrajnosti v življenju in pri delu. Ljubljana. UMco.
- Dyer Wayne W. (2020). Moč namere: naučite se na svoj način soustvarjati svoj svet. Brežice, Primus.
- Dyer Wayne, Garnes Dee (2021). Otroci se spominjajo nebes. Brežice. Primus.
- Dyer Wayne W. (2020). Moč namere: naučite se na svoj način soustvarjati svoj svet. Brežice, Primus.
- Dispenza Joe (2022). Postanite brezmejni. Kako običajni ljudje počnejo neobičajne stvari. Brežice, Primus.
- García Héctor & Miralles Francesc (2020). Šinrin-joku – japonska gozdna kopel. Ljubljana. MK. 
- Gomboc, Simona (2011). Samouresničujoča se prerokba: pojav in implikacije. Psihološka obzorja, 20(2), 83-105.
- Graeber David & Wengrow David (2022). Pričetek vsega, nova zgodovina človeštva. Ljubljana, Umco. 
- Finley Guy (2009). Skrivnost osvobajanja. 
- Freud Sigmund (2021). Nelagodje v kulturi. Ljubljana, Beletrina. 
- Greene Brian (2004). Čudovito vesolje. (The Elegant Universe). Superstrune, skrite dimenzije in iskanje končne teorije vsega. Tržič, Učila International. 
- Greene Brian (2005). Tkanina vesolja. Tržič, Učila.
- Hawking Stephen (2002). Vesolje v orehovi lupini. Tržič, Učila International.  
- Hawking Stephen (1994). Črne luknje, otroška vesolja in drugi eseji. Ljubljana, Sigma. 
- Hawkins David (2021). Pot v svobodo z metodo opuščanja. Brežice, Primus.
- Hay, Louise & Schulz Lisa (2013). Vse je v redu. Brežice, Primus.  
- Hay Louise & Hutchinson Alberta (2016). Afirmacije. Pobarvanka. Brežice, Primus.  
- Hicks, Ester, Hicks, Jerry. (2008). Osupljiva moč čustev : naj vas vodijo občutki. Ljubljana : Ara.
- Hicks, Ester & Hicks, Jerry (2008a). Zakon privlačnosti. Ljubljana, Ara. 
- Hicks, Ester & Hicks, Jerry (2008b). Prosite, dano vam je – naučite se uresničevati svoje želje. Ljubljana, Ara. 
- Institut Michael Newton (2000). Modrost duš. Življenje med življenji za duhovno rast. Ljubljana, Ara.
- Institut Newton Michael (2020). Modrost duš. Študijski primeri hipnoterapij življenje med življenji za duhovno rast. Ljubljana, Ara. 
- Ishiguro Kazuo (2007): Ne zapusti me nikdar. Tržič, Učila international- Jeršek Marjetka (2012). Energija videnja. Ljubljana, Debora.
- Kahneman, Daniel; Sibony, Olivier; Sunstein Cass R. (2021). Hrup, zakaj tako slabo presojamo. Ljubljana, UMco.   
- Kandorfer Jasmina (2016). Sporočilo iz druge galaksije. Knjiga za dušo. Ljubljana 
- Kasparov Gary (2012). Kako življenje oponaša šah. Maribor, KMŠ. 
- Kezele Predrag Adrian (2016): Sedem čaker, sedem stanj zavesti. Celosten vodič za duhovni razvoj.  razvoj. Ljubljana, Chiara.    
- Košir Manca (et al., 2022). Nagovori tišine. Brežice, Primus.
- Kundera Milan  (orig. 1984, 2005). Neznosna lahkost bivanja. Ljubljana, MK. 
- Kuhn, Thomas (orig. 1962, 1998). Struktura znanstvenih revolucij. Ljubljana, Krtina. 
- Kwik Jim (2021). Brezmejni potencial. Tržič, Učila. 
- Lewis Clive, S. (2005). Vprašanje bolečine. Ljubljana, Družina. 
- Levy Joel (2022). Hawking, neutrudni mislec in teorija vsega. Ljubljana, MK. 
- Lindahl, Kay (2008). Sveta umetnost poslušanja. 40 razmislekov o tem, kako negovati duhovno vajo. Ljubljana, Založba Govinda. 
- Lorius Cassandra (2008). Mandalas and meditations for everyday living. 52b pathways to personal living.  Lomdom, New York. CICO Books.
- Lubich, Chiara (2002). Vsak trenutek je dar. Ljubljana, Novi svet.
- Lubich, Chiara (2007). Beseda življenja. Ljubljana, Novi svet.
- Lukács Zsolt (2010). Tomaž Šalamun in mistično izkustvo. Diplomsko delo. Ljubljana, Filozofska fakulteta. 
- Mack Katie (2021). Konec vsega. Gledano astrofizikalno. Ljubljana, UMco. 
- Millman, Dan (2001). The Laws of Spirit: A Tale of Transformation. Paperback. 
- Mukherjee, Siddharta (2012): Kralj vseh bolezni. Biografija raka. Ljubljana,  Modrijan. 
- Newton Michael (2011). Potovanje duš. Ljubljana 
- Ogorevc Marjan (2019). Človek, kam greš. Brežice, Enost center.  
- Omejc Vanda, Železnik Gabrijela (2001). Mandala, pomoč pri dvigu zavesti in osebnostno zrelostnem procesu. Žirovnica, Medium.     
- Pang Camilla (2022). Kako deluje človek? Kaj nas znanost lahko nauči o življenju, ljubezni in odnosih? Preserje, Aktivni mediji.  
- Peirce  Peirce (2019). Frekvenca. Moč osebne vibracije. Brežice, Primus.  
in odnosih? Preserje, Aktivni mediji.  
- Perec Georges (1996). Stvari. Zgodba iz šestdesetih let. Ljubljana,MK. 
- Rees, Martin (2003). Pred začetkom. Naše in druga vesolja. Radovljica, Didakta. 
- Ryan, Mary Jane (2003). Stališče: Hvaležnost. Ljubljana. 
- Sagan Francoise. Žarek sonca v mrzli vodi. Roman. 
- Sarah, Robert; Diat,  Nicolas (2021). Moč tihote. Ljubljana, Družina. 
- Senegačnik,  Brane; Sunčič, Maja (ured., 2004). Antika za tretje tisočletje. Ljubljana, ZRC SAZU.  
- Singer, Michael Alan (2015). The Surrender Experiment: My Journey into Life’s Perfection. New York, NY: Harmony Books. ISBN 978-1629535401.
- Singer Michael A. (2022). Predajmo se življenju. Moje potovanje k sreči. Tržič, Učila International. 
- Sontag, Susan (1978). Bolezen kot metafora. 
- Staguhn Gerhard (2002). V iskanju najmanjšega delca sveta. Tržič, Učila Internacional.  
- Stone Tom (2013). Kako? Preproste tehnike, s katerimi  boste presegli svoj ego in sprostili čustveno bolečino iz preteklosti. Ljubljana, Chiara.si.    
- Svetek, Božidar (2021). Ujetniki svoje minljivosti : od slikarstva, glasbe preko časa, tempera ture, svetlobe, zvoka in ptic do praznine vesolja. Ljubljana, Samozaložba.
- Tesla Nikola (2021). Problem povečevanja človeške energije s posebnim ozirom na pridobivanje energije Sonca. 
- Tolle, Eckhart (2007). Zdaj, resnično tvoj je samo ta trenutek. Ljubljana, Cangura.
- Tolle, Eckhart (2009). Nova zemlja. Prebujeno, zavestno življenje. Brežice, Primus. 
- Trkovnik, M. (2003). V vrtincu med zemljo in kozmosom. Ljubljana, Kristina svetovanje.
- Tsabary Shefali (2022). Ozaveščeni starši, Prebujena družina, Radikalno prebujenje. Tržič, Učila. 
- Uršič, Marko (2016). Filozofija narave, “Natančna naravnanost” vesolja in “antropično kozmološko načelo” (Sodobna kozmologija med fiziko in metafiziko, I. predavanje). FF. 
- Zidar Peter (2008). Odstrto vesolje. Ljubljana, Tehniška založba Slovenije. 

Viri

- Cyndi Dale (2008): https://www.amazon.com/Advanced-Chakra-Wisdom-Practices-Transforming/dp/1591798965.
- Mojca Koprivnikar, certificirana angelska učiteljica in učiteljica programa Transformirajte svoje življenje iz Šole Diane Cooper (DCSWL). VIR vsebine: https://dianacooper.com/
- Chopra Deepak in David Simon: Duhovni zakoni delovanja čaker. Glej splet: http:// www.ayurveda.si/novice/kaj-bi-moral-vsak-vedeti-o-svojih-cakrah.
- Guillem Vicent. Duhovni zakoni. https://www.uv.es/vguillem/DUHOVNI_ZAKONI.pdf.
- Šinigoj Aleksander. https://www.mastermindakademija.com/trgovina/zgoscenka-po-vasi-meri-aleksandra-sinigoja/.