dr. Bogomir Novak  

Vprašanje celovite krščanske duhovnosti                                                                     1-237 

Kazalo                                                                                                                                      1                                                                                                                            

Povzetek                                                                                                                                   1                                                                                                                                  
Spremna beseda                                                                                                                      3                                                                                                               

1. Razlikovanje med duhovnimi in ne-duhovnimi značilnostmi človeka                         11
1.1 Razsežnosti duhovnega človeka                                                                                     23 
1.2 Kratka zgodovina mistike                                                                                              41 
1.3 O gnostikih                                                                                                                      55
1.3.1 Mojster Eckhart – negativni teolog                                                                            59
1.3.2 Rudolf Steiner – antropozof                                                                                        70 

2. Obeležja notranjega človeka - kontemplativnost in tihota                                           81

2. Specifična in univerzalna krščanska duhovnost                                                            90
2.1 Krščanska duhovna teologija  kot razlaga teofanije                                                 100
2.2 Praznovanje Božiča in Velike noči                                                                              113
2.3 Pomen Marije v krščanski duhovnosti                                                                       115
2.3.1 Pomen svetnice Bakhite  in matere Terezije                                                           121 
2.3 Nekatere značilnosti krščanske filozofije                                                                    124 
2.4 Stiki in razhajanja med znanostjo in krščansko duhovnostjo – nekaj primerov   143

3. Današnja obeležja boja dobrega proti zlu                                                                    145
3.1	Izzivi spoprijemanja s pandemijo koronavirusa                                                       147
3.2 Poti in cilji duhovnega boja                                                                                         156

4. Stanje duha danes – krščanstvo in novodobna religija                                               168

5. Odnosi med politiko, duhovnostjo in vero                                                                    181

6. Naše sposobnosti za sprejemanje in spreminjanje realnosti                                       187

7. Evolucija in božja revolucija                                                                                         202

Zaključki                                                                                                                              213

Literatura                                                                                                                            228
Viri                                                                                                                                       236

Knjigo posvečam ženi Tončki 

Povzetek 

V 1. poglavju opredeljujemo sekularizirane značilnosti duhovnega človeka, ki jih je Dyer razlikoval od neduhovnega, zmaterializiranega, sebičnega človeka. Zohar in Marshall razvijata razumevanje za duhovno inteligenco oz. pismenost v duhovno bornem času.  Nato razlikujemo tudi med sekularno in sakralno duhovnostjo. Pri sakralni opredelimo krščanske lastnosti duhovnosti, kakršne so opredeljene pri svetem Pavlu. Na kratko predstavimo tudi osnovne značilnosti muslimanske religije in budizma.  

Krščanska drža je prepletena z gnostičnimi prvinami. Tako kot obstaja razlika med optimis tično in pesimistično gnozo, kar pomeni, da prva najde stik s tostranskim svetom, druga pa ne in ji zato ustreza oznaka negativna teologija, obstajajo tudi razlike med pozitivno in negativno mistiko.  Slednja se sklicuje na sovpadanje nasprotij – coincidentia oppositorum, ki je pri Cusanskem tudi učena nevednost (lat. docta ignoratia). Kontemplativni, notranji človek doživlja Boga v svoji duši (Eckhart). Opišemo Steinerjev antropozofski prispevek k duhovni praksi. Jung je z globinsko psihologijo prispeval k zavedanju nezavednega boga v nas.   

V 2. poglavju sledimo nadaljnjim značilnostim kontemplativnega človeka. Seznanimo se, katerim različnim duhovnostim in psevdoduhovnosti smo izpostavljeni. Izpostavili smo glavne značilnosti krščanske duhovnosti, ki je po poslanstvu univerzalna, glede na druga verstva pa specifična. Razlike med moško in žensko duhovnostjo obstajajo tudi znotraj RKC, tako da je ženska duhovnost manj priznana kot moška. Sveta Marija ima največji pomen v pravoslavni duhovnosti, srednjega v katoliški cerkvi in najmanjšega v protestant skih cerkvah. Pokažemo tudi življenje Svetih žena Bakhite in matere Terezije. Krščanska filozofija  je sopotnica krščanske teologije. Danes ne govorimo več o vekovni oz vekoviti filozofiji (lat. philosophia perennis), ampak o filozofiji religije, ki proučuje (ne)možnosti in meje verovanja. Odnos med filozofijo in religijo je podobno ambivalenten kot odnos med znanostjo in religijo. Nekateri filozofi in znanstveniki povezavo podpirajo, drugi pa zanikajo. Tako Collins, ki je sam krščanski vernik, prizna pozitivno povezavo, Dawkins (2016) pa jo zavrača.   

V 3. poglavju orišemo današnje okvire boja dobrega proti zlu, ki so soočena z mnogoterimi izzivi spopadanja s škodljivimi učinki v valovih mutirajočega koronavirusa. Ta  kriza po eni strani razgalja družbene slabosti. Narašča revščina, krhajo se medsebojni stiki, nazaduje stopnja gospodarstva, zdravstveni sistemi pokajo po šivih na robu zmogljivosti. Starostniki so premalo zaščiteni v domovih za ostarele. Po drugi strani napreduje tehnologija, razvijajo pa se medicinska cepiva.  Krščanstvo ni manihejstvo, zato je prepričano, da boj dobrega proti zlu ne bo večen, ker brezpogojna ljubezen premaga sovraštvo v procesu odrešujočega udejanjanja trinitarizacije. Paradigma ljubeče komunikacije je Sveta Trojica.  Pri vprašanju, kakšne so resnice o covidu 19 in po katerih logikah jih presojamo, te resnice in logike tudi diferencirano opredelimo. 

V 4. poglavju opredelimo značilnosti krščanske duhovnosti kot so brezpogojna ljubezen, ponižnost oz. pokorščina, kesanje za grehe, veselje do življenja, dobra dela za bližnjega, občutek podarjenosti oz. radodarnost. primerjamo novodobno psevdo-religijo, ki je v bistvu razpršeno gibanje brez prave avtoritete, veliko obljublja, vendar pa malo uresniči in krščanstvom. Med njima ni dobrega prevoda. Kot pri stari gnozi, se tudi pri novi pokaže, da se lahko krščanstvu v marsičem približa ne more pa ga poživiti in še manj nadomestiti. Več razdvaja kot poveže. Tradicionalne verske vrednote razvodeni, ker posamezniki nimajo občestvene opore, Cerkve kot ustanove. Na koncu je posameznik bolj sam kot je bil na začetku, ko se je gibanju priključil. Novodobnem gibanju, ki je heterogen pluralen pojem, manjka avtoriteta, zapovedi, solidarnostna etika, osebnostna rast iz trpljenja. Ima pa nekaj skupnih značilnosti samouveljavljanja osebnosti posameznikov.          

V 5. poglavju pokažemo, da je danes težko voditi krščansko politiko. Zdi se, da je bilo to v času konstantinske cerkve, ki ni bila ločena od države lažje. Vendar pa je bila ta RKC obremenjena s posvetnim bogastvom, vojnami in nasiljem. Krščanska politika mora gledati v prihodnost ekološke čistosti in človeškega sočutja v trpljenju po etiki solidarnostnega personalizma.     

V 6. poglavju ugotavljamo, da je treba stanja določenih osebnih in družbenih razmer najprej sprejeti, če jih želimo v  čem spremeniti. Na to razlikovanje se nanaša tudi Oettingerjeva molitev. V družini, šoli in družbi se nenehno socializiramo od prve do druge in tretje socializacije. Te socializacije posamezniki transformiramo v duhovna vseživljenjska izkustva. Najdemo stične točke s transformacijsko oz. celostno pedagogiko glede na svetovni etos. Te sposobnosti so pri različnih ljudeh različne glede na tipe osebnosti in njihovih inteligenc. Že od antike poznamo teoretike, ki so kontemplativni in praktike, ki opravljajo konkretna opravila v industriji in informatiki, obrti, kmetijstvu.    

7. poglavje prikazuje večstransko evolucijo od biološke oz. (avto)biografske ravni do božje revolucije. Obe sta našim očem nevidni. Evolucija je vključena v proces trinitarizacije, kar pa je duhovnim evolucionistom kot so Wilber itd. prikrito.  V zaključku skušamo ovrednotiti nekatere sodobne krščanske cerkve kot so binkoštniki, adventisti, napredni kristjani.      

Spremna beseda

Predstavljeno delo predstavljam kot nadaljevanje treh predhodnih e-knjig kot so 1. Kako nastaja nova duhovna realnost, 2. Prolegomena za novo fenomenologijo vzgoje duha in 3. Psevdoreligija kapitala in tradicionalne religije. 

Da bomo lažje razumeli pričujoče delo, na kratko predstavimo predhodna. E-knjiga Kako nastaja nova duhovna realnost predstavlja uvod v duhovno pedagogiko. Povod zanjo mi je dal posvet, ki je bil na Škofijski klasični gimnaziji na Štuli pri Ljubljani, dne 1. 12. 2018 kot študijski dan z naslovom O gradnji in razvoju osebnosti mladih. Na njem smo s časovne perspektive referenti reflektirali pomen Pedičkovega strokovnega opusa za čas po njegovi smrti. Pediček je nenehno je  razvijal emancipatorno-anticipacijski pedagoški naboj v odnosu do tedanje etatistično-socialistične pedagogike. Zavzemal se je za celostno antropološko pedagoško teorijo in prakso, ki se v zasnovi nahaja v raznih novostih, v celoti pa še vedno ni uveljavljena. Ta koncept pluralen, ker zadeva  tako privatne šole kot tudi javne šole. Vsekakor pa večkrat prenovljena javna osnovna šola ni več zgolj transmisij ska.  Javna šola je še vedno bolj transmisijska in storilnostna kot transformacijska, ker je v njeni obojestranski komunikativnosti še neuresničena. 

Nova duhovna realnost nastaja z ozaveščanjem čim večjega števila ljudi, solidarnostno etiko in empatično civilizacijo. Duhovne realnosti ne iščemo v platonskih intelektualnih nebesih, ampak v vsakdanjem svetu (a)socialne realnosti. Če je samo zgoraj, je kvazirealna, ker »v kleti strašijo miši« (Jung). 

V Prolegomeni za novo fenomenologijo vzgoje duha skušamo preseči razcepljenost duha v njegovi enotnosti, zato z naslovom namigujemo na Heglovo fenomenologijo duha, čeprav je ne dopolnjujemo. Izvor vzgoje kot oblikovanja (nem. Bildung) iščemo v starogrški paideia,  končamo pa z vzgojo v medgeneracijskem dialogu med otroki in starši, učenci in učitelji. Pomembno je zlasti II. poglavje s podpoglavji 1. Pot k duhovni komunikaciji, 2. Duhovni okviri komunici ranja, 3. Samospraše vanje kot utiranje poti do duhovne vzgoje, 4. Poti do duhovne samorealizacije, 5. Nekateri alternativni vzgojni koncepti, 6. Škof Anton Martin Slomšek in razplet s slovensko cerkvijo, 7. Poti duhovne rasti, 8. Vloga duhovnega kapitala, str. 45-105. 
  
V e-knjigi Psevdoreligija kapitala in tradicionalne religije pokažemo, da je neoliberalizem s konzumno družbo 'ustvaril' nov tip religije potrošništva, ki jo organizirajo trgovci, predstavljajo pa trgovine in banke. To je mentaliteta 'vsega dovoljenega in dostopnega' (age of access) totalne mobilizacije. Navdih zanjo predstavlja Dostojevskijeva 'Legenda o Velikem inkvizitorju' v romanu Bratje Karamazovi. V njej Ivanov inkvizitor ustreže trem hudičevim skušnjavam in zaradi nepotrebnosti trpljenja nedolžnih otrok 'ustvari umeten raj brezskrbnosti srečnih sužnjev', ki jih čaka samo še smrt. Takšna nihilistična religija je brez eshatoloških ciljev, hrepenenja po smislu življenja. Zaradi trenutnih užitkov izgubi človekova osebnost dostojanstvo, avtentičnost in zgodovinskost.        

To nas navaja na sklep, da posvetna duhovnost brez svete, božje duhovnosti nima korenin in temelji na pesku, čeprav sta obe kontemplativni. Prevladovanje nacionalizmov kaže na to, da zaostajamo v globalnem učenju.  Samo nakazali smo, kakšni sakralni odnosi, ki jih razlagajo različne duhovne religije, se implicitno skrivajo v posvetnih odnosih. Vprašanje je, kako danes poteka proces ponotranjenja vnanjega in povnanjenja notranjega, kar je za prvo polovico 19. stoletja razložil Hegel. Politika možnega izhaja iz transformacijsko kognitivne šole z duhovno komponento, ker je njen cilj pripravljati učence na svet, ki ga še ni, ki pa naj bi bil bolj trajnostno usmerjen v preživetje kot je dosedanji. 

Današnji svet v 21. stoletju je v veliki religiozni in verski krizi. To pa ni v tolikšni meri zaradi sekularizacije, kolikor je zaradi  inflacije ponudbe novodobnih religij kot psevdo-religij kapitala. Nastajajo še nova verstva-religije in nadomestki za krščanstvo. Posledično nastajajo kulturni relativizmi z nihilizmi in političnimi fundamentalizmi. V tem delu sledimo izzivu zvestobe krščanski veri nasproti nenehnim nevarnosti zdrsov v apatijo mimikrije tujih božanstev ali brezverja.    

Zanikanju Boga kot transcendence v ateističnem socializmu monopolne ideologije komunis tične partije je sledilo zanikanje v imenu kapitala. Soočamo se z dejstvom, da  kapital s konzumno psevdoreligijo skuša revidirati in nadomestiti  vse dosedanje svetovne religije. Vprašanje svetovnih religij pa je, ali pristajajo na to, da so le maske svetovnega kapitala – njegove politične ekonomije, ali pa so zanj pomembna alternativa. V 20. stoletju je državna politika skušala nadzorovati tako religijo kot trg. Na splošno lahko ugotovimo, da se ta področja prepletajo. Kakor ima vsaka religija politične in ekonomske učinke, tako tudi politika in ekonomija vplivata na religijo. Medverski dialog še ni privedel do konsenzualne določitve mesta krščanstva med drugimi svetovnimi religijami. Za vsakega pripadnika je najpomembnejši njegov Bog. 

Ker »duh veje, koder hoče« tja, kamor veter mojo pesem nosi, kot se je izrazil  Stanko Avsenik, kar pomeni, da se nova izkustva sproti vpisujejo v strukturo sveta in svetega. Do določene meje smo zbrali dosedanja izkustva, ki so sicer odprta v neskončne razsežnosti vesolja. Morda se idealu scientia universalis v ecclesia universalis vedenja vseh za vse približujemo z zmago 'božje države' (Avguštin). Danes je čas povnanjenja, ki naj bi mu sledil čas ponotranjenja in poglabljanja globalnih vrednot religij in dosežkov znanosti, umetnosti in filozofije v smeri kozmopolitizma. Današnje prevladovanje specialnega in relativnega kot mimobežnega kaže na nepoznavanje absolutnega duha.     

Slovenci izpolnjujemo na duhovnem področju začasno praznino, ki je nastala v socializmu. V samostojni Sloveniji je vsak dan več literature, ki usmerja k višjim vrednotam človeškega bitja, k samoaktualizaciji, samozavedanju, osebnostni rasti oz. k duhovnemu razvoju. Razne skupine prirejajo predavanja, seminarje in tečaje, na katerih p(r)odajajo t. i. višje znanje. 

Pomembno je, kako se spreobračamo (gr. metanoia) h Kristusu. Dokler  nismo spreobrnjeni,  sledimo raznim posvetnim duhovom. Izhajamo iz predpostavke, da je duhovni smisel pomembnejši od materialnega blagostanja, paradigma življenja pred kartezijansko dualistič no paradigmo in da je vera pred razumom. To resnico prinaša paradigmatski preobrat. Globalni in mentalni svet sta povezana, vsakdanje delovno življenje pa je še vedno razdeljeno in razdvojeno. Skušamo obuditi pojem kompleksnega spoznavanja razuma, kjer sodelujejo duh, intuicija, notranji čut, domišljija, spomin, čutni podatki. Če kot celovita bitja izkušamo le delčke realnosti, izključujemo pa vse druge možnosti, smo enostranski. 

Kaj je vera? Ljudje ne moremo obstajati brez vere, četudi si tega ne priznamo. Obstajajo različne defini cije vere. Eno izmed najbolj kompleksnih definicij verovanja (lat. fides, nem. Glaube, ang. faith) sem našel pri Urbaniji (2017, 7): »Iz vere izhaja občutek celosti, radost, notranja duhovna moč, jasna pot, stabilnost, optimizem, ustvarjalnost, eksistencialna trdnost, skupna pot, povezanost navznoter in navzven«. Seveda vsako komponento še posebej opredeljuje. Vero doživljamo kot celovito energijo, ki 'gore prestavlja'. Podobna je perutim, ki človeka ponesejo kvišku. Vera ga nosi k cilju in mu daje moči, da se vzpenja,... Vključuje čustva, razum, vznesenost. Težko jo opišemo, ker presega meje naše izraznosti.  Vera je klic po prvotnem stanju enosti z Bogom«. Če se zavedamo teh božjih korenin, iz katerih rastemo, smo trdni.  

Govorimo o notranji duhovni moči, ki je vedno prisotna v nas, vendar nam pomaga, če se jo zavedamo. Gre za »prelivanje božjega in človeškega« (Urbanija, 2017, 24). Seveda se to preliva na ljubeč, trinitarično občestveni način božje milosti, usmiljenja in usliševanja. Zdi se, da nam danes manjka prav to 'slišati in biti uslišan', ker smo bili deležni represivne vzgoje, današnja permisivna pa tudi ne daje prave orientacije. Otroci bi morali slišati, kaj odrasli hočejo, četudi se z vsem ne strinjajo. Jasna pot je mirna vest. Vera ni odvisna le od nas. Spoznavajmo se takšni kot smo. Sile našega zavedanja, ki so v plazilskih možganih, si prizadevajo zasužnjiti zgornje duhovne. Potrebno je stalno prizadevanje za samoobvlado vanje pri služenju pravemu Bogu. Tudi v družbi animalični del skuša prevladati  nad kogni tivnim. Le zavedanje omogoča racionalno odločanje. Resnico spoznavamo z uvidom! Da ji pa lahko sledimo, ko za njo stojimo in jo branimo, moramo ostati disciplini rani. Rimski pregovor pravi: služi redu, da bo red služil tebi (lat. serva orbinem et orbi servabit te).   

Duhovnost ni samo statičen sklop modrih izrekov in ponavljajočih vaj, da se izvajalec oz. adept disciplinirano navadi na novo realnost glede na obstoječo vsakdanjost., ampak je tudi vedno nova, ker duh veje, koder hoče. V duhovnosti smo vsi vseživljenjski učenci (lat. discipuli) na certificirano formalen in neformalen način. Neformalno pa si z dozorevanjem v različnih situacijah pridobivamo izkušnje v življenju. V antiki je bil modrec krepostni vedež, menih v samostanu. Danes pa govorimo o duhovnih poklicih. pomanjkanje teh poklicnih profilov pomeni duhovnosti v svetu. Zaradi duhovne lakote potem ljudje posegajo po psevdo-duhovnostih, navideznih bližnjicah za raj.        

Ker se Sveti in posvetni duh spreminjata, potrebujemo redefinicijo duhovnosti na koordina tah križa kot znamenja poslušnosti: 
1. od znotraj iz potrebe po dihanju s svetom, 
2. od spodaj po  potovanju duševnega izkustva, 
3. s strani celovitega stika med vzhodom in zahodom in 
4. od zgoraj po božji milosti. 

Transformiramo se po obeh prečkah križa, ker ima zavest poleg izkušanja duhovnih globin tudi vlogo odnosa do bližnjega. V krščanstvu simbol križa ponazarja obe strani. Jezus pravi, da naj ljubimo Boga z vsem srcem, vso dušo in vsem mišljenjem in obenem »bližnjega, kakor samega sebe. To je uvod v transformacijsko slovnico.

Večina duhovnih kultur je vsebina naše podzavesti, ki jo šele postopno odkrivamo. Večkrat se pokaže, da je tisto, kar bi najbolj potrebovali, najtežje doseči, ker to preprečujejo vmesne ovire. Zato je potrebno vztrajno ponavljanje vaje za vrline ali materialne dobrine, sicer se vsiljuje kompulzivno – prisilno ponavljanje kot farsa.  

Različnim kulturam pripadajo različni duhovi, ki bodisi izhajajo iz njih ali pa jih pogojujejo. Živimo v prehodnem, postmodernem, postresničnostnem obdobju, v katerem sobiva več kulturnih duhovnih skupnosti. Kot prevladujoča postaja danes tehnokultura. Razpeti smo med preteklostjo velikih ideologij in njihovih velikih zgodb in sedanjostjo minimalnega zaupanja v lastni razum. Posledično verjamemo, da so tehnične naprave pametnejše od nas. Te so kot orodja naših čutov samo nadomestek za transcendenco. Transcendenca se pokaže šele v človekovem iskanju duše (Gustav Jung) in duhovne svobode (Nikolaj Berdjajev). Zaradi 'lakote po duhovnih vrednotah' nekateri menijo, da bo 21. stoletje duhovno, mistično ali pa ga ne bo.   

Fokusirali smo se na splošne razlike med posvetno in krščansko duhovnostjo. Seveda pa imata obe tudi svoje specifike. Ker ni enega samega posvetnega svetega, ni ene same posvetne duhovnosti. Prav tako ima vsaka krščanska cerkev v svojem kulturnem okolju drugačno duhovnost. Najpogosteje govorimo o RKC, čeprav obstaja še več pravoslavnih in več protestantskih cerkva. To pomeni, da se krščanska duhovnost tako razčlenjuje, da to ne več predmet te knjige. Vedenje o Mariji – marijalogija je tudi sestavni del teologije. Osnov na eksistencialistična stališča Kierkegaarda, Sartra, Gabriela Marcela, Jaspersa, Weilove nam pokažejo, kakšne so kvalitativne značilnosti nove politike krhkega posamezni ka v njegovi neodpravljivi negotovosti in končnosti skrbi za njegovo in skupno dobro. Vsakemu je dana manifestacija Duha za skupno dobro.« (1 Kor 12: 1, 2-7). Pot do Rifkinove utopične empatične civilizacije vodi prek Kantove razprave o večnem miru in
 Kierkegaardove brezpogojne zadolženosti za ljubezen do bližnjega. 

Eksistencialna duhovna  vera bi z avtentično komunikacijo privedla do 'življenja v resnici'. Gre za politiko 'od spodaj navzgor'. Krščanska humana politika kot sledenje prvotnemu zgledu podarjenosti življenja v smislu služenja drug drugemu bi bila sedaj zelo potrebna, če bomo hoteli ohranjati trajnostni razvoj.
 
Duh je najbolj  notranje v nas, je vera, Bog, življenje, luč, presežnost, svetost, nematerial nost,... Ramovš (2013) razlikuje med kozmološkim, antropološkim in personalističnim pojmovanjem duhovnega. Hegel je predvideval dvojni proces povnanjenja (nem. Entausserung) notranjega in ponotranjenja zunanjega (Erinnerung). V smislu marksistič nega filozofa Blocha bi rekli, da ne gre le spominjanje, ampak tudi za vizualno osvobajajočo vizualizacijo upanja. Zanj je duh upanja utopičen. Verjetno nas čaka v 21. stoletju ponotranjenje dosežkov, ki so nastale iz naturalistične in materialistične naravnanosti kopičenja dobrin.  Prevladujoči materialistični barbarski 'duh' dobe (nem. Zeitgeist), ki je brez aristokratskega drže, kaže vedno bolj totalitarno avtokratske oblike. 

Že od antike dalje je duh (gr. pneuma, lat. spiritus) dih. Tudi v svetem pismu najdemo, da se duh giblje, celo 'veje, kjer hoče. In kjer veje, ga zaznamo kot ljubezen. V 21. stoletju gre tudi za fenomenologijo duha kot diha. Škof (2012) multikulturno primerja zahodno in vzhodno, krščansko- in budistično-etična izhodišča, evropsko in indijsko etično naravnanost. Indijska etika ima svoj izvor v Vedah, ki je izvirni tekst o življenjskem dihu. Ta z navzočnostjo v našem telesu in v povezanosti z njegovim kozmičnim dvojnikom odpira in razkriva prostor neskončnosti v nas. Škof izpostavi starodavni indijski pojem prane (življenjskega diha) kot etično moč transformiranja našega, zahodnega smisla. Na ta način drugače kot Hans Küng oblikuje  gradnike svetovnega etosa. Škof (2012) stavi na staroindijski pojem prane (življenjskega diha) kot na etično moč transformiranja našega zahodnega smisla. Na ta način drugače kot Küng oblikuje  gradnike svetovnega etosa. Nacionalistične  politike populizma danes padajo na izpitu iz sobivanjske atmosfere. Zastoji javnega življenja ne dajo ljudem  dihati, zato ti protestirajo v Parizu, Budimpešti, Beogradu, v ZDA, Hongkongu, Sloveniji, … Duh sožitja in sodelovanja je skrivnostni duh človeka v nastajanju.  Medkulturnost kot srečevanje v vmesnosti oblikuje na integrativen kozmopolitski način tudi  Komel (2012). Duh sožitja in sodelovanja je konspirativni duh človeka v nastajanju, zato tudi fenomenolo gija nove vzgoje duha šele nastaja. Globalizacija prinaša kozmopolitizem, ki se širi v koncentričnih krogih od avtentične osebnosti, lokalne, medkulturne in globalne skupnosti do kozmičnih razsežnosti. Vključuje lastno identiteto in drugačnost oz. različnost in nasprotja. 

Kozmopolitizem se kot duhovna perspektiva izhaja iz raznovrstnih inteligenc in (evropskih) kompetence najlažje izraža v umetniških prispodobah, za katere je vživetje v drugega pač nujni pogoj, vendar pa za učinkovito delovanje potrebuje tudi pravni okvir.  ni mogoča brez sinteze raznovrstnega mišljenja kot so praktično, matematično, naravoslovno-kavzalno, psihološko, zgodovinsko, religiozno in filozofsko (Trstenjak, 1999. 90-105). Kozmopoli tizem je praktično-procesno odprt. Širi se kot vesolje. Da se ga razumeti tudi v eni izmed inačic uresničevanja Avguštinove 'božje države', ker kozmično sledimo duhovnemu cilju odrešenja človeštva v svetovni politični ureditvi. Božje kraljestvo je vsepovsodno. Krščanski svetovni nazor je za Trstenjaka (1999, 122-132) teocentričen, kristocentričen, ekleziocent ričen, humanističen in personalističen. Vsak posameznik ima svojo implicitno svetovnona zorsko duhovno realnost. Eksplicitno pa se razlikujejo po svetovnih verstvih, njihovih doktrinah, po verskih sektah-ločinah in v krščanstvu še po redovih. Kolikor je določena duhovnost institucionalizirana, ji lahko sledimo. Osebna duhovna realnost nastaja, če jo gojimo in se je učimo, odmira pa, če jo zanemarjamo. Poskusi njenega odpravljanja so z dekreti, verskimi vojnami ali umori. V postmoderni so močne tendence nadomeščanja s psevdoduhovnostmi. Če je informacijska doba le nadaljevanje mehanicistične paradigme, potem ni nove duhovne rasti. 

Ocvirk (2010, 117) zagovarja tezo, da duhovnost izhaja iz religije in ne obratno. Duhovnost nima kolektivnega nosilca kot ga ima religija in zato zgolj na individualni osnovi ne preživi brez določene organizacije in institucionalizacije. Mnogi duhovni oporečniki so postali legitimni, ko se je njihov nauk institucionaliziral. Duhovnost vpenjamo v kontekst religije, vere in Cerkve. Zato je Cerkev Kristusovo telo. To pomeni, da nova duhovna realnost nastaja individualno in se krepi z ozaveščanjem čim večjega števila ljudi, s solidarnostno etiko in empatično civilizacijo. Izvorov religije je več: beg pred strahovi in drugimi eksistencialnimi skrbmi zaradi uničevanja naravnega okolja, vojnih žarišč, revščino, suženj stvom. Že tradicionalna strahova sta smrt in trpljenje.  Zaradi različnosti religij, verstev in cerkva se tudi duhovnost diferencira in obratno zaradi regionalnih in nacionalnih specifičnosti postajajo cerkve specifične. Brez teh kontekstov je duhovnost le implicitna. Na posvetnih tečajih dobijo udeleženci le sekularizirane povzetke, ki so na ravni psevdoduhovnosti potrošniške ponudbe. Posvetna duhovnost je sekularizacija določene religiozne duhovnosti, ki pa v ponujeni obliki ni več vidna. 

Posvetna duhovnost brez svete, božje duhovnosti nima korenin, čeprav sta obe kontempla tivni. Še vedno nam je bližje lokalna duhovnost kot globalna oz. planetarna.  Nekaterim je bližja sakralna, drugim pa posvetna duhovnost. Na skrivnostno neviden način potekata procesa ponotranjenja vnanjega in povnanjenja notranjega, če sledimo dialektični razvojni shemi absolutnega duha, ki jo je razložil Hegel na svetovni zgodovini od antike do začetka 19. stoletja. 

Istovetenje duše z dihanjem (zrakom in vetrom) je univerzalen pojav. Etimološko povezavo najdemo v številnih jezikih. Angleški izraz za dušo je soul, nemški Seele, starogrški pneuma in psyche, latinski animus, anima, spiritus. Dihati v stari grščini pomeni psychein, v latinščini spirare, v nemščini atmen. Gotski saiwalo pomeni mesto zadrževanja duše pred rojstvom in po smrti, ki izhaja iz grškega aiolos - gibljiv,  pisan, kar je podobno  metulju (gr. psikse), ki leta od cveta do cveta. Starogrški izraz za dušo - pneuma izhaja iz pneo, kar pomeni diham. 

Arabsko - ruh, hebrejsko – ruah kot duša in duh pomeni dih.  Sanskrtski izraz atman (duša, kozmična zavest) je v etimološki zvezi z nemškim Atem (dih) in atmen (dihati) (Musek, 1999, Jung, 1994). Tudi sanskrtski izraz akma pomeni dušo, duh in dih. Te etimološke zveze nas opozarjajo, da je duševno dogajanje povezano s telesnimi procesi in kažejo na enotnost duše in telesa. Obenem pa že jezikovno-etimološka analiza pokaže, da se smisel nahaja na vseh ravneh človekovega bivanja. Iskanje smisla je tedaj odvisno od razumevanja duševnosti oz. duše in njenih izkušenj. V nemščini in angleščini obstaja za smisel in občutek isti izraz (nem. Sinn, ang. sense). Smisel  je smisel duše oz. duha, kar izhaja iz večpomen skosti izrazov. Sanskrtski izraz akma pomeni duša, duh in dih, grško pneuma, nemško Seele (duša). Ponekod še danes obstaja istovetenje duše in duha. 

Beseda duh ima že pogansko-predkrščanske korenine. Beseda 'duh' je v Svetem pismu prevod hebrejske besede rúah in grške besede pneúma, latinske spiritus, nemške Geist in angleške spirit. Večinoma se te besede nanašajo na Božjo dejavno silo oz. svetega duha. (1. Mojzesova 1:2) Duh v Svetem pismu pomeni tudi dih. (Habakuk 2:19), veter. (1. Mojzesova 8:1; Janez 3:8). življenjska ali gonilna sila v ljudeh in živalih. (Job 34:14, 15), človekovo stališče. (4. Mojzesova 14:24). duhovna  bitja, tako Bog kot angeli. (1. kraljev 22:21, pdč. op.; Janez 4:24). 
Za Grüna (2009) so angeli naši spremljevalci in dobrohotni vodniki. So glasniki drugačne, globlje resničnosti in nam naznanjajo božjo bližino, ki nam je v pomoč in nas ozdravlja. V nas želijo obuditi nekaj, kar v vrvežu vsakdanjika zanemarjamo ali pozabljamo. Njegova poglavja so: Razposajenost, treznost, samozaupanje, milina, pogum, odprtost, navdušenje, zvestoba, tolažba, zaupanje … 50 angelov nas uvaja v 50 drž, ki nas lahko navdihujejo na naši življenjski poti, da ob njih polno zaživimo. V slovenščini pomeni 'navdih za življenje v duhu' tako kot v angleščini inspiration life in spirit (Dyer, 2006). To je navidez podobno kot piti živo vodo iz večnih studencev, ni pa isto v primerjavi z Jezusovim pogovorom s Samarijanko ob vodnjaku (Jn 4,1-42). Ta pogovor je večnamensko aplikativen. Niče pomočmladim pri vstopu v sveto krščansko duhovnost, ampak pove tudi to, da navduševanja  za posvetne duhovnosti ne odtehtajo 'večne žive vode'. Duhovnost je depriviligiran privilegij, razlaščena lastnost, skupna modrost. V carski Rusiji so v 19. stoletju gojili kulturo starčestva, menihov, ki so uvajali mladino v duhovno življenje. Najvidnejši predstavnik je bil Ambrozij Optinski kot podlaga za Dostojevskijevega starca Zosimo. 
Zaupanje več razsežnosti kot so antropološke, psihološke, sociološke, ekonomske in celo teološke. Vse so med seboj prepletene.   Zaupanje je trdno prepričanje v zanesljivost, resnico ali sposobnost nekoga ali nečesa. Predpostavlja upanje v dober izid. 

Iskanje prgišča peska in posameznih molekul vode na temni strani Lune ne more odvrniti milenijske generacije,, rojene okrog l. 2000, od depresij in ne stare generacije od demence. Kot pripadnike enega in istega človeškega rodu (lat. gens una sumus) bi največ pomenilo priznanje, 'kako šibki smo v svojem upanju' in kako smo eden drugemu v pomoč. S Hemingwayem se vprašajmo Komu zvoni. In že pri njem dobimo odgovor 'ne sprašuj, ker zvoni tebi'. Zato poljska sestra Favstina kliče po brezpogojnem zaupanju v božje usmiljenje, ki gradi celo 'upanje proti upanju'. Vsak dan slišimo, koliko je okuženih in mrtvih, ne slišimo pa, koliko je rojenih prvič in morda že drugič. In vendar oba glavna krščanska praznika vključujeta Božič in Vstajenje na Veliko noč (ang. resurrection, rusko voskresheniye) Jezusa Kristusa kot križev pot od našega prvega rojstva do drugega. 

Advent je predbožični čas prihajanja Odrešenika, ki so ga Stari Aramejci klicali 'pridi Gospod' – maranatha. Ta klic so poznali tudi Stari Grki in Latinci (gr. Μαρανα θα in lat. Maran-Atha). Slednji so tudi prepevali pesem Adeste fideles (Pohitite kristjani). Vseživljenjsko smo v takšnem in drugačnem osebnem, družbenem in posthumnem prehodnem obdobju sprememb, dokler ne bomo Boga videli.    

Za razvoj duhovne in interpersonalne inteligence je odgovoren vsak sam z discipliniranim izvajanjem vaj/molitev in vsi skupaj, s čimer pogojujemo nadaljnji razvoj družbe. Vse človekove plasti se od biološke do duhovne razvijajo iz potencialnosti do aktualne realnosti z interaktivno komunikacijo in vajami. Zato so tudi molitve vsakodnevne. V tem zapisu bom do določene meje razmišljanje sklenil, od tod dalje je zadeva stvar osebnega izkustva. Menim, da je pomembno razlikovanje duhov (npr. po Hadjadju) in odločitev za pravega duha s sledenjem njegovemu zgledu. Za kristjane je to Sveti Duh.   

V dilemi raznolikih nihilizmov in endizmov ali raznolikih oblik krščanskega mesijanizma se je treba odločiti za slednjega, ker ni druge zanesljive poti do Rifkinove empatične civilizacije.  

Vse božansko je paradoks in tako je tudi s preteklimi izkušnjami. Vprašanje je, kako jim popolnoma dovoliti, da priplavajo na površje – ker se le tako lahko popolnoma osvobodijo; torej, polno jih doživeti, a hkrati doživeti jih z distanco in razviti globoko notranje zaveda nje, da vse doživeto nismo resnični mi. Zavedanje sebe, torej močen občutek zase, sta naša korenina in kompas, ki nas varno, kar se da hitro in udobno peljeta čez še tako viharna področja v naši podzavesti.

Najbolje se je držati ene duhovne poti. Tudi v duhovnosti velja latinski pregovor 'non multa, sed multum'. Bolje je vse o enem kot pa zbiranje različnih duhovnosti, v katerih nismo doma. Ko se ljudje iz različnih razlogov odločijo za duhovno pot, se znajdejo med res široko in pisano ponudbo različnih tehnik, literature, filozofij, dogem, gurujev, načinov prehranjeva nja, starih znanj, prerokb, skupnosti in morda pri izbiri naše poti ne bo odveč kanček zdrave pameti in prizemljenosti. Bistvo vsake religije je duhovnost (Juhant, 2018), zato je v t. im. duhovnosti že implicirana takšna ali drugačna religija. Pojem religije je spremenljiv, večznačno zapleten in odprt pojem. Najbolj enostavno jo izenačimo z življenjem samim. Zato kolokvialno že vemo, kaj z njim označujemo. V novem veku se premika od obrednega čaščenja Boga k družbeni organiziranosti. 

Perry (2007) navaja v svoji antologiji izbrane citate duhovne modrosti z vseh svetovnih religij. Bralec dobi dober pregled ne da bi avtor katero privilegiral. Perry (2007) v Uvodu navaja tekste o stvarjenju sveta, v 1. knjigi pokaže v izbranih tekstih na odnos med pravič nostjo, strahom in dejavnostjo, v 2. na odnos med milostjo, ljubeznijo in kontemplacijo, v 3. pa na odnos med resnico, znanjem in enostjo. Zato bi morala postati 'obvezno berilo' za svetovni etos in še več za 'duhovno človeštvo', o katerem govori Aurobindo.   

Poznamo razne duhovne pasti npr.
1. Duhovna literatura nas lahko zaziba v sanjske svetove. Namesto da bi iskali  konkretne rešitve raje beremo, kako so jih iskali drugi. Prezremo, da so knjige za osebno rast lahko le podpora, ne pa nadomestek za 'delo na sebi'. Pri soočanju s težavo smo sami z Emanuelom. Globoko  duhovno doživetje nudijo tudi dejavnosti zalivanje vrta, pomivanje posode, druženje z ljudmi. 
2. Nekritična oz. nesektivna raba interneta z avdovizualnimi posnetki. Nekateri celo mislijo, da boga ni v Cerkvi, ampak na internetu. Če je bog ekonomska rast, je internet gotovo močno ekspanzijsko orodje v njegovih rokah. Brskanje po duhovnih informacijah lahko postane beg od resničnega življenja. 
3. Obiskovanje in odvisnost duhovednih tečajev,
4. Odvisnost od duhovnega voditelja oz. vaditelja. 

1. Razlikovanje med duhovnimi in ne-duhovnimi značilnostmi človeka  

Antropološko gledano razčlenimo človeka na šest dimenzij kot so fiziološka, psihična, socialna, duhovna, zgodovinska in eksistencialna se pojavlja kot obenem kot potrebe, zmož nosti in smisel samouresničevanja. Če so uresničene, pomenijo človekovo transformacija in smisel.  Večina avtorjev tematizira le eno ali nekaj komponent. Tokrat dajemo poudarek na duhovni, zgodovinsko pa smo že analizirali v zapisu  

Najstarejši ideal duhovne modrosti je morda še najtežje dosegljiv danes v postmoderni. Razloge za to bi našli v antropoloških  enostranostih tegob potrošnika - homo consumensa, ki je hkrati patološki narcis (Lasch), prededipalec (B. M. Zupančič), bolna žival v puščavi, ki raste (Nietzsche), človek brez prsi (Lewis), volk in ovca (Fromm), tvorec individualistične atomizirane kulture (Taylor), hedonist zapovedanega užitka (Žižek), osramočeni Prometej, ki ga determinirajo tehnične naprave (Anders), homo faber – proizvajalec dan in noč, kapitalis tični izkoriščevalec in izkoriščani delavec (Marx), izdelovalec (tool making man) in uporabnik orodij (Franklin), razdvojeni človek nesrečne zavesti (nem. Zerrissenheit -strgano, ang. patchwork – heterogeno, zmedeno sestavljeno), prekarec pri priložnostnem zaposlovanju, ambivalentnost multi(dis) funkcionalnosti tisočerih opravil brez končnega cilja z eshatološko izpraznjenostjo, zadolženi človek v debitelnem kapitalizmu, paradoksalno samozadosten in popolnoma nezadosten zaradi lastnega manka (Sartre), prepoln informacij z bivanjsko praznoto (Frankl), množični človek (Massenmensch - Fink), tujec (Camus, Waldenfels), človek iz podtalja (Dostojevski), brezosebno  razpoložljiv (Heidegger), drseči plaz srditega človeka (Sloterdijk), tekoče stopnice (Baumann), pokvarjeni, skorumpirani človek (Frančišek), homo eroticus s svetovnim erotizmom, človek kvazi socialnih omrežij,  odvečni človek (Puškin, Trojanow), človek kot surovina (Menschliche Material pri nacistih, preprodaja človeških organov). 

Družba pa je po Popperju odprta zahodna nasproti zaprti vzhodni (v času železne zavese) patološka oz. bolna, družba tveganja (Beck), družba spektakla (Debord), Funkcionarsko družbo imenujemo družbo znanja. Poznamo še postfaktično družbo. Sociolog Toenies je razlikoval družbo kot Gemeinschaft (gr. koinonia, lat. societas- sunsus communis) vis a vis instrumentalizirane družbe kot Gesellschaft.  Jasno je, da človek lahko polno zaživi le v avtentični skupnosti, medtem ko ga instrumentalizacijski okviri družbe antropološko deformirajo, kakor smo to opredelili. V nadaljevanju bomo razlikovali med eno in drugo. 
Podlaga duhovnega človeka je v avtentični skupnosti, ki jo v krščanstvu imenujemo občestvo.

Človek je tedaj vse prej kot duhoven. Frančišek (2014, str. 5) ugotavlja:  Velika nevarnost sedanjega sveta z njegovo mnogovrstno in neznosno ponudbo potrošnje je samoljubna žalost, ki prihaja iz lagodnega in skopuškega srca, iz bolestnega iskanja površnih užitkov, iz osamljene zavesti. 

Razlikujemo sekularno in sakralno duhovnost. Te se razlikujejo po konceptih, ciljih, organizaciji, protokolih in kodah izražanja. Med njimi naj bi prevladovala strpnost z miroljubno koeksistenco.  

Dyer (2006) odgovarja na vprašanje, kakšne so razlike med duhovnim in neduhovnim človekom. 
- Neduhovni človek živi le znotraj svojih petih čutov in verjame, da tisto, česar na moreš videti, poduhati, slišati, okusiti ali se dotakniti, ne obstaja. Duhovni človek pa se opira še na intuicijo in inspiracijo. 
- Neduhovni človek verjame, da smo v vesolju sami. Duhovni ve, da ni nikoli sam.
- Neduhovni človek je osredotočen na zunanjo moč, duhovni na lastno notranjo zmožnost.
- Neduhovni človek se počuti ločenega in oddaljenega od drugih ljudi, je človek sam zase. 
Duhovni človek ve, da je povezan z vsemi drugimi in živi tako, kot da vsakdo, ki ga sreča, deli z njim svojo človečnost.
- Neduhovni človek verjame zgolj v vzročno-posledično razlago sveta. Duhovni človek ve, da v vesolju deluje višja sila, ki presega zgolj vzrok in učinek.
- Neduhovnega človeka motivirajo rezultati, učinki in pridobivanje, duhovnega pa dobra dejanja, notranji mir in kakovost življenja.
- Neduhovni človek v svojem zavedanju nima prostora za poglabljanje in razmišljanje. 
- Za neduhovnega človeka je pojem intuicije skrčen na slutnjo ali naključno misel, ki mu mimogrede preleti možgane, za duhovnega pa je vodstvo, božanstvo, ki mu govori, in tega ne prezre.
- Neduhovni človek sovraži zlo in je odločen, da bo uničil vse, da mu pomeni zlo. Duhovni človek pa ve, da ga vse to dela šibkega; vse, za kar se zavzema in kar ga podpira, ga krepi.
- Neduhovni človek ne čuti odgovornosti do Boga in bližnjih, zato tudi ne do življenja. 
- Neduhovni človek je obtežen z zamero, sovražnostjo in potrebo po maščevanju. 
- Neduhovni človek verjame, da obstajajo omejitve stvarnega sveta; Duhovni pa verjame v čudežno in edinstveno zmožnost v sebi, da prejme ljubeče vodstvo in izkusi čarovnijo.

Dyer (2006) zastopa pogansko stališče, da nas vesolje podpira, kristjan pa prosi, da božja pomoč ostane vedno pri nas. 
 
Priučene nemoči so: dvomim, ne morem, ni prav, premajhen sem, prevelik, premlad, prestar, ne prihajam iz pravega okolja, nimam ustreznih priporočil, izobrazbe, izkušenj. Iz teh samoomejujočih dvomov se rodi strah pred lastno veličino, strah pred neodobravanjem, spodrsljaji, zaupnostjo in celo uspehom. Pavček (2010, 175) trdi, da nas je Slovence bolj kot smrti strah življenja. 
Napravimo seznam omejitev, ki ste si jih sami postavili in za katere ste se prepričali, da veljajo za nas. Nato jih poglejmo v luči tega, kako jih je presegel kdo drug. Posnemanje moči drugih je v NLP modeliranje ... Namesto da bi ubral omejujočo pot strahu in dvoma, si prizadevam, da si se svojih življenjskih lekcij naučil skozi samozaupanje.
 Dyer (2006) nam svetuje, kako lahko pridemo v stik s seboj kot z duhovnim bitjem in predlaga, da  si zapisujemo svoje občutke, sanje, doživetja, molitve, vizualizacije,…
- Podarjajmo čas, pozornost in darila sebi in drugim (enako Chapman).
- Zgledujmo se po osebnih izkušnjah ljudi, ki jih občudujemo, ker so že osebnostno zrasli.
- Predstavljajmo si, kako smo povezani z vsakim, ki ga srečamo.
- Razmislimo, kaj so nas naučili ljudje, ki jih morda še sovražimo. Odpuščajmo!
- Pri svojih dejavnostih imejmo pred očmi smisel, ne pa le končne nagrade.
- Premislimo, kakšen odnos imamo do svoje lastnine. Blagor uboštvu!
- Vsak dan preživimo s sočutjem. Gojimo solidarnostno etiko. Odzivajmo se na notranje občutke, intuicijo in vest. 
- Osredotočimo se na tisto, za kar smo in ne na tisto, proti čemur smo. Vse, proti čemur se bojujemo, nas oslabi, in vse, za kar se zavzemamo, nas krepi.
- Vse tisto, kar nam ni všeč, prevedimo v spodbudne, pozitivne trditve.
- Vsak dan preživimo čas v spoštovanju sebe in drugih, velikodušnosti, hvaležnosti.
- Vsak dan s trditvijo: »Vem, da imam v sebi moč za ustvarjanje izpolnjenega, radostnega življenja. Sem čudež, zato lahko ustvarjam čudeže.«
- Začutimo sinhronost – istočasnost brezmejne lepote in dobrote dogajanja.
- Govorimo iz srca v srce (lat. cor ad cor loquitur).
- Skrivnost, kako izboljšati svoje življenje, je v vašem namenu. V svoje življenje vnesimo navdih (Dyer 2006). Kadar zaupamo Bogu, občutimo, da smo vodeni. 
- Presegajmo dvom v pomembnost svojega notranjega sveta in delujmo, kot da so podobe, kakršne si želimo, že naša stvarnost.
- Božje lastnosti ljubezni, miru in bogastva so tudi naš smisel življenja.
- Tisti, ki so osredotočeni na dajanje kot življenjski smisel, dobiva več kot oni, ki vedno iščejo več. Vse je v naravnanosti našega srca!
- Opustimo potrebo po zunanjem nadzoru in jo nadomestimo z brezpogojnim sprejemanjem tistih, ki jih srečujemo kot duhovne tovariše, vse enake pred očmi Boga.
- »Vse človekove nesreče izvirajo iz tega, da ni sposoben tiho sam sedeti v sobi.« Pascal
» Ko boš našel pot, bodo ljudje našli tebe. Šli bodo mimo po cesti in pritegnilo jih bo k tvojim vratom. Pot, ki je neslišna, bo odzvanjala v tvojem glasu. Pot, ki je nevidna, bo odsevala v tvojih očeh.« Lao-Tzu iz Tao te Chinga.
- Smo duhovna bitja s človeško izkušnjo, in ne obratno.
- Kadar čutimo ljubezen do vseh, jo izžarevamo tudi navzven.
- George Washington Carver: »Kako daleč pridete v življenju, je odvisno od tega, kako nežni ste do otrok, sočutni do starih, čuteči do tistih, ki se trudijo, in strpni do šibkih in močnih. Kajti nekega dne v življenju ste lahko vsi vi.«
- Več ko daste, več dobite; bolj ko skušate iz nečesa izsiliti svoj dobiček, manj uživate v tistem, za čimer si tako obupno prizadevate.
- Ljubeče odnose imamo, ker prinašamo ljubezen, namesto da bi jo iskali pri drugih.
- Živimo v sedanjem trenutku (Chiara Lubich). Pozabimo na izid, nagrado, denar. Vlagajmo svoje znanje, misli, srce in delo v izkušnjo, v kateri smo. 

To so tudi krščanske vrednote. V tej knjigi pa se bomo srečali še z drugimi. Do njih vodijo duhovno-religiozne prakse. Kees Waaijman opredeljuje naslednje  štiri oblike duhovnih praks:  
1.	cilj somatskih praks je očistiti telo. Zmanjšanje se nanaša na odbijanje ego usmerjenih impulzov. Primera zanje sta post in revščina. 
2.	Psihološke prakse, npr. meditacija.  
3.	Socialne prakse so usmerjene k skupni lastnini in preoblikovanje ego usmerjenosti v usmerjenost v druge.  
4.	Vse duhovne prakse so namenjene čiščenju ego-osredotočenosti in usmerjajo sposobnosti v božansko resničnost. Duhovne prakse vključujejo meditacije, vaje čuječnosti, molitve, razmišljanje o svetih besedilih , etični razvoj in duhovne vaje v samostanu. Ljubezen in sočutje pogosto opisujejo kot nosilca duhovnega razvoja.  
Znotraj duhovnosti najdemo tudi skupen poudarek na vrednosti premišljenosti, strpnosti do drugih praks, prepričanj in verovanj ter hvaležnosti za vpogled v druge verske skupnosti, drugih virov oz. avtoritet v družbenih in humanističnih vedah.  
Razvoj tehnologije pogojuje nepričakovano dramatično spreminjanje naših odnosov bodisi na pozitivno ali negativno. Nekateri podobno kot Zukav izbire, pred katere nas je privedla dosedanja evolucija človeka interpretirajo kot priložnost za razvijanje področja intuitivnega, skrivnostnega, mističnega. Zukav (2011) od vsakogar pričakuje, da odkriva in neguje vire  ljubezni ter odkriva in ozdravi notranje blokade tega, kar nam preprečuje ljubiti (strahove). Omenjena razširjena zaznava za vedno spreminja naše izkušnje samega sebe, našega sveta in odnosov. Transformiramo se v pristno močne, ljubeče posameznike. 

Chapman (2017) predstavlja pet jezikov ljubezni. Ti so: 1. posvečen čas, 2. besede potrditve, 3. darila, 4. usluge in 5. dotik. Gary Champan in zakonska svetovalka Jennifer Thomas (2012) sta na primerih dobre prakse odkrila, da se razlikujemo po tem, kakšnemu opravičilu zares verjamemo. Ugotovila sta, da govorimo pet jezikov odpuščanja: a. Izražanje obžalovanja, 1. »Žal mi je.«
2. Sprejemanje odgovornosti – »Napak sem ravnal.« 3. Povračilo – »Kako lahko to popravim?« 4. Iskreno kesanje – »Potrudil se bom, da tega ne bom več storil.«
5. Prošnja za odpuščanje – »Mi boš odpustil, prosim?«

To pa niso edine značilnosti, po katerih je človek je duhovno realiziran v veri. Izhodiščna teza Dyerja 'verjemite in videli boste' je enaka. Videli pa smo, da ima kristjan še vrsto specifičnih duhovnih značilnosti. Dyer (2006) nas nagovarja naj prisluhnemo in upoštevamo tiste lastnosti in vrednote, ki navdihujejo druge: vljudnost, radodarnost, hvaležnost, velikodušnost, poslušanje, miroljubnost, potrpežljivost, resnica. Bog je ljubezen, mir, vseobsegajoč, bogastvo, dobro počutje.  Na pesem Charla Treneta, Kaj ostane od ljubezni (fr. qu' est que reste-t-il de l' amour) najdemo odgovor pri Rupniku (Rupnik, 2004), Sarahu in Diatu (Sarah, Diat, 2019) v neskončni božji ljubezni sami. 

Za duhovnega človeka naj bi bila značilna tudi duhovna inteligenca. Zanimivo je, da t. im. duhovno inteligenco analizirajo podjetniki, ne pa teologi. Po  Marshallu in Zoharjevi (2000) pomeni biti kreativen, strpen, sposoben spreminjati pravila in situacije, spraševati se, kdo smo in od kod. To je specifično le za človeka. Življenjski smisel povezuje duhovne vrednote. Zanju je obstoj duhovne inteligence dokazan v psihologiji, antropologiji in kognitivni znanosti. Z duhovno inteligenco razvijamo zmožnost za ustvarjanje smisla, vizij in vrednot ter njihovega doživljanja. Omogoča nam, da lahko sanjamo in k nečemu težimo. Prav na duhovni inteligenci temeljijo naša prepričanja, vloga prepričanj in vrednot pri naših dejanjih ter pri oblikovanju našega življenja. navajata tudi starodavne modrosti, ki so bile duhovno bogate in so še aktualne.

Zohar in Marshall (2006) izpostavljata naslednja posvetno duhovna načela upravljanja organizacije podjetja in življenja: 
1. načelo samoorganiziranja, 
2. načelo omejene nestabilnosti, 
3. celovito pojavljanje po načelu prepletanja notranjih delov, ki niso ločeni eden od drugega,
4. načelo prilagodljivosti, po katerem se uči iz lastne prihodnosti, načelo razvojnih mutacij, 
5. načelo raziskovanja lastne prihodnosti in ustvarjanja v skladu z njo, 
6. načelo vnovične presoje glede na spremenjene zunanje okoliščine, 
7. načelo urejenega kaosa. 
Togost, ki je bila tako značilna za nekdanje ustanove, se umika inovativnim podjetjem. Podjetnost je zaželena lastnost sodobnika. V finskih šolah jo učijo tudi v šoli. Ta načela so vsebovana v 12ih lastnostih duha kot so spontanost, vizija, občutek povezanosti, sočutje, neodvisnost od polja, odgovorno utemeljevanje svobodnih odločitev, sposobnost preobliko vanja, korektivno učenje iz napak, skromnost in poklicanost. To so pogoji nastajanja in funkcioniranja duhovne kulture. 
Tri zvrsti inteligence (IQ, EQ, SQ) s poudarkom na duhovni inteligenci, njihova povezanost z materialnim, socialnim in duhovnim kapitalom, lestvica motivov dr. Iana Marshalla ter dvanajst načel spremembe so odlična orodja za poslovanje in življenje. Danah Zohar in Ian Marshall (2006) sta vpeljala koncept duhovne inteligence (SQ) poleg razumski (IQ) in čustveni (EQ) inteligenci. Za vodenje podjetij sta jo nadgradila s paradigmo o duhovnem kapitalu. Opredeljujeta jo kot filozofijo korporativnega vodenja, ki spreminja pomen in smisel poslovanja, cilj pa je blagostanje za vse, vključujoč celotno človeško vrsto, sedanje in nove generacije ter planet sam po sebi. Oba avtorja dokazujeta, da kritična masa posamezni kov z duhovno motivacijo lahko naredi t. im. 'kvantni preskok'  s pozitivno spremembo sveta. gre za igro neskončnosti, ki temelji na vrednotah in akumulacijo duhovnega, socialnega in materialnega kapitala.

Darja Kobal Grum in Janek Musek (2009) dokaj široko in sistematično razlagata probleme in pojmovanja motivacije s stališča bioloških, bioevolucijskih, psihodinamskih in vedenjskih perspektiv, ki so pred fenomenološkimi in humanističnimi razlagami. Poglabljata  se v kogni tivne teorije (gr. θεωρία – theoría), pri čemer se zadržita pri sodobnih kognitivnih perspekti vah motivacije, kot so socialno-kognitivni pristopi, cilji, ideali in vrednote ter sebstvo in samopodoba. Vrednote implicirajo verovanje zastopnikov v njihovo uresničitev pa naj bodo to ljubezen, pravičnost, sreča, napredek,… Kakršno zaupanje vanje imamo, takšna je motivacija. Pogrešamo pa duhovno razsežnost motivacije, ki je le implicitna.  

Kolikor bolj si člani družine, kakor tudi državljani in politiki medsebojno zaupajo, toliko lažje premagujejo težave in rešujejo probleme. Fukuyama (2016) je ugotovil, da so takšne države (Nemčija, Japonska, ZDA) tudi bolj gospodarsko uspešne. V zadnjem času pa je videti, da so ZDA razklane in da jo Kitajska uspešno dohiteva. Felicitologi pa so ugotovili, da so državljani tudi srečnejši. Seveda pa zgodovina kaže, da je življenje lažje graditi na pesku, kot na trdni skali, ker je za razklanost potrebno manj truda kot za doseganje enotnosti. Stara zaveza to opredeljuje kot čas paranja in čas šivanja.      
Osnova teh lastnosti je duhovni kapital oz. kvocient zanju po formuli inteligenčni kvocient in emocionalni kvocient (IQ + EQ = SQ) celotni sklop duhovnih vrednot. Menim, da je duhovna inteligenca rezultanta vseh inteligenc, sicer je okrnjena. Današnja kompetenčna javna šola je premalo 'organizacija smisla' zato, ker ji manjka duhovnih vrednot, smisla in modrosti. Včasih zaradi težnje po pravnem redu zavrača smisel odnosov. Očitno je spontanost, ki smo jo opisovali kot intuitivni model reševanje nevroz posameznika, pomembna tudi za podjetje. 
Že kar nekaj časa poznamo inteligenčni kvocient (IQ), tudi čustveno inteligenco (EQ) smo spoznali, v zadnjem času pa so strokovnjaki za menedžment odkrili še duhovno inteligenco (SQ). Rožni križarji vse omenjene inteligence poznajo, vendar jih razumejo drugače. Da je človek več kot razum in občutki, so spoznali tudi gospodarstveniki in obstoječima inteligencama dodali še t. im. duhovno inteligenco. Seminarje duhovne inteligence vodijo trenerji (coachi), coaching (trening vodenja in samovodenja) je celo ena od študijskih smeri na vodilni evropski poslovni šoli (MBA), na švicarski univerzi v St. Gallenu. Tam se lahko menedžer za 67 tisoč švicarskih frankov poldrugo leto uči razvijati svojo duhovno inteligenco. Udeležba naj bi zagotavljala uspeh, ki vključuje tudi večje prihodke. 
Menim, da tako izumljena duhovna inteligenca nima povezave s konfesionalno religijo, ampak s t. im. human resource management - upravljanjem človeških virov, kar pomeni prefinjeno izkoriščanje zaposlenih.
 
Za avtorja Zoharjevo in Marshalla (2006) obstajajo 3 inteligence. Inteligenčni kvocient - IQ določa zmogljivost človekovega razuma, emocionalni kvocient – EQ, ki je zmožnost zavestne uporabe čustev in empatije, SQ - duhovno inteligenco pa mnogi trenerji vodenja in samovodenja označujejo kot „osmišljeno nadgradnjo“. Njena značilnost je usmerjenost k zmožnosti človeka, da zaradi višjih ciljev deluje v dobro vseh ljudi. Na to je gospodarstvo v zadnjih desetih letih bolj ali manj pozabljalo. 

Trening duhovne inteligence temelji na prepričanju, da premore vsak človek duhovno inteligenco, ki jo z vajo lahko aktivira in izuri. Navajajo ugotovitev, da že pri majhnem otroku zaznamo nesebičnost in altruizem. Otrok hoče npr. odraslemu pomagati odpreti težka vrata, čeprav sluti, da njegova moč ne zadošča za pomoč. Zohar in Marshall (2006) predlagata, da si odgovorimo na testna vprašanja in tako ugotovimo kakovost svoje duhovne inteligence. Npr. na vprašanje: »Recimo, da zadenete na lotu milijon evrov – kaj boste naredili z njimi?« lahko vprašani izbira med tremi odgovori: lahko bi koga obdaroval; ne ve, kaj bi storil; kupil bi si drage stvari. Vprašanja delujejo precej površinsko, dozdeva se, da je duhovno inteligenco težko ugotavljati teoretično. V praksi je lahko vse drugače. Duhovna inteligenca se prej izrazi v spontanem delovanju in v kriznih situacijah kakor pa po dogovoru. 

Nekateri trenerji označujejo duhovno inteligenco kot »védenje duše«, s čimer že določijo sedež omenjene inteligence. Kdor ima odprt dostop do svoje duše, lahko aktivira moč duhovne inteligence. Nekdaj so tej dušni veri rekli „poduhovljeno ali Bogu všečno življe nje“. Kar je bil včasih izraz poti znotraj določene religiozne skupnosti, je danes postala nadomestna udeležba na seminarju o duhovni inteligenci, delavnici o energijah ali joge. To seveda nima prejšnje povezovalne moči oz. socializacijske vrednosti. V ideologiji 'velikih zgodb' je pogosto politika uporablja moč sekularizirane vere za doseganje zastavljenih ciljev države.  Seveda pa vera transcendira vidni svet.  

Bahovec (2009) meni, da odgovor na krizo sodobne družbe ni v znanju, ne v večji produk ciji, ampak je v modrosti. Modra presoja vključuje odgovorno ravnanje, se zaveda posledic za prihodnost in za druge ljudi; na človeka in družbo gleda celovito. Modrost izhaja iz izkušnje, iz refleksije konkretnega življenja. 

V kakšnem smislu postmoderna vključuje precej pozabe in zanikanja preteklosti? Heidegger celo trdi, da gre za pozabo biti. Na novo se učimo razlikovanja med dobrim in slabim. Ni  vse dobro, kar je videti novo in  napredno. S tem ko je moderna novoveška filozofija izločila modrost iz razumske presoje, je tudi izgubila celovito podobo sveta. Značilnost modrosti je prav to, da znamo povezati osebno izkustvo s celoto svojega življenja in z zgodovino, v katero smo vpeti: naroda, kulture, časa, prostora. Le tako lahko pridemo do ustreznih odgovorov na bistvena vprašanja smisla življenja. 
Običajno navajamo naslednje značilnosti (posvetne) duhovnosti: samozavedanje, presežnost (transcendenca, transcendentalnost), povezovalnost oz. integrativnost, svetost, celovitost, večnost, nematerialnost oz. nadnaravnost, absolut. Prevladovanje posvetnega duha je prevla dovanje poganstva in profanosti. V bistvu nam šola, služba in trgovci narekujejo, kaj je za nas (ne)potrebno in kako naj avtobiografsko pišemo svoje življenje. Nietzsche bi to opredelil kot 'preveč človeško' (nem. alzumenschliches). Trdi totalitarizmi ne priznavajo niti človekovih pravic, mehki so pa preveč človeški, ker z obljubami raja na zemlji in ponud bami 'prihrankov s karticami zvestobe' tlakujejo pot v pekel. Demoni vedo, da njihova vera v dobro človeka ni po meri Boga. Zato skrivaj obupujejo (Hadjadj, 2012, 2018). Krščanska transcendenca pa vključuje 'upanje proti upanju' t.j. proti brezupu. Res je, da stigmatizirane osebe praktično ne morejo uspeti, vendar pa lahko 'uspešno umrejo' v smislu 'blagor žalostnim, kajti potolaženi bodo'.        
Potrebna je utopična vera v dar svobode. Tako naj bi bila samostojna Slovenija uresničitev tisočletnih sanj. Dobro je tudi nekaj skrivnostnega - mističnega. Vidimo ga, če smo dovolj potrpežljivi. Topos oz. mesto njegove utopije je srce, ki ni od tega sveta. Po naravi smo moški baje nasilni, ženske pa trpijo, kadar je obratno, je to statistično nepomembno. Bistvo vere je, da veruješ, četudi ne verjameš, da slišiš neslišno in vidiš nevidno. Heidegger skuša vso neskončnost zvesti na končnost oz. smrtnost tu-biti, ki drugemu pusti bivati. 

Vera je odrešenje, osvoboditev človeka od njega samega (Patočka, 2015, Koci, 2019). Nobena naša odločitev ni dokončna in nepopravljiva. To pomeni, da je v svoji presežnosti zmotljivi človek tudi popravljiv.  Janezov evangelij pravi, če zrno umre, rodi obilen sad. Patočka se v Heretičnih esejih o filozofiji zgodovine tudi sprašuje, zakaj je skrb za dušo vodilni motiv zgodovine. Zaradi svojega temelja v brezdanji globini duše je krščanstvo doseglo doslej največji in nepresežni in najbolj domišljen razmah, ki je človeka usposobil za boj proti nazadnjaštvu (Patočka, 1997, 130). Je nepresežno ozaveščanje krščanstva, ki se lahko v celoti razlasti, deinstitucionalizira po koncu katolicizma. 

Razcvet ekonomije profita izhaja iz predpostavke, da človeka ne pogojujejo potrebe, ampak želje, ki so neomejene, zlahka zapeljive. Razsvetljenstvo privilegira matematiko, števila, statistiko. Si to, kar zavračaš (ker te določa). Dejstvo, da se dogodek pripeti, retrogradno ustvari njegovo nujnost. 

Nesmrtnost je v služenju višjih smotrov in v prihodnjem onostranstvu, eksplozija radosti. Večno življenje je novo duhovno in telesno življenje v nevidnem svetu.   Znano je, da je pot v pekel tlakovana z dobrimi nameni, zato je doseganje  dobrega stalna naloga (Žalec, 2005). Heidegger (1976)  razlikuje med 1. antičnim, 2. novoveško reprezentativnim, 3. antropološ kim humanizmom, nikjer pa ne tematizira krščanskega. Za humanizem se zavzema v smislu govorice in hiše biti, človeka kot pastirja biti. Bog najskrivnostnejša svetost je pred vsemi svetniki in posvetno svetim.   Razlikujemo med Svetim duhom in posvetnimi svetostmi na Slovenskem. K svetemu vodijo tri poti kot so vera, magija kot manipulacija s svetim in gnoza kot uvid (Kosovel, 1997).  Če prav razumem, se Kosovel ne zavzema za nobeno od teh treh, s tem pa tudi ne za sveto. 

Vera predvideva pozitivno mišljenje o dobrem izidu. Navidezna zunanja varnost s strani opazovalca je dejansko oblika izpostavljenosti, ker zaradi strahu pogojuje slabo vest. Kot je pokazal ameriški psihiater Wiliam Glasser (2005) le tedaj izbiramo, ko kontroliramo sami sebe. seveda pa je pozabil na to, da Bog pride k tebi skozi izgubo sveta.  Na ozadju niča kot iracionalnega se zasveti visio beatifica.  

Hribar (2018) ugotavlja, da je nihilizem najbolj oddaljen od resnice in s tem od radosti do tega, kar se nam daruje. Raznovrstni niči od svetlega do mračnega ne presegajo uničevalne moči. Mračni nič je od hudiča. Prizadevanja, da smo kontrolirani s kamerami od vseh strani nam vzbuja slabo vest nezadostnosti in potencialne krivde. Pomeni le navidezno varnost s strani opazovalca je dejansko oblika izpostavljenosti. Odvrača nas od tega, da bi se kontro lirali sami (npr. po Glasserjevi teoriji samokontrole) sebe in bolj odgovorno izbirali. Bog pride k sebi šele skozi izgubo sveta. Na ozadju niča se kot luč na koncu tunela zasveti visio beatifica, božansko zrenje sicer neuzrljivega. To je cilj potovanja duše že na tem svetu.  

Hudič se trudi razdvojiti to, kar je povezano. Hadjadj (2012, 2018) je še tenkočutno opisal hudičeve strategije. Gre za zapeljevanje v grehe, zlasti v sedem glavnih, ki jih natančno opisujeta in pokažeta poti iz njih Pascal Ide in Luc Adrian (2011). Greh pohlepa loči Mamona od Boga. V zgodovini Rimokatoliške cerkve (v nadaljnjem besedilu RKC) poznamo veliko teologij različnih duhovnih smeri. Razlikujemo tudi večnega duha od duha časa (nem. Zeitgeist) in svobodnega duha (nem. Freigeist). 

Duh sožitja in sodelovanja je konspirativni duh človeka v nastajanju, zato tudi fenomeno logija nove vzgoje šele nastaja.  Ni bližnjic do duhovnih izkušenj. Na tečajih pridobimo le instant metode. New age je pravzaprav vera demonov, ki verjamejo, da bo pozitivno mišljenje človeka odrešilo. Pokazalo se je da negativna dialektika prav tako ne odrešuje, ker vodi do propadlih socialističnih revolucij. Potreben je iskren pogum z žrtvami, ne pa samo kazenske sankcije za državljansko  neposlušnost. 

Izhajamo iz predpostavke, da je duhovni smisel pomembnejši od materialnega blagostanja, paradigma življenja pred kartezijansko dualistično paradigmo in da je vera pred razumom. To resnico prinaša paradigmatski preobrat. Globalni in mentalni svet sta povezana, vsakda nje  delovno življenje pa je še vedno fragmentirano. Skušamo obuditi pojem kompleksnega spoznavanja razuma, kjer sodelujejo duh, intuicija, notranji čut, domišljija, spomin, čutni podatki.   Ljudje celo kot celovita bitja izkušamo delčke realnosti, izključujemo pa vse druge možnosti. Danes ne znamo več izkušati celote kot smo jo nekoč. 

Splošna raven duhovne inteligence je zaradi prevladujočih učinkov novih tehnologij nizka. Živimo v duhovno otopeli kulturi, za katero so značilni materializem, preračunljivost, ozkosrčnost, individualizem, odsotnost pravega smisla, pomanjkanje domišljije, pomanj kanje predanosti, itd. za razvoj duhovne inteligence je odgovoren vsak sam, s čimer pogojuje nadaljnji razvoj družbe. Za kulturo zahodnega tipa je zelo značilno teženje k takojšnjim učinkom, k materialnosti in k sebični manipulaciji s stvarmi.

Duh je notranjost, vera, Bog, življenje, luč, presežnost, svetost, nematerialnost, notranjost,... Ramovš  (2013) razlikuje med kozmološkim, antropološkim in personalističnim pojmova njem duhovnega. Že Hegel pa je pisal o dveh procesih kot sta povnanjenje (nem. Entausserung) notranjega sveta in ponotranjenje oz. spominjanje (nem. Erinnerung) zunanjega. Še več, ne gre le spominjanje, ampak tudi za vizualno emancipatorično vizualizacijo upanja. Nekateri menimo, da je potreben v 21. proces ponotranjenja tehničnih, ekonomskih in kulturnih dosežkov, ki niso nastale iz duha, ampak iz pozitivistične naravnanosti. Prevladujoči materialistični barbarski 'duh dobe' (nem. Zeitgeist) je ostal brez aristokratskega duha, ki naj bi se tako dostojanstveno vrnil. Morda je sedanja koronakriza priložnost za to.  

Odprto vprašanje je, ali in v koliki meri vzhodno-zahodne mišljenjske transverzale prispe vajo k mednacionalni spravi in notranji spravi Slovencev. Že prvo poglavje o Razdvojenem ali enotnem duhu je antropološki poskus umeščanja razuma kot sistematične urejevane moči med duhovnost in čute. Dialog med razumsko znanostjo in vero je nenehno odprt. Vemo, da se odnos med njima zgodovinsko spreminja glede na odnos izključevanja in vključevanja. Lahko govorimo o veri v razum in o razumskem utemeljevanju vere. Razum in vera sta kompleksna in pluralno diferencirana pojma. Nemogoče je, da bi primerjali vse vidike obeh. Krščanstvo je duh trpečega veselja, vesele vesti v kontekstu darovanjske ljubezni (gr. agape, lat. caritas), modrosti, božje pravičnosti, sočutja-sožitja, skratka vseh vrednot Svetega duha. 

Iz tega diskurza je razvidno, da potrebujemo redefinicijo duhovnosti na koordinatah križa: od znotraj iz potrebe po dihanju s svetom, od spodaj po potovalnem izkustvu, s strani celovitega stika med vzhodom in zahodom in od zgoraj po božji milosti. To je cilj nove fenomenologije vzgoje duha, ki smo jo na tem mestu šele zasnovali. Večji del duhovnih kultur je še sestavina naše podzavesti, ki jo šele postopno odkrivamo.  

Križ kot vrhunec razodetja božje ljubezni vodi v notranje življenje Boga, da bi od tam našel pogled v božje delovanje (Balthasar, 1980: 301). Odločilno iztočnico pri tem poskusu približevanja mu daje Pavlova himna v Pismu Filipljanom: Tisti, ki je v božji podobi, se je izpraznil (ekénosen) in privzel podobo služabnika. Tako je postal tisti, ki je enak Bogu enak ljudem (prim. Flp 2,6-11). To, kar je razodetje (nem. die Offenbarung) je v fenomenologiji le možno, v veri pa postane dejansko. Dejanskost je fenomenalnost, ki presega subjektove meje obvladovanja. Razodetje dovrši naravo v nadnaravnem. Pri Marionu je glavni problem, ali sem jaz gotov v lastni obstoj. Eksistenca je zanj zadnja stvar, ki bi jo lahko oporekali Bogu. 

Bog v svojem izpraznjenju (gr. kenosis) razodel, je on sam: samo sebe podarjajoča, sebe izpraznjena ljubezen (Balthasar, 1969:143-147). »Podoba Boga« je po svojem bistvu ljubezen, večno ljubeče občestvo Očeta, Sina in Svetega Duha. In prav v trinitaričnem življenju moramo iskati temelj Kristusove kenoze. Tako Balthasar odkriva kenozo v osrčju Trojice. Drugi ne biva samo zunaj Trojice, ampak smemo govoriti o »Drugem« v Bogu, drugem, ki je »neskončna oddaljenost« (gr. diastasis). Znotraj te trinitarične »razdalje« imajo prostor vse druge razdalje. Nič ne ostane zunaj; Bog se poda do najbolj oddaljenih meja, tako da »zaobjame« tudi greh in kraj pogubljenja. Da, v svoji »katabasis« (spustu) se Bog poda tudi v »kraljestvo mrtvih« (prim. Balthasar, 1997:133-152). Bog je tudi sam v sebi in zase kenotična ljubezen, izpraznjenje. Balthasarju pomeni kristološka kenoza v pravem smislu svobodni dej preeksistentnega Logosa, razlastiti se božje podobe in privzame podobo sužnja. Balthasar uporablja pojem »prakenoza« (nem. Urkenose), da bi tako označil nesebični dej, akt Očeta, po katerem rojeva Sina. Tu naletimo na večno in absolutno samoizročanje Boga ali, samoizrekanje Očeta v pričevanju Sina, kar je tista prva, vse zajemajoča znotrajbožja kenoza, v kateri se Oče popolnoma razlasti svoje božanskosti in jo izroči Sinu (prim. Balthasar, 1980:300s). 

Musek (2003) meni, da človekovo duhovno delovanje vključuje njegov um, njegovo vest, intuicijo, različne vidike, oblike in stopnje zavesti. Sem sodijo motivi, ki urejajo človekovo osebnost no in duhovno rast, njegovo samouresničevanje in njegovo iskanje življenjskega smisla. Predstavniki te ravni so duhovni ideali in vrednote. To razsežnost označujejo duhovni in kulturni ideali, vrednote in nazadnje tudi tisti cilji, ki transcendirajo običajno eksistenco. To je posvetna raven duhovnosti, krščanska pa se začne z vero, upanjem in ljubeznijo. 

Verjetno smo Slovenci prevzeli razcepljenost (nem. Zerrissenheit) duha od nemškega kulturnega boja (nem. Kulturkampf) v 19. stoletju. Pri nas naj bi bil njegov protagonist dr. Anton Mahnič. Pri zdvomljenju (nem. Verzweiflung), kot sredstvu razdvojenosti, bi bilo treba razlikovati zdrav dvom od nezdravega. Toda tako razcepljeni kot so Britanci sedaj, ko so pred izstopom iz EU, še niso bili. Obhaja jih strah pred dolgoročnimi posledicami referenduma, ki naj bi predstavljal 'voljo ljudstva', a je ni. Razcepljeni so med dve stranki, ljudstvo in premierko Mayevo, med VB in Evropo. Podaljševalni roki 'izstopa' pomenijo odlašanje, hesitiranje, podaljševanje v 'regresus ad infinitum'. to pomeni, da bi odhajali tako, da definitivno ne bi odšli. Kaže pa na to, da so 's figo v žepu' v EU sploh bili. Niso preživeli svojega imperialnega občutka. To vmesno stanje (gr. metaxu) je nelagodno, je agonija odhoda, ki ni hkrati prihajanje do nečesa drugega, kar je Sloterdijk označil prihajanje do (novega) sveta in jezika.  

Harari (2019) se v 21-ih lekcijah za 21. stoletje navezuje na svojo knjigo Homo deus. Kako naj bi se človek osvobodil tehnološke diktature? Konec zgodovine je zanj preložen. Vpraša nje je, katere zgodovine. Če je mišljena pred-zgodovina nasilja, ki ni za skupno dobro po skupnem načrtu, je to več kot očitno.   

V Hararijevem Sapiensu smo spoznavali človeško preteklost, v Homo Deusu smo ugibali o prihodnosti na krilih inteligentne tehnologije, v 21 nasvetih za 21. stoletje pa se Harari osredotoča na največja vprašanja v sedanjosti. Kaj se danes v resnici dogaja? Kakšni izzivi in odločitve nas čakajo? Na kaj moramo biti pozorni? Ali imamo pred seboj klovne, ne pa resne politike? Kaj pomeni epidemija lažnih novic? Zakaj je liberalna demokracija v krizi? Se obeta nova svetovna vojna? Kako se upreti grožnjam Velikega Brata? Katera civilizacija obvladuje svet? Zahodna, kitajska, islamska? Podnebnih sprememb ne moremo ustaviti, ker so delno neodvisne od nas. Harari nam svetuje, kaj lahko storimo kot posameznik in svet. 

Če pomislimo, kaj vse bi se nam lahko zgodilo, kar nam je pretilo, a se ni, živimo v najbolj šem svetu. Naj bi politiki upoštevali stališča zgodovinarjev, pesnikov, filozofov, da bi vsi živeli bolj varno, produktivno. 

Naša vsakodnevna rutina vpliva na življenje ljudi in živali na drugem koncu sveta in neka teri osebni gibi lahko nepričakovano zanetijo ves svet; tako kot je samosežig Mohameda Buazizija v Tuniziji zanetil arabsko pomlad in tako kot so ženske, ki so javnosti zaupale svoje izkušnje s spolnim nadlegovanjem, sprožile gibanje #MeToo – jaz tudi. Globalni procesi so za slehernega posameznika postali prezapleteni, da bi jih lahko razumel. Treba pa je verjeti, da resnico o svetu lahko spoznamo in se izognemo temu, da bi postali žrtev propagande in zavajajočih informacij. 

Harari (2019) verjame v človeka, vendar se dobro zaveda tudi njegovih slabosti. V bistvu verjame v vsa čuteča bitja in je tudi velik borec za pravice živali. Ne razvnema nas brez razloga, nima se za guruja in preroka. Njegove misli so sodobne in verjetne. Ljudje razmišljamo v zgodbah , in ne v dejstvih in številkah.

Že dolgo vemo, da je civilizacija brez duhovnosti na trhlih nogah (Husserl, Spengler, Žalec, itd.). Nekateri ekologi ne utemeljujejo podnebnih izboljšav v duhovnosti. Solidarnostna etika je primerna tudi na javno šolo. Ekologi na zadnji konferenci v Katovicah (2018) niso utemeljevali izboljšav podnebnih razmer v duhovnem odnosu do svetega in sveta. Zukav (2011) se sprašuje pri duhovno partnerstvih zakaj, kaj, kako in kdo. Godina reducira dosedanje krhke odnose na 'imejmo se fajn' in na tržno ponudbo vedno novih možnosti. Po moje pa gre pri večji nestrpnosti žena do mož poleg sprememb v razumevanju moške in ženske vloge še za reagiranje na (bivši) patriarhat. 

Zalokar Divjak (1998, 2000) nam razloži, kaj vse je pomembno na tej poti in kako vzgajati za smisel življenja z ljubeznijo. Občutje smiselnosti je odvisno od življenjske orientacije in življenjskega sloga, ki udejanjata  tudi duha radoživosti, ustvarjalnosti, odgovorne svobode. 

Ramovš  razlikuje med kozmološkim, antropološkim in personalističnim pojmovanjem du hovnega. Hegel je pisal o povnanjenju (Entausserung) notranjega. Blochovsko bi rekli, da ne gre le spominjanje, ampak tudi za vizualno emancipatorično vizualizacijo upanja. Mislim pa, da nas čaka v 21. ponotranjenje dosežkov, ki niso nastale iz duha, ampak iz naturalistične naravnanosti (Husserlov izraz). Prevladujoči materialistični barbarski 'duh' dobe je bil brez aristokratskega duha. 

Vprašanje duhovnosti je v postmoderni zelo živo. V našem času se kažejo mnogi izrazi duhovnosti zunaj Cerkve in znotraj nje. Sodobno duhovno iskateljstvo išče osebno doživetje, izkustveno duhovnost, mističnost. Bistvena razlika nastopi, ali je to iskanje v smislu duhov nosti new age v širšem smislu ali v krščanstvu. New age je odprt za stare ezoterične tradicije in sodobno psihologizacijo duhovnosti, za azijsko kozmično duhovnost in zahodne zunaj
krščanske tradicije, pa tudi za nekatere vidike krščanstva. Pogosto je porabniško komercia len in plitev. Navadno nabor idej iz različnih virov povezuje na notranje neusklajen, sinkretistični način.  

Živimo v prehodnem, postmodernem obdobju, v katerem še ni jasno, kakšna bo prevladu joča kultura prihodnosti. Razpeti smo med preteklostjo velikih ideologij, sedanjost zmanjša nja zaupanja v razum in v razvoj kot napredek in čas, ki prihaja.  Človek išče dušo (Jung) in duha (N. Berdjajev). Že kar nekaj mislecev je reklo, da bo 21. stoletje duhovno ali pa ga ne bo.   

Slovenci izpolnjujemo na duhovnem področju začasno praznino, saj je bila v socializmu tabu tema. V samostojni Sloveniji je vsak dan več literature, ki usmerja k višjim vrednotam človeškega bitja - k samoaktualizaciji, samozavedanju, osebnostni rasti oz. k duhovnemu razvoju. Osebne rasti (personal growth) v socializmu nismo poznali že zato, ker v t. im. brezkonfliktni družbi nismo priznavali notranjih konfliktov. Razne skupine prirejajo predava nja, seminarje in tečaje, na katerih p(r)odajajo t. im. višje znanje. Modno je meditirati, špekulirati o smislu življenja, zavedati se svojega bistva. Razne umetno formi rane skupine pa ne morejo nadomestiti domače pristne skupnosti kot tudi ne občestvene. Očitno je, da tam, kjer ni pristnega srečanja med ljudmi, kjer ni priznanja, kako nebogljeni smo v svojem brezupu zaradi bolečin in trpljenja, tudi ni dosežene ravni esencialne človečnosti.

Izhajamo iz predpostavke, da je duhovni smisel pomembnejši od materialnega blagostanja, paradigma življenja pa pomembnejša kot kartezijanska dualistična paradigma. Vera je pred razumom, čeprav je povezana z njim. To resnico prinaša paradigmatski preobrat. Globalni in mentalni svet sta povezana, vsakdanje   delovno življenje pa je še vedno razdrobljeno. Skušamo obuditi pojem kompleksnega spoznavanja razuma, kjer sodelujejo duh, intuicija, notranji čut, domišljija, spomin, čutni podatki. Ljudje celo kot celovita bitja izkušamo delčke realnosti, izključuje mo pa vse druge možnosti. Danes ne znamo več izkušati celote kot smo jo nekoč. Izkušnja je za Hegla vse, kar je na življenjski poti pridobljeno (nem. Er-fahrung). Nekateri to razumejo kot epopejo – odisejado, drugi kot roman-reko, tretji kot dramo z dramaturškim delovanjem, četrti kot ustvarjalno poezijo …   

Splošna raven duhovne inteligence je zaradi prevladujočih učinkov novih tehnologij zelo niz ka. Živimo v duhovno otopeli kulturi, za katero so značilni materializem, preračunljivost, ozkosrčnost, individualizem, odsotnost pravega smisla, pomanjkanje domišljije, pomanjka nje predanosti, itd. za razvoj duhovne inteligence je odgovoren vsak sam, s čimer pogojuje nadalj nji razvoj družbe. Za kulturo zahodnega tipa, je zelo značilno teženje k takojšnjim učinkom, k materialnosti in k sebični manipulaciji s stvarmi.

Odprto vprašanje je, ali in v koliki meri vzhodno-zahodne mišljenjske transverzale prispevajo k mednacionalni spravi in notranji spravi Slovencev. Stalno smo pred dilemo razdvojenega ali enotnega duha. Dialog med razsežnostmi razumske znanosti in pristne vere je nenehno odprt. Vemo, da se odnos med njima zgodovinsko spreminja glede na odnos izključevanja in vključevanja. Lahko govorimo o veri v razum in o razumskem utemeljevanju vere. Razum in vera sta kompleksna in pluralno diferencirana pojma. Nemogoče je, da bi primerjali vse vidike obeh.  

Osebnostno in duhovno rastemo, ko predelujemo svoje nezavedne vzorce. Otroci nam marsikaj potegnejo iz globin. Ko vzgajamo njih, vzgajamo tudi sebe. Gre za našo duhovno odprtost ki pogojuje odprtost drugih do nas. Samo-skladni cilji so tisti, ki izhajajo iz naših najglobljih teženj.   

Za duhovnost je bistven lastni angažma tistega, ki jo izvaja. Birokrat ne bo imel političnega predpisa, učitelj praktik pa ne praktičnega navodila. Repar (2012) govori o demonični neodgovornosti volje do tehnologije politične premoči. Gre za tehnokracijo. Menim, da je pomembno razlikovanje duhov (npr. po Hadjadju) in izbira s sledenjem pravega duha.  

Zakaj se odpovedujemo dobrim delom? V srednjem veku so govorili: vemo, kaj je boljše, a delamo slabše. To je zato, ker smo neiskreni do sebe, nedosledni, malomarni, zapeljani v  nekatere smrtne grehe, kjer izstopa lenoba, pohlep, nečimrnost. slabe navade, togost oz. neprilagodljivost, neempatičnost, nesočutnost, sebičnost, nestrpnost so znamenja pomanj kanja notranje discipline – askeze (gr. askesis - vaja). Če se grehov ne izpovedujemo, kesa mo in opravljamo pokoro, postanemo pokvarjeni. Homo corruptus je zaradi grehov pokvar jen človek, ki lahko privede do zloma civilizacije. Današnja pandemija koronavirusa na to opozarja. Bergolio (2014) je še kot kardinal na opozoril, da je korupcija še več kot greh.
 
Kriterij razlikovanja duhov je osebna vest. Treba je gojiti tenkočutnost zaznavanja tega, kar se dogaja. Jezus nas je ozmerjal s hinavci. Vreme znamo napovedovati, medsebojnih odnosov pa ne. Demoni nam privabljajo številne alibične argumente. Tayloristična delitev dela je uveljavila detajlizem, kjer vsak opravlja samo določeno operacijo in zaradi posameznih dreves ne vidi gozda.   

Ne obstajajo samo religijski koncepti duha, ampak tudi sekularni. White (1996) prevzema po publikaciji Britanske zveze humanističnih znanosti (The Human Spirit, BHA, London 1993) misel, da so sekularni koncepti duha tiste dimenzije človekove duhovnosti, ki so skupne humanistom, teistom, agnostikom in ateistom. Za sekularni koncept duhovnosti so značilne stremljenje, moralna občutljivost, kreativnost, ljubezen, prijateljstvo, čutenje narave, čutenje  človeške lepote, znanstvena prizadevanja, umetniška prizadevanja, hvaležnost, čudenje, intelektualni dosežki, fizična aktivnost, (samo)premagujoče trpljenje, nesebična ljubezen, smisel in vrednot, ki opredeljujejo naše življenje. Paradoksalnost ljubezni je v tem, da s pozabljanjem nase doživimo polnost svojega življenja in z umiranjem nastaja novo. Ker je negotova, vključuje neprestano podporo. 

1.1 Razsežnosti duhovnega človeka 

Že od neolitika dalje je človek darovalec bogovom, prosilec, molivec, častilec, da jim pokaže njihovo presežnost, da so več od njega. Vendar pa ta božanstva niso do njega niso ljubeča, ampak so arogantna.  Tudi krščanskega Boga so kristjani sprva razumeli kot vsemogočnega vladarja, pantokratorja. Šele postopoma so ga osvobajali inkvizicije, janzenizma, zadoščevanja s kaznijo za grehe. Šele nedavno je postal v očeh vernikov transpersonalni Bog ljubezni pred pravičnim bogom, ki hudo kaznuje.  

Mnogi se podobno kot Freud (stoiki, Feuerbach, Darwin, Heine, Dawkins) odpovedo osebnemu bogoiskateljstvu, ker zanikajo obstoj Boga. Najdejo nadomestke v znanosti, obrti, poslova nju, kmetovanju, itd. Podobno tudi 'uradni nedeljski verniki' samo sledijo ustaljenim navadam oz. ritualom.  Tem ustreza konservativna cerkvena avtoriteta t.i. 'ordnunga'.  Zadovoljijo se z nepopolno antropološko vertikalo in se ne pritožujejo, da so namerni duhovni reveži. Posledično se odpovedo tudi globinskemu učenju – 'odrinite na globoko'. 

Anselmov argument, po katerem k bistvu najvišjega bitja sodi tudi bivanje, ki ga je tedaj Gaunilo zavračal, še velja, ker je v metafiziki in v religijah najvišje tudi najbolj bivajoče in večno. Umiranje je stvar vsakega posameznika, ki ni zamenljiv z drugim in zato tudi njegova smrt ni. Svetovni etos priznava svetost vsakega življenja, spoštovanje človeka in njegovega dostojanstva, ki se steka v zlato pravilo. Sledimo ljubezni do Boga 1. z molitvijo za enotnost vseh religij, 2. humanega poteka globalizacije npr. v smeri novega bratstva in 3. pravnega okvira bodoče svetovne vlade, 4. ekološko-ekonomske pravičnosti. Vključuje tudi celovito pedagogiko (Pavliha, Žalec 2014)  Globalizacija ni topilni lonec (ang. melting pot) za različne narode in religiozna verstva. Globalizacija deluje divergentno, ker spodbuja procese ločevanja, segregacije in konvergentno, ko spodbuja procese integracije. Organizacije , ki skrbijo za integracijo so: UNO, IMF, G8, WTO, UNESCO, OECD, itd.
                 
Duhovnost kot takšno ali drugačno stanje duha zaradi tokov zavesti s skušnjavami in spreminjanja realnega sveta ni statična. Napreduje ali nazaduje, postaja dobro ali se prepušča zlim duhovom. Zato je potrebno njegovo nenehno ocenjevanje, diagnosticiranje, predvidevanje, zbujanje oz. čuječnost.  Potrebno je nenehno izpraševanje lastne vesti kot orodja smisla in moralnega kriterija. 

Na svetu obstaja nekaj skupin, ki trdijo, da so nasledniki antičnih esenov. V Sloveniji so psevdo-eseni zbrani v Slovenskem društvu za psihične raziskave, ki ima sedež v Horjulu. Njihova prizadevanja so usmerjena k pravičnosti, varovanju narave in miru.

Zanimivo je, da nekateri ne najdejo prek različnih intelektualnih sposobnosti poti duhovne inteligence oz inteligentnosti (npr. Gardner, Goleman).   
Sarah in Diat (2019) teološko odgovarjata na Leibnizovo vprašanje, zakaj nekaj in ne nič. Njun odgovor je, da svet obstaja zaradi božjega stvarjenja sveta. kar je Bog ustvaril je bilo dobro. Dilema Bog ali nič je dilema tihota ali hrup, ki je lažniv slepar, molk kot poslušanje Boga oz. vstop v božjo skrivnost ali diktatura besednega napuha, življenje ali smrt. Notranja puščava nas uči boja proti zlu. če zanemarjamo notranje življenje, se nas polastijo posvetne skrbi. Avtorja v bistvu utemeljujeta Shakespearjevo dramo 'Mnogo hrupa za nič'. Naša sveta tihota je tihota v veselju, globini.  Diat povzema litanije ponižnosti kardinala Rafaela Merryja del Vala pri Piju XII. (str. 23-24) O Jezus, blagega in ponižnega srca naredi moje srce podobno tvojemu Srcu. Litanije so razdeljene na tri dele: 1. katerih lastnih želja naj bi se razbremenili, 2. katere želje drugih podprli, 3. katera svoja veselja bi zanje podarili. 
Cain (2014) prav tako proučuje moč tihih, introvertiranih ljudi. Sicer razume intuicijo in dosežke introvertnih, tihih ljudi, vendar pa priznava, da je današnja družba ekstravertirana, kar pomeni, da ima zgovorne ljudi za sposobne, vodilne in priljubljene. Žal pa so ti celo vedno manj v funkciji izgradnje zdrave, demokratične družbe. Tihi ljudje sami še nimajo božjega miru. Jezus namreč daje učencem svoj mir. Za tak mir lahko molimo.  
Pomembno je, da se razvijamo na vseh antropoloških ravneh, sicer velja Jungova ugotovi tev, da tistemu, ki je razvit le kognitivno, ni pa razčistil z nezavednimi strahovi in travmami ki »v kleti strašijo kot miši«. Duhovne tradicije vključujejo v svoj nauk transformacijske modele osebnosti, s katerimi se ukvarja tudi transpersonalna psihologija. V zgodovini filozofije je primat duhovnosti pred materialnim svetom poudarjal idealizem. 

Od antike dalje se zavedamo soobstajanja različnih duhovnosti. Tudi danes različne verske skupine zastopajo različne duhovnosti. Vprašanje duhovnosti je v postmoderni zelo živo. V našem času se kažejo mnogi izrazi duhovnosti zunaj Cerkve in znotraj nje. Sodobno duhovno iskateljstvo išče osebno doživetje, izkustveno duhovnost, mističnost. Novodobno gibanje (new age) ni krščansko, ampak je sekulariziran izraz mnogih religij. Duh nove dobe – new age se je 'spočel' že v 19. stoletju, okrepil pa se je v 60. letih 20. stoletja. Nova doba zavrača ekonomizem ekonomske rasti in išče globlje temelje. Novodobna religija je odprta za stare ezoterične tradicije in sodobno psihologizacijo duhovnosti, za azijsko kozmično duhovnost in zahodne zunaj krščanske  tradicije, pa tudi za nekatere vidike krščanstva. Pogosto je porabniško komercialen in plitev. Navadno nabor idej iz različnih virov povezuje na notranje neusklajen, sinkretistični način. 
Krščanska duhovnost pa ostaja trdno zasidrana v temeljnem sporočilu Evangelija. Terja  žrtve in požrtvovalnost zaradi poguma ne le pri zavzemanju za 'pravičnost', ampak tudi pri odpovedovanju zlu pri iskanju resnice. Za vse čase velja, da je žetev velika, a žanjcev je malo. Zato bo šele Gospod dokončno ločil zrno od plevela. Današnji zastopniki staroselskih religij zastopajo poganstvo. Verjamemo, da so bila starodavna plemena in ljudstva bolj duhovno razvita kot smo mi, ker so nam nekatera čutila (npr. jasnovidnost) zakrnela. 

Juhant (2018) se sprašuje, kako človek razume tematizira nasilje in mir v  posameznih religijah. Od te opredelitve je odvisna kakovost njegovih duhovno-psiholoških lastnosti. Izkustva kažejo, da religiozno tradicijo oživlja za oblikovanje  miru ali za uničevanje. Človek je namreč »zapleteno odprto bitje«. Dialog in religiozna odprtost se oblikujeta iz obnavljanja človeškosti. Juhant (2018) meni, da lahko humano ravnamo le tedaj, ko presegamo svoje sebične težnje. Miroljubno odgovorno delovanje je naš odgovorni etični imperativ. Bog obrača slabo in grešno v dobro, medtem ko človek mnogo dobrega opusti.   

Hans Küng je z izdajo knjige 'Projekt svetovni etos' (1990) spodbudil širok krog posamezni kov, združenj in predstavnikov velikih verstev po svetu za uresničevanje tega projekta, ki sloni na soglasju o skupnih vrednotah, držah in etičnih merilih za vse ljudi, katerekoli vere, ideologije ali narodnosti. Ne gre za nove etične norme, pač pa za vrednote, ki jih lahko vsi ljudje najdemo v svojih lastnih tradicijah. Osnovne etične zahteve zavezujejo vse ljudi k spoštovanju življenja, k nenasilju do drugega, k medčloveški solidarnosti, strpnosti in sodelovanju, k spoštljivemu odnosu med spoloma...

Grün (2009) meni, da je žensko samozavest okrepilo feministično gibanje,  sodobni moški pa so glede svoje identitetne vloge negotovi. S primeri iz življenja 18ih svetopisemskih likov Davida kralja, Jožefa maga, Samsona ljubimca, Mojzesa voditelja, Petra skale, Jezusa itd. prikaže različne moške poti in njihovo tipično poslanstvo. Osebam poleg bibličnega dodaja še širši, arhetipski in psihološki okvir. Pri vsakem arhetipu pa poudari njegovo močno in senčno stran. Šele s priznavanjem senc lahko moški postane zares močan, saj kot pravi: »Kdor se samo bojuje, je v nevarnosti, da postane trd in neobčutljiv. Kdor samo ljubi, se nagiba k temu, da dopusti samo svojo nežno stran. K moškemu sodita obe sposobnosti. Njegov boj pa potrebuje ljubezen, da ga jeza ne zaslepi. V samostanu Grün že vrsto let vodi delavnice za spoznavanje samega sebe. Ta knjiga je zaradi občečloveškega sporočila enako privlačna tudi za ženske.

Vprašanje je, koliko žensk se počuti emancipiranih kot kraljice in koliko bi se jih označilo za divje ženske. nekatere so očarane nad obema podobama, žal pa si le redke dovolijo živeti ti avri svoje ženskosti. Anselm Grün in njegova sestra Linda Jarosch na 14ih svetopisemskih ženskih likih prikažeta lastnosti, ki jih ima sleherna ženska, ter bralke spodbujata, naj jih dopustijo, cenijo in živijo. Avtorja ob Evi, Sari, Mariji Magdaleni in drugih svetopisemskih ženskah pokažeta, kakšne so strastnost in ljubezen, divjost in kraljevskost, materinskost in modrost, pravičnost in milina ter bojevitost lahko videti danes in kako lahko prinašajo novo veselje nad življenjem.  

Godina (2015) analizira razloge, zaradi katerih se samostojna Slovenija nahaja v ekonomski, socialni in politični krizi. Meni, da je to posledica uvoza tujega kapitalizma, ki ne ustreza pretežno provincialni, vaški kulturi Slovencev. Godina (2015) kritizira tudi klasične, večinoma ekonomske recepte za njeno rešitev ter začrta antropološki okvir slovenske postsocialistične kriminalke z vrsto prodornih primerjav z drugimi evropskimi državami.

Marjan Rožanc (1930-1990) je bil prepričan, da se Slovenija nahaja na križišču stikov med protestantsko, pravoslavno in mediteransko kulturo. Slovenija naj bi se vrnila k tradiciji Primoža Trubarja in opustila osmansko moralo časti, ki jo je delno prevzela iz bivše Jugoslavije.  

Kaj je religija? Religioznost je kompleksen pojav in je več kakor zgolj človekov osnovni dejavnik, ki ga sestavljajo ostanki prvotnih, staroselskih verovanj, simbolnih sistemov, obredov in norm. Vsaka religioznost te vidike vključuje, a se v njih ne izčrpa. Jedro religije je osebni odnos ali t. i. ljubezenski odnos do presežne ga bitja. V religioznem izkustvu je razum korektiv, ki varuje religije pred skušnjavami iracionalizma, fundamentalizma in magičnosti. Religije odpirajo pot upanja, spoštovanja drugega in drugačnega, saj človeka osvobajajo od iracionalnih pričakovanj in zagledanosti vase, ga krepijo v odgovornosti do bližnjega, dajejo odgovore na vprašanje smisla,so nosilke upanja in navsezadnje tudi dejavnik medreligijskega in medkulturnega dialoga. Zaradi kompleksne celovitosti se redukcije na staroselske ali novodobne elemente religije ne obnesejo. 

Pomembni filozofi, znanstveniki in vzgojitelji za razvoj teorije duhovne evolucije so   Friderich Schelling (1775-1854), Gottfried Hegel (1770-1831), Carl Gustav Jung (1875-1961), Max Théon (1848-1927), Helena Petrovna Blavatsky (1831- 1891), Henri  Bergson (1859-1941), Rudolf Steiner (1861-1925), Sri Aurobindo (1872-1950), Jean Gebser (1905-1973), Pierre Teilhard de Chardin (1881-1955), Owen Barfield (1898- 1997), Arthur M. Young (1905-1995), Edward Haskell (1906-1986), EF Schumacher  (1911-1977), Erich Jantsch (1929-1980), Clare W. Graves (1914-1986), Alfred North Whitehead (1861-1947), Terenc McKenn (1946-2000) in PR Sarkar (1921-1990). Od leta 2015 delujejo na tem področju William Irwin Thompson (* 1938), Victor Skumin (* 1948), Ken Wilber (* 1949), Brian Swimme (* 1950) itd.

Vendar to ni edina opredelitev sekularne duhovnosti. Kosovel opredeli religijsko in se kularno duhovnost, opredelitev je povzeta po angleškem teoretiku Clausu Becku (Education, Spirituality and the Whole Child, London 1996), z naslednjimi predikati:
zavestnost, širina pogleda, holistični pogled, integracija, sposobnost čudenja, ki je izvor filozofije in verovanja, hvaležnost, upanje, pogum, energija, iz-ločenost, znati sprejema ti (sočutje, empatija), ljubezen, prijaznost. Nekatere izmed njih se dajo združiti npr. ljubeča prijaznost (ind. metta)

Duhovni človek je kulturna karizmatična osebnost, ki je lahko pod vplivom Svetega Duha. Duhovno bistvo človeka« je podobno bistvu Boga, kajti Bog je človeka ustvaril po svoji podobi. Zato lahko vsi ljudje in ne le preroki z božjo pomočjo dosežejo spoznanje Boga in sveta. Čim bolj človek stremi po absolutnem dobrem, bolj ga uresničuje. 

Glagolnik islam je izpeljanka iz glagola aslama, ki v arabščini pomeni oz. »predati se nekomu ali nečemu«. Islam kot monoteistična religija pomeni torej »predanost enemu in edinemu Bogu«. Tisti, ki se Bogu »predaja«, je muslim oz. musliman. Musliman  je aktivni deležnik glagola aslama. Množina besede »muslim« se v arabščini glasi »muslimun« (muslimani), tj. »tisti, ki so predani«, »tisti, ki se predajajo«. V tem izvornem pomenu besede so kot muslimani v Koranu označeni tudi vsi predhodni preroki, med njimi Abraham, Noe, Job, Mojzes in Jezus, kajti oni so bili »Bogu popolnoma predani«. Islam je potemtakem religija, ki je svoje ime prejela na podlagi temeljnega načela oz. temeljnega dejanja »predaje« enemu in edinemu Bogu.

V islamu srečujeta, spajata in včasih med seboj soočata dve »religiji«: zunanja religija, ki je religija Razodetja in Zakona, ter religija Srca, Umevanja in imanentne Svobode. Spajata se, v kolikor zunanja religija izhaja iz notranje, vendar pa sta si, v kolikor je notranja in bistvena religija neodvisna od zunanje in formalne, tudi nasprotni. Omenjeni religiji sta tako po eni strani homogeni in kontinuirani, po drugi pa diskontinuirani in nesoizmerljivi; bistvo je namreč v odnosu do oblike, ki iz njega izhaja, povsem svobodno. Glede na to, da razsvetljujeta, sta rdeča in zelena svetloba nedvomno svetloba, vendar pa svetloba sama v sebi ni ne rdeča ne zelena; formalistično oz. zunanje gledišče pa po svoji strani trdi, da je določena barva svetloba sama, kot da bi bili substanca in akcidenca – zgolj zato, ker druga manifestira prvo – istovetni. Islam zakona je projekcija »religije Srca« v smeri zunanje oblike. 

Prakticirati islam »iskreno«, sledeč zgledu Mohameda, pomeni odstraniti »rjo« z osramoče nega srca; pomeni sprostiti imanentno religijo in s tem potrditi resničnost islama v luči gotovosti, ki je božanska, saj izvira iz nadosebnega uma. Tako kot lepota dejanj – natančno tistih, ki so predvidena in priporočena v Suni – očiščuje srce in prispeva k aktualizaciji njegove imanentne in že nebeške lepote, tako se tudi, nasprotno, lepota samega srca manifestira v lepih dejanjih (husnā); to recipročnost je Gazali močno poudarjal, saj mu ni predstavljala nič manj kot bistvo islama. 

Srce pomeni ljubezen. Arabski sufijski mistik iz 13. stoletja Ibn al' Arabi je verjel v 'religijo in vero ljubezni'. Sledil ji je po katerikoli poti, ki jo uberejo kamele. V 14. stoletju je tudi Dante priznal, da »sta ljubezen in plemenito srce ena in ista stvar« (it. amore e ’l cor gentile sono una cosa). Nežno, plemenito« srce je očiščeno od znotraj prek umevanja in kontemplacije in od zunaj prek kreposti in dejanj, ki so skladna z Razodetjem. V tej ljubezni, ki se v številnih islamskih ezoteričnih pesnitvah, med drugim v pesmi  Khamriyah Omarja ibn al-Farida, pojavlja kot »Vino«, pa se islamska duhovnost srečuje z duhovnostjo krščanstva: srce namreč v trenutku, ko vanj vstopijo emanacije Bistva, preseže formalni red in postane zmožno razbiranja Božjih namenov znotraj vseh oblik in posledično razbiranja enosti v mnogoterem.

Islama se bojimo, ker ga slabo poznamo. Razlikujemo pet njegovih stebrov oz. načel: 1. Izpovedovanje vere (šahada), 2. Opravljanje molitev (salat), 3. Post (saum) v ramadanu, 4. Dajanje miloščine tj. socialnega davka - zakat, 5. Romanje (nadž) v Meko. Med 6 stebrov spada vera v božjo pravičnost. 4 temeljna načela pa so: prizadevanje za dobro, 2. Sledenje modrosti, 3. Izkazovanje milosti, 4. Uresničevanje pravičnosti (na zemlji). Pot k miru je šarija. Tahir Ahmad Mirza (2015) nam jo predstavlja kot religijo z značilnostmi univerzal nosti, strpnosti, zmernosti kot srednje poti, celovitosti, pravičnosti, širjenja miru in obsojanja obrestovanja v imenu zakata, vera v večnost, dovršenost, plačilo na drugem svetu.  Raid Al  Daghistani, islamski teolog (2018), da pri teroristih ne gre za radikalizacijo islama, ampak za islamizacijo radikalnosti. Različna mnenja so celo zaželena. Pomenijo milost za skupnost. Islam pozna več centrov moči. Tisto, kar posameznik  'mora ubiti' je v krščanstvu  sebičnost, v islamu pa demoničnost v duši. Pot do čistosti duše je post v času ramadana. Islam ne pozna izvirnega greha, pozna pa odpuščanje. 'Džihad' izvirno pomeni 'vlagati napor'.  

Gregorič (2018) skuša predstaviti dogajanje na relaciji Evropa-islam-džihad kot enega najbolj žgočih problemov današnjega časa, ki buri duhove. Poglobljeno poznavanje te verske problematike je danes nujno, da ne podležemo predsodkom, strahovom in celo sovražni drži. Avtor oriše islam vključno s Koranom in šeriatskim pravom. Kaj dobi s primerjavo s krščanskim Zahodom in še posebej fenomen džihada (svete vojne) s potresom, ki ga povzroča v svetu od svojih davnih začetkov pred stoletji pa vse do nastopa Al Kaide in Islamske države (kalifata) na islamski sceni? 

Gregorič nam predstavi zgodovinske vpadov islama na Evropo od večstoletnih arabskih osvajanjih po Mohamedovi smrti (okrog leta 635). Sledili so povračilni udarci Evrope v času križarskih vojn (1100−1300)) in turških osvajalnih pohodov po stari celini (1356−1453) vse do novodobne mirovniške invazije muslimanskega sveta na Evropo. Pomembno je razumeti ozadja in posledice, tudi nasprotujoče si komentarje. Njegov tekst je odprt za nadaljnje  razmišljanje. Še vedno so odnosi med krščanskimi in muslimanskimi verniki površni. Posamezniki se zlahka teroristično radikalizirajo. 

Hamvas (2010) je oster kritik brezosebnega, do skrajnosti tehnokratsko formaliziranega in neodgovornega brezdušnega 'duha' oz. manir našega časa.  Homo faber je prikladen za izkoriščevalski kapitalizem.

Drug drugemu podarjajmo božjo nežnost, usmiljenje in ljubezen tako kot jo Bog nam.  
Dela usmiljenja so telesna in duhovna. Telesna dela usmiljenja so:
1. Lačne nasičevati
2. Žejne napajati
3. Popotnike sprejemati
4. Nage obleči
5. Bolne obiskovati
6. Jetnike rešiti. Papež Frančišek je že večkrat pokazal svojo bližino z zaporniki in jim s tem vrnil kanček dostojanstva. Pri nas obstaja center »Ecce homo«.
7. Mrliče pokopavati. Primeri so svetopisemski Tobit (nekoč Tobija) in Sofoklejeva Antigona. Jožef iz Arimateje in Nikodem sta poskrbela za Jezusovo truplo. Nasprotno pa je Marta protestirala, da bi se vznemirjalo Lazarjevo truplo štiri dni po pokopu. Spomnimo se tudi tistih srednjeveških procesov, ko so koga kaznovali ali se maščevali nad njim tako, da so izkopali in uničili njegovo truplo. Krščanski pogled na pokop seveda izhaja iz splošne človeške pietete. Glavni razlog zanjo je vera v vstajenje mesa, v preobrazbo telesa, ki postane poveličano, podobno Vstalemu Kristusu in Marijinemu vnebovzetju.

V vsakem duhovnem prepričanju intuitivno vemo, da nismo zgolj iz prsti. Prihajamo  iz nebes in se tja vračamo kot pravi Slomškova pesem. Samo krščanstvo pozna vstajenje iz kenoze – sestopa in vnebovzetja po žrtvovanju Jezusa Kristusa., ki 'dela vse novo', novo telo, novo Nebo in Zemljo. 

Pater Leopold Grčar je opredelil naslednja duhovna dela človeškega usmiljenja:
1. Grešnike je treba svariti odločno, a ne nasilno, da prebudimo v njih željo po spreobrnjenju, to pa naj temelji na zavesti, da smo tudi sami že prejeli svarilo ter nanj odgovorili in da smo ga še pripravljeni sprejeti v prihodnje.
2. Nevedne učiti
3. Dvomljivcem prav svetovati in jih podpirati s svojo molitvijo in z drugimi telesnimi in duhovnimi deli usmiljenja.
4. Žalostne tolažiti. Tolažimo lahko tako, da dajemo varljivo in lažno upanje in tako pogled odvračamo od resnične težave. Lahko pa s tolažbo pogled usmerimo do Božjega obzorja, kjer izgine sleherna žalost. Učimo se dajati takšno tolažbo, ki resnično celi rane in jih ne le prekriva; in naučimo se tudi sprejemati tolažbo, ki v prvem trenutku lahko celo zaboli, a prinaša pravo ozdravljenje.
5. Krivico voljno trpeti
6. Žaljivcem odpustiti
7. Prositi Boga za žive in mrtve.

Vsako človekovo dejanje se rodi iz notranjega vzgiba, ki ga vleče bolj v eno kot v drugo smer. Razločevanje duhov nam pomaga razumeti, kaj naj dobrega storim tukaj in zdaj. Postave in zakoni lahko pri tem pomagajo. Pri vsakem odločanju prihaja do napetosti med različnimi vrednota mi in ni takoj jasno, kaj storiti. Meja med sprejemljivim in nesprejem ljivim se spreminja. Gre za nekaj brezmejnega v meji sami, nekaj nevidnega v vidnem svetu. Zato so razločne demarkacijske črte vedno problem. Državne meje so spremenljive. Mejna vprašanja so vprašanja ločnic, razločevanja in povezovanja. 

Namen razločevanja je "sprejeti dobre in zavrniti slabe" (Dv 313). Razlikovanje je metoda iskanja: ne daje vnaprejšnjih odgovorov, ampak vrednoti položaj, da se tukaj in zdaj odločim, čemu dati prednost v določenem dejanju. Da bi deloval človeško, moram najprej začutiti to, kar me vzgiba, da podzavest ne bo zadušila zavesti. Potem moram spoznati, od kod vzgibi izvirajo in kam peljejo, v dobro ali slabo, da me ne prevara laž. Z nečistimi duhovi se ne pogovarjamo. To je vaja svobode, po kateri postajamo ljudje. Puščava in duhovni boj so imeli puščavski očetje in matere za ladjo, ki je doživela brodolom in s katere mora vsak posameznik plavati, da bi si rešil življenje. Ti ljudje so bili prepričani, da je pasivno sprejemanje načel in vrednot družbe, v kateri so živeli, ter prepuščanje tem načelom in vrednotam - popolna katastrofa. 

Posvetni, prisilni ali lažni jaz je po Thomasu Mertonu rezultat družbenih pritiskov. Kaže na potrebo po nenehnem in vedno večjem dokazovanju. Nasprotno pa se nekdanji puščavnik  ni smel poistovetiti s svojim površinskim, minljivim jazom, ki si ga je človek ustvari sam; moral se je vstopiti v notranjo, skrito resničnost jaza, ki je presežen, skrivnosten, ukoreninjen v Kristusu. Od tod izhaja nuja po življenju žrtve, ki se je začelo s korenitim prelomom med menihom in svetom. Življenje samote in napora, uboštva in posta, ljubezni in molitve je pomagalo izločiti stari površinski "jaz" in rojevati pravi in skriti "jaz", v katerem sta vernik in Kristus oblikovala "enega samega Duha". Beg iz sveta v času, ko je svet postal uradno krščanski, se nam morda zdi čuden. A puščavniki so bili ljudje, ki niso dopustili, da bi jih pasivno vodilo in jim gospodovalo dekadentno stanje sveta. Verjeli so, da je možno živeti brez tedanjih družbenih vrednot. Pot v puščavo je pomenila pot v srce, to pa je postalo pravo bojišče. Puščavnike so včasih imenovali kar "bojevnike". Evagrij Pontski je podal razliko, ki je prešla v izročilo, med zunanjim in notranjim bojem ali med zunanjo prakso (izpolnjevanje zapovedi) in notranjo prakso (ohranjevanje čistega srca). Slednja se kaže kot bojevanje, bojno polje pa je človeško srce. Najbolj ogorčen boj se bije v času molitve, ker hudič, kot pomenljivo opiše Pseudo-Makarij, skuša razpršiti človeške moči in sposobnosti ter tako oslabiti srce.   

Durkheim je prepričan, da je vernik tisti, ki ve za resnice, ki jih nevernik ne pozna, ampak ima tudi več energije (božje pomoči – op. NB), da premaguje izzive obstoja. Tako je, ker je ponesen nad bridkosti sveta nad svojo navadno človeškost. Raziskave to hipotezo potrjujejo.  

Papež Frančišek predstavlja mejnik v zgodovini, saj relativizira več kot tisočletni boj papežev za papeško državo in duhovni ter materialni prestiž Katoliške cerkve. Sedanji papež še spi ne več v Vatikanu. Zdaj se tudi v Cerkvi sliši o ranjenosti, ker je lahko ranjena le oseba, to pomeni, da je dobila prostor. Tudi RKC na Slovenskem hodi skozi težko obdobje obupa in če ga preide, se bodo njeni člani posledično obnašali bolj avtentično.

Papež Frančišek (2018) piše o poslanstvu in posvetni duhovnosti. Poslanstvo je najvišja za vest. V njem je energija racionalno usmerjena. Ključno je njegovo prepričanje, da je vzgoja kot obrt boljša od policijske, ki omejuje, predpisuje, kontrolira tistega, ki se upira. Obrtna pa le spremlja in sooblikuje to, kar si gojenec sam želi. Kaj je vzvišeno, kar naj se izravna. Gojiti je treba notranje uboštvo neodvisnosti , da ne sledimo tehnološki nevtralizaciji religi oznega, ki je v bistvu nihilizacija. Če je Bog komik, 'je krščanstvo humor' (Kierkegaard). Cinizem je znak ravnodušnosti (apathy, indifference). Pseudo-duhovnost pomeni primitivno vrnitev k veri. Sami moramo poiskati lastno pot k prihajajočemu. Ekstaza navzočnosti je vulgarni čas v 'zdaj' (gr. nyn). 

Papež tedaj poudarja duh uboštva kot ga je že Frančišek Asiški. Vsi si prizadevajmo, da bomo sledili ponižnosti in uboštvu našega Gospoda, ki je, čeprav je bil bogat nad vse, vendar hotel na svetu zase in za blaženo Devico, svojo mater, izbrati uboštvo. Spominjajmo se, da ne smemo od vsega sveta imeti nič drugega, razen, kakor pravi apostol, da imamo živež in obleko in da smo s tem zadovoljni. Vendar naj se zelo izogibajmo denarju. In veseliti se moramo, kadar se mudimo med nizkimi in preziranimi ljudmi, med ubožnimi in slabotnimi, med bolniki in gobavci ter berači, ki ob poti prosijo ubogajme. 
 
Resnično ubogi v duhu in srečni v uboštvu so tisti, ki posnemajo Gospodov zgled in si ničesar ne prilaščajo in nikomur ničesar ne odrekajo, ampak živijo na tem svetu kot  popotniki. To je 'vzvišenost' najvišjega uboštva, ki nas je postavilo za dediče in kralje nebeškega kraljestva, nas naredila uboge v zemeljskih dobrinah, a povzdignila v krepostih. To je naš delež, ki vodi v deželo živih. Če se povsem držimo uboštva, ne želimo zaradi imena našega Gospoda Jezusa Kristusa nikoli imeti nič drugega pod nebom. Bog je ubog, saj je ljubezen uboga, ker je popolnoma odvisna od potrditve ljubljenega. Uboštvo ima v azijskih religijah velik pomen, morda celo večji kot v krščanstvu že zaradi teorije in prakse nenavezanosti (Juhant, 2018). 
V tretjem delu trilogije Hribar (2018) zaključuje: »Ljubezen do življenja, iz katere izvira veselje do zdaj živetega življenja, presega ne le željo po smrti, ampak tudi željo po večnem Življenju. (Na)gon smrti ni želja po smrti, marveč želja po presežku življenja: po tistem, kar naj bi bilo več, a je manj od življenja. Od življenja, ki vključuje tudi filozofijo, namreč filozofijo kot ljubezen: kot rado-vednost. Rad imeti, to je vse.« 

Menim, da Hribar kljub nagibanju k manihejstvu podobno kot Ulrich Beck skeptično priznava Boga.  Lukman (1997) je z nevidno religijo označeval tista verovanja, ki se ne pojavljajo konfesionalno v cerkvi, ampak na individualnem privatnem področju, ker ustanove smisla, kamor sodi tudi cerkev, ne opravljajo v celoti svojih nalog. Lukman je na ta način anticipiral Beckovega lastnega Boga. Bog je nam lasten, ker se nahaja v naši notranjosti, ne pa zato ker bi si ga vsak po svoje prilaščal. Kristus je vedno z nami kot Emanuel, naš prijatelj, vendar pa le ponižen človek lahko komunicira s ponižnim Bogom.  
Beckov lastni Bog je v bistvu samolastni, ker ostaja skrivnosten in je individualni Bog vsakega izmed nas in med nami.   

Socializacija, rekonstrukcija, rekonvalescenca poteka od prvega do tretjega obdobja, od tega, kaj sem že napravil(a) do tega, kaj še lahko. Sem izničljiv, zakaj naj bi bila duša nesmrtna. Krščanstvo zagotavlja nesmrtnost s pomočjo upanja, ljubezni. Zakaj naj bi se po Hribarju po smrti dogajalo nekaj več ali manj ali slabšega kot je napovedano v Bibliji? V večnosti Kristus ohrani sledove ran in minljivosti. Zanj obstajajo Kristusova grozodejstva v Apokalipsi. Že Jahve je bil zanj množični morilec. Verjetno sami ne moremo razumeti ločevanja dobrega in zla kot nenasilno niti na božji ravni. 

Hribarjeva trilogija je dober primer za to, da zgolj raz-umni pristop ni zadosten vodič pri vprašanjih vere. Ne doseže njene dobre prakse  - evpraksije.  Pri fenomenu smrti in ljubezni je Hribar (2018) nenatančen, ker ne razlikuje božje ljubezni - agape od človeškega erosa, Pieper (2002) pa razlikuje celo štiri antične izraze za ljubezen: 1. eros kot spolna privlač nost, 2. agape kot brezpogojna zastonjska ljubezen, 3. caritas (fr. charite' – dragocenost) kot dobrodelnost in 4. philia – prijateljstvo. Vse te tematizira glede na ideale lepote, resnice in dobrote (lat. pulchrum, verum, bonum). Do moje in občestvene nesmrtnosti v Bogu vodijo različne specifične vrste človeških smrti. Hribar je Heidegerjevo četverje sveta, ki je 1. nebo, 2. zemlja, 3. smrtni in 4. nesmrtni v zadnjem segmentu spremenil v praznino niča. 

V sedmih vrstah moje/naše smrti znotraj našega zemeljsko utelešenega življenja je po Leo poldu Grčarju (2015) vsebovan načrt ars moriendi kot sestavine ars vivendi aeternitatis, kar se zdi, da danes večina odklanja. 

Umreti je treba 1. v tišini, da bi se razodela Božja moč in modrost. Imejmo odprte oči in ušesa za vse lepote narave, ki jih je ustvaril Bog!
2. v potrpežljivosti, ko trpimo brez pritoževanja, ko se odpovemo lagodju, kadar ne iščemo tolažbe drugih ljudi, ko umremo svojim potrebam, da lahko vidimo potrebe drugih in tudi takrat, ko potrpežljivo čakamo, da seme vzkali in ko umremo rezultatom.
3. v ponižnosti pomeni, da smo tiho in pustimo bratom in sestram, da se tudi oni izkažejo. Brez hvalisavosti razdajamo svoje darove, ko umremo vsakemu priznanju in ko dopustimo, da je naše ravnanje narobe razumljeno, da smo obsojeni in da odmremo dobremu imenu.
4. v usmiljenju, ko ne obsojamo, temveč se odpovemo vsakemu dokazovanju,  kdo ima prav. 
5. v (erotični – op. NB) ljubezni, ko se nebo zrcali v naši ljubezni do Boga in do ljudi. Ne  odgovorimo na žalitve, da umremo lastni ceni v zavedanju, da je naša cena cena Jezusove prelite krvi na križu. Pomeni tudi, da ne uveljavljamo svojih pravic, da se odpovemo svoji moči, da umremo svojemu ponosu in da prepustimo Bogu, da brani našo čast. 
6. - Umreti v upanju pomeni, da objamemo svoj križ, ne da bi vprašali zakaj to trpljenje in zakaj ravno jaz? Preden nam Jezus podari križ, ga zmeri in stehta v svojih prebodenih rokah. Zato se raje zahvalimo za križ in govorimo: »Bog, samo ti veš, za kaj je potreben ta križ in za koga«! Tudi Jezus ni vprašal Očeta, zakaj mora trpeti, temveč je šel prostovoljno v trpljenje za vse nas! Gojimo v srcu hvaležnosti za Njegovo nesebično ljubezen do vseh nas.
7. v veri pomeni, da v njej dobimo moč, smo tiho in damo prostor Bogu, da lahko deluje v nas. Odpovemo se glasovom sveta zato, da smo lahko v njegovi bližini in da ne iščemo potrditve, ker nam zadostuje, da nas pozna Jezus!

Kreeft (2011) je prepričan, da vseh trinajst uglednih mož – Sokrat, Epikur, Protagora, Dio gen, Gorgija, Demokrit, Trazimah, Ksenofon, Parmenid, Aristotel, Mojzes, Jozue in C. S. Lewis – ne zaleže za eno žensko, ki je bila po velikodušnosti večja od njih. Odgovorila je na temeljno vprašanje: »Kaj nas privede do pravilne odločitve, ko nas življenjska pot pripelje do razpotja?« Ko jo je Bog po Svetem duhu vprašal za dovoljenje, če se sme roditi iz svoje ga telesa, je odgovorila: »Zgodi se mi po tvoji besedi.« 

Verjamemo, da nas Marija vodi in prosi za nas. Marija je tiha, potrpežljiva, brezpogojno ljubeča kot mati vseh, zavetnica, priprošnjica,… Prek Marije Kreeft (2011) nagovarja  skeptika, cinika, nihilista, materialista, relativista, ateista, panteista, deista, Juda, ker se vsak drugače sprašuje. Izhaja iz zgodbe, ki je kažipot za najpomembnejše potovanje. Govori o izbiri naše življenjske filozofije. V logičnem zaporedju naniza 10 izbir: 1. Ali naj sprašujem? Ali naj sploh iščem resnico? 2. Ali pri (samo)izpraševanju lahko upam na odgovore ali pa naj sem skeptik? Ali obstaja objektivna resnica tudi o smislu življenja? 4. Če obstaja objektivna resnica o življenju ta, da je življenje nihilistično brez smisla? 5. Če ima življenje smisel, je ta smisel duhoven ali zgolj materialen? 6. Če je duhoven, ali je moralen? Ali obstajata resnica v smislu prav in narobe? Vsakega vleče ven iz zadrege v božjo popolnost. Resnica je poskušanje postati res (Caputo, 2013). Resnični smo, če ji sledimo v prihodnost. Da bi mi bili resnični, moramo biti izpostavljeni tej prihodnosti. »Resnica se dogaja, razodeva se retroaktivno« (Dupuy, 2004). Usposabljamo se za nekaj, na kar ne moremo biti pripravljeni. Mar tako delujejo tudi Kierkegaardovi spomini na prihodnost?  

Psevdoduhovne doktrine predpostavljajo naravnega duha, ki je pred vsemi nonoteističnimi religijami. Najbližje tej drži je japonski šintoizem. Film Videnje (Vision, 2018) je film o ženski, ki sredi čarobnega gozda išče redko zdravilno rastlino proti duševnim stiskam, najde pa sledove lastne preteklosti. Duh pobožanstvenja narave, ki je močnejša od nas, prezre, da v njej sami ni nihče osebno prisoten.  

Gostečnik (2018) v psihoanalitični relacijski paradigmi predpostavlja, da imata tako religiozni kot nereligiozni človek svoje psihične razloge za vero oz. nevero. Zato je pomemb no ugotoviti, v kakšnega Boga verujoči veruje oz. v kakšnega Boga neverujoči ne veruje. Tudi verujoča oseba namreč ne veruje v Boga v katerega nereligiozna oseba ne veruje ali ne more verjeti. Pascalova stava namreč predpostavlja, da verujoči verjame v tistega Boga, v katerega neverujoči ne verjame. Japonci so prožnega duha in zato v drugem življenjskem obdobju verjamejo v drugega boga. Včasih tudi ne vedo, da v koga verjamejo.   

Travmatizirani ljudje travmatizirajo druge in jih izzivajo, da jih ponovno ranijo. Travme obnavljajo tudi s svojimi telesnimi bolečinami. Začaranega kroga zla ni mogoče preseči brez božje milosti. Komur prezgodaj umre mati, otrok, kak drug dragocen sorodnik, ga deporti rajo, se zlepa ne popravi. Ravno tako tudi tisti, ki je izgnan iz domovine. Kompulzivno ponavljanje ima močno organsko osnovo. Vsak teži k razrešitvi pa četudi je to samo umik vase, uživanje alkohola. Telo v vibracijah pomni Boga. 

Sacks (2019) ni edini, ki trdi, da nas religije navdihujejo za napredek in nove povezave z znanostjo. To je zato, ker izvemo tisto, v kar verjamemo. Kar je sveto postane na skriv nosten način posvetno, medtem ko obratno ni nujno. Človek sam se vede tudi odklonsko in odklonilno z zanikanjem realnosti. Slednje štejemo kot masko obrambnega mehanizma.     

Cugmasova (2017) meni, da se bo teorija navezanosti na osnovi novih raziskav navezanosti še razvijala.  Ima že opazno mesto v terapevtskem, izobraževalnem in raziskovalnem delu tudi v Sloveniji. Namenjena je tako staršem, ki bodo lahko na njegovi osnovi temeljito razmislili o svojem odnosu in vedenju do otroka; vzgojiteljem, učiteljem in medicinskemu osebju, ki bodo v besedilu našli teoretično osnovo za svoje strokovno delovanje; psihologom in drugim strokovnjakom, katerim bo besedilo spodbuda za njihovo terapevtsko delo, raziskovanje, svetovanje, politikom, ki bi morali pomembno vplivati tudi na politične odločitve v zvezi z urejenostjo vsakdanjega življenja.  
Gre za varen tip fizične in čustvene navezanosti na starše, ki otroku omogoča, da v stiski pri njih poišče zatočišče in jih, ko je pomirjen, uporablja za izhodišče pri raziskovanju okolice in medosebnega sveta. Otrokov odhod od doma in vrnitev domov sta prispodobi ključnih vidikov njegovega kasnejšega življenja: njegove samopodobe in občutka zase, njegove podobe sveta in soljudi, iniciativnosti in poguma, sposobnosti za žalovanje, zaupanje in vero. V svoj dom se človek vedno lahko vrne. Drugi tipi varnosti ne dajejo.
Medtem ko budizem poudarja doktrino nenavezanosti, pa priznava katoliška teologija teorijo navezanosti. Teorijo navezanosti je prvi razvil angleški otroški psihiater in psihoanalitik John Bowbly (1907–1990) skupaj s sodelavko, psihologinjo Mary Ainsworth (1913–1999). Bowblyjevi pogledi na otrokov razvoj so povsem zasenčili takrat veljavne psihoanalitične teorije, saj je bil prepričan, da je delinkventno vedenje pri otrocih praviloma povezano z ločitvijo od matere oziroma njeno dolgotrajno odsotnostjo. Mislim, da nekateri starši pri nas ne nudijo otrokom v zadostni meri občutka varnosti, zato ne uresničujejo Kristusove besede »ne bojte se, svoj mir vam dam«. Zakonca Erzar  (2017), ki analizirata vse fazne vidike navezanosti od odraščanja, prek najstniških let do starševstva in regulacije odnosov med odraslimi, to potrjujeta.
Bistvo krščanskega duha je ljubezen do sovražnikov. To pa predpostavlja brezpogojno ljube zen s potrpežljivostjo. Danes so nekateri precej nestrpni, prehitri, preglasni, raztreseni.  Dolžnost pa je ljubiti Boga, družino in človeštvo.

Razsvetljenstvo pri cerkveni duhovščini ni bilo zaželeno zaradi javne rabe razuma na osnovi osebne odgovorne svobode. Podobno kot stari Grki in Rimljani so tudi meščani na začetku kapitalizma iskali zakonsko podlago novega družbenega reda v naravnem pravu, ki izhaja iz (človekove) narave. Industrijski in informacijski človek sta človeka učinkovitosti in funkcionalnosti 'čim več v čim krajšem času'. Ker pa je stranski učinek takšnega enodimen zionalnega uma, ki človeka oropa duhovnosti, agresivnost, je umestno vprašanje, koliko se je sposoben spraševati po lastnih prepričanjih. 

Hren (2019) definira duhovnost kot duhovno povezovalno kulturno skupnost. Je zmožnost širjenja zavesti in je sožitje z naravo. Hren skuša z dekolonializacijo oz. vrnitvijo h civiliza cijskim koreninam zaščititi prvotne religiozne kulture pred raznimi oblikami katoliškega, ekonomskega, političnega kolonializma. Kot pri vprašanju naravne sintropije se tudi tu zastavlja vprašanje obnovljivosti naravnih virov. V absolutnem smislu je to nemogoče Sizifovo delo, v relativnem pa je. Hren (2019) sam zastopa evolucijsko transformacijo človeštva v hkratnem tehnološkem in duhovnem smislu. Seveda je odprto vprašanje, do katere stopnje ta razvoj lahko poteka? Do konca tretje kot pri Heglu, do točke omega kot pri T. de Chardinu, do transhumane singularizacije, do 5. stopnje kot pri Hrenu. Heglov svetov ni duh je danes globalni duh. Očitno je, da se pojavlja duhovnost po svetu na različnih
stopnjah, intenzitetah in (ne)religioznih oblikah. Prihodnje generacije bi morali učiti razumevanja, vrednotenja, spoštovanja in negovanja duhovne kulture. Za to naj bi na državni ravni formalno-zakonodajno skrbelo Ministrstvo za kulturo.              

Nova duhovna realnost nastaja hkrati s psihosocialno realnostjo že zato, ker je odnos do bližnjih odnos do Boga. Medsebojni odnosi imajo tudi duhovni pomen glede na povezanost ali razceplje nost oz. ločenost. Iz njihove kakovosti se vidi, ali gre za duh ločevanja ali povezovanja. Hren (2019, 61) pravi, da Slovenija danes dejansko nima duhovnega vodstva. Sam pravi, da čim manj je laži in manipulacij, tem laže posameznik sam intuitivno odkrije, kaj je zanj pravo, za kar je etično odgovoren. V etično družbo 5.0 vstopamo etični državljani.

S sekularizacijo in 'detradicionalizacijo' (Giddensov izraz  usiha tudi duhovnost. V postseku larni, delno retradicionalni družbi se pa spet delno krepi. Vsaka generacija se uči na novo spoštljivega, soodvisnega odnosa z naravo in uporabe duhovnih zakonitosti v življenju.   Hren (2019) opozarja na potrebo po interiorizaciji in introspekciji. Očitno je tehnološki razvoj prehitel duhovnega. Zato naj bi vsaj poskušali oba uravnotežili, tako da bi priredili obstoječo tehnologijo duhovnim potrebam.  

Nemški sociolog Ulrich Beck (2009) trdi, da tretje tisočletje za religije predstavlja nov izziv. Religije bi morale biti samokritične do svojih dogmatičnih spodrsljajev v fundamentalizmih. Na ta način bi lahko ponovno odkrile svojo nadnacionalno dimenzijo, da bi ohranjale odprtost duha in se odpovedovale težnjam po konkurenci in monopolu. Medverski dialog je nujen za medsebojno komuniciranje v dobi globalizacije, če sledimo cilju duhovne integrativnosti. Legitimna sta oba procesa diferenciacije in integracije.

Ricoeur (2019) piše o odmikanju in vračanju, kar spominja na dialektični zakon negacije negacije, pri čemer prva negacija zanika obsoječe stanje stvari oz. odnosov, druga negacija pa delno vrnitev k njemu. V (osebni) zgodovini se kljub odprtemu prostoru za dialog, prejšnji konflikti prisilno ponavljajo (nem. Wiederholungszwang). Vrnitev domov je nenehen motiv že Homerjeve Odiseje, ko se Odisej, ki je odšel v grške boje za Trojo, vrača po dolgi poti na Itako. Izraelci se (sedaj simbolno) vračajo iz Egipta v domovino Izraela. Klic 'ostanite doma' v času koronakrize naj bi pomenil 'vrnite se v svoje domove brez odtujitev, frustracij, konfliktov'.  

Cilj 'logike usmiljenja' je, da mora vsak umreti lastno smrt in doživeti lastno vstajenje. Vstajenje poznajo različne religije že zato, ker pokažejo pot v nesmrtnost. V starem Egiptu se legendarni ptič Feniks regenerira vsakih 5000 let. V budizmu se mora duša ponovno uteleševati toliko časa dokler ne doseže popolnosti. V krščanstvu prebivajo umrle duše v vicah, dokler je potrebno za njihovo spokorjenje. Verjeti je treba v Jezusa, v vseodrešujočo trinitarično ljubeće ljubljeno ljubezen, ki premaga njegovo in našo smrt. Ta preobrazi svet in osvetli čas z večnostjo.  Zato rabimo odprto srce. Iz srca izhaja kri življenja in vanj se vrača. Ker se nas je Jezus s svojim učlovečenjem dotaknil, se mi dotaknimo njega. 
Jezus, ki je umrl za naše grehe, kliče, da naj tudi mi damo življenje za prijatelje.  Odpušča nje je opustitev ekonomije menjave zla za zlo. Izjema od ekonomskega razmerja. Job hvali Boga za zlo, ki mu ga pogojuje satan. Kriterij Jezusovega sprejetja v nebeško kraljestvo so bili tisti, ki so bili deležni pomoči kot nekoristni. Ti so na dnu, a pridejo v n. kraljestvo. V želji po gotovosti subjekt prehaja od mišljenja k spoznanju (Ricoeur). Priti je treba v tisti nič, ki pomeni vse. »Duše so po angelih v nebesih po Duhu združene z angeli in svetniki... Tihota večnostjo je povezana s polnostjo Boga v trinitarično tihoto (Sarah, Diat, 2019, 121) zato naj bi postalo že naše življenje na zemlji bistveno kontemplativno.

V tričlenski dialektiki je smiselno iskati tretji člen, ki povezuje druga dva. Jezus kjer sta dva ali trije zbrani v mojem imenu, sem jaz tretji med vami. Med Kreonom in Antigono pa ni nič povezovalnega, zato ni možen dialog. Imaginarno naj bi ju povezoval nenehni dialog kot 5. Evklidov aksiom o dveh paralelnih premicah.    

Brezpogojno ljubimo življenja drugih in njihove duše. Preprosto ljubimo ne glede na okoliščine, ne glede na lekcije, ne glede na scenarije. Ljubezen je vezivo, ki drži naša gnezda za naše duše. Samo ljubezen v akciji odpira srca. Bog je pre prost. Naše postmoder no življenje pa je zapleteno. Hribar in Heidegger zagovarjata poslušanje biti, ki jo lahko analogno povežemo s poslušanjem odrešujočega Bogom'. Leta 1970 še ni bilo jasno, zakaj je treba razlikovati in povezovati molk besede z besedo molka. S pomočjo soavtorjev Saraha in Diata si to pojasnimo z razlogom ponovnega odkritja kontemplacije, da se svet ne zaduši v hrupu. 

Naloge v tem življenju opravljajmo odgovorno, zvesto in predano. Naloga je kot pot učenja, rasti, razvoja, prispevka skupnosti. Naloga je kontekst pričevanja, izkušnje in omogoča avtentično prepričanje.

Hren (2019) nam posreduje izkušnjo soočenja z duhovnostjo doma in v svetu. Avtor je pristaš transverzalne duhovnosti, ki spričo izgube stika z izvirnimi naravoverskimi kozmologijami pri evropskih narodih iskalcem resnice o sebi in svetu pomaga odkriti svoj in skupnostni sveti hram (sanskrt. ahram). Problematizira učinke kolonialnega refleksa, ki so vzpostavili prevladujočo kulturo plenilstva, ki preprečuje udejanjanje politik trajnostnega razvoja. Razkriva izvorni, etimološki pomen besed in geografske točke posebnega pomena v tradicionalnem naravoverju ter napoveduje prenovo duhovnosti v Sloveniji in Evropi. Boris  A. Novak to delo ocenjuje kot »celostno podobo našega raztrganega sveta, za globinski vpogled v preteklost, kritičen pogled na sedanjost in vizijo prihodnosti«. 

Hren (2019) je večstransko poglobil Habermasovo kritiko kolonizacije sveta življenja. Tako je še prej ljubeča trinitarična komunikacija poglobitev njegovega 'komunikativnega delovanja' (ang. communicative action).  

V wikipediji je prikaz delovanja je združenja Slovenski staroverci od ustanovitve leta 2005. Staroverci oz. rodoverci častijo štiri glavne praznike, 1. solsticija (Božič Svarožič in Kresnik) in 2. ekvinokcija (Jarilo in Mara) ter 3. Velesov in 4. Perunov dan. Leta 2009 so se slovenski staroverci obrnili na ministra za šolstvo in šport z javnim pismom, naj v učne načrte osnovnih in srednjih šol poleg ostalih religij enakovredno umesti tudi edino avtohtono slovensko religijo. Istega leta so organizirali mednarodno konferenco Večer rodne vere na gradu Struga na Dolenjskem, leta 2010 pa so na temo konference izdali zbornik Triglav: religiozni pomen pri Slovanih. Na gradu Struga imajo odprto staroversko sobo, kjer so razstavljena dela slovanskih umetnikov na temo staroverstva. Leta 2011 so v počastitev 70. obletnice upora proti okupatorju in 20. obletnici slovenske osamosvojitve postavili kip Peruna v občini Šentjur na Štajerskem. V Lokvi na Krasu je bila 29. septembra 2012 na dan obreda v Triglavci predstavljena knjiga "V siju mesečine". V knjigi avtorja Borisa Čok-a je zbrano ustno izročilo rodne vere na tem delu Slovenije. Med novimi religijskimi gibanji v Sloveniji le združenje Slovenskih starovercev časti rodne bogove, po svojem delovanju pa so sorodni ostalim slovanskim starovercem.

Kristusov primer je razodet v Novi Zavezi, Buddhova pot je utelešena v Dhammapadi, nesmrtne resnice Šri Krišne razkrite so v Bhagavad Giti in poglobljeni nauki Šri Ramakrišne so predstavljeni v Šri Ramakrišnovi Resnici. V Modrosti (2018) je Šri Chinmoj zbral tudi povzetke svojih prejšnjih del. Chinmoj v njej podaja načrt za preživetje sveta in duše. Šri Chinmojeve meditacije, meditativna dela, njegova globoka ljubezen do Boga, njegova mirovna prizadevanja pri Združenih Narodih ter številne mirovne iniciative že desetletja nudijo navdih in vodstvo stremečemu človeštvu. Činmoj nakazuje, kako naj bi se naučili zreti Boga.  Odsvetuje pa dvomljenje, ker to uničuje dvomljivca in njegovo okolje. 

Ta ponižni k Bogu usmerjeni duhovni vodja naproša ljudi tega planeta, naj se zazrejo vase, da bi ponovno odkrili bistvene resnice duhovnosti, ki je tako blagoslovila njegovo življenje. Zadeva širok krog bralcev različnih svetovnih nazorov in verskih prepričanj. Kristjani, Judje, Muslimani ter drugi verniki in neverniki bodo našli mnogo odlomkov s poglobljenimi vpogledi in koristnimi nasveti. Šri Chinmoj se ne umika pred potrebami vsakdana. Pri podpori duhovne rasti in iskanju notranjega miru sledi dolgi tradiciji verskih učiteljev, ki prosijo iskalce resnice, naj razodevajo in živijo "dinamiki", ki spreminja ta svet. 

Ker je Chinmoj (2018) bolj budistično kot krščansko navdahnjen, verjame v reinkarnacijo. Zagovarja  stališče, da duša v vsakem utelešenju napreduje v višje stanje. Svoje nauke utemeljuje v molitvi in meditaciji, ter spodbuja svoje bralce, naj privzamejo "veselo sprejemanje sveta z namenom, da bi spremenili usodo in obličje sveta." Zahodnjakom namiguje, naj se izognejo poskusu, "da bi posedovali svet" in obenem spodbuja Vzhodnjake k uvidu, da "asketsko umikanje ni rešitev".

Derrida razlikuje med z voznimi redi za predvidljivo, načrtovano prihodnost kot futur in nepredvidljivo prihajajočo prihodnostjo (brez voznega reda) kot avenir. Podobno je Debenjak razlikoval med bodočnostjo kot ponavljanjem že znanega in prihodnostjo (nem. Herkunft) kot nastajanjem nečesa novega. Krščanstvo je logika daru, je žrtvovanje božjega sina v dobro dolžnika (Derrida, 2004). Pri Derridaju označuje destinerrance – svobodo odprtosti kot tudi blodnjo, tavanje, možnost napake.

Diferenca se dogaja kot čas in minljivost, zato se morajo tudi vera, pričakovanje ali hrepe nenje »dekonstruirati« ter sprejeti, da ni nobenega nadčasnega smisla. Trebežnik (2018) je zadržan tako do Caputa kot do Hägglunda, ker oba kompleksno Derridajevo misel enostransko poenostavljata. Trebežnik zastopa tisto nedoločljivost, ki je v samem jedru dekonstrukcije. Derrida ohranja polifonijo in polisemijo svoje misli brez enostranskih redukcij ter podobno kot avtorji negativne teologije kritizira vsak poskus, da bi dokončno
določili, kaj hoče izreči. Je pa Derrida zanimiv prispevek k postmoderni razmislek o religiji.

Kaj se zgodi, ko razglabljanje o pomenu besede izgubi uvid v historično razsežnost bivanja in razumevanja ter se razkriva kot možni dejavnik okostelosti naših predstav in morda celo družbenih procesov?” Kaj je pravzaprav dekonstrukcija, ki je pomensko pluralna?Ali je dekonstrukcija metafizike mogoča? 

Klun (2014) govori o drugosti, ki zmoti samozadostnost modernega subjekta in izziva totaliteto njegovega mišljenja.pri tzem se ozre na zgodovino srečevanja med grško filozofijo in bibličnim mišljenjem. Klun (2014) se strinja z Derridajem, po katerem tisto, kar se v grški filozofiji razodeva kot "drugost", izhaja iz judovskega in krščanskega izročila. To  "prega nja" filozofsko tradicijo s tem, "da ogroža in pretresa varne identitete zahodne filozofije. Krščanstvo je v skušnjavi, da bi svojo varnost gradilo na navidezni trdnosti metafizičnih idej. Ateistična filozofija pa postmoderno misel razume kot dokončen obračun z religiozno transcendenco.
 
Nismo vsi enako ozaveščeni, razgledani, ker nismo enako disciplinirani in redoljubni. Izgubljene ovce smo tudi razkropljene, izkoreninjene. Zato Bog šele zbira (gr. logos) svoje ljudstvo, ko mu to dovolimo, da kot drevesa lahko rastemo. Skrivnostno nedoumljivo je prihajanje ekonomije odrešenja. Tu ne gre za 'daj dam', ampak za pomnožitev naših zbranih darov, ki so majhen korak za nas in velik za človeštvo, kakor že ena najdena ovca in en najdeni izgubljeni sin pridobitev za celotno stvarstvo. Prihajanje se ne sme prezgodaj zgoditi oz. končati, sicer se Sizifova skala zvali nazaj v dolino, ker pričakovano še ni dočakano. Spomnimo se na aramejski 'maranata'. Spomnimo se tudi, da pričakovano obljubljajoča zavest pri Chinmoju (2018, 22-23) še ni absolutna, rodovitna zavest, ki je vsenavzoča radost, ker je identiteta z Bogom. Krščanska teologija v bistvu razlikuje le med pravo, pristno vero in slabo vero, ki je ne-vera.  Zato hvalnico božji popolnosti pojemo kot nepopolni, ki postajamo popolni, modri.      

Chinmojevi sodelavci so zbrali njegove modrosti za pozne rodove. V poplavi ponujenih 'duhovnosti' je treba biti previden, da nas po ovinkih ne zapeljejo v prevladujoči egocentri zem in materializem. Na videz podobne formulacije postanejo v različnih okoljih lahko kulturno inkompatibilne. Potrebno je nenehno preverjanje prave poti, ki pa tudi ni statična, ampak je dinamična, ker 'duh veje, koder hoče'. Današnja trdna skala, je lahko jutri samo pesek in grad razvalina.   

Duhovnost je človekova brezmejna svoboda, je notranja luč (lux interne) zavedanja. Ni pa beg pred realnostjo, ni dvom. Je mati osredotočanja, meditiranja, spoznavanja. Je temeljno kontemplativna. Hanah Arendt razlikuje med novoveškim vita activa in antičnim in srednjeveškim vita contemplativa in daje prednost tredicionalnemu kontemplativnemu življenju.  

Pet stebrov islama je za navdih,  vzpostavitev pravice, enakosti in pravičnosti v družbi ter zatiranje krivice, slabih dejanj in zla. Pravilno in iskreno ravnanje po petih stebrih islama spremeni življenje muslimana v življenje, ki je v harmoniji z naravo in kot tako ustrezajoče 'volji Stvarnika'. 

1.	Prostovoljno in zavestno pričanje da: La ilaha illa Allah Muhammadur Rasulullah. ‘Ni drugega boga razen Allaha in Muhammad je Allahov Odposlanec.’ Ta izjava je temelj vseh nadaljnjih dejanj v islamu in vse druge dolžnosti sledijo šele po tej trditvi.

2. Obvezne molitve (arab. Salat) se opravljajo petkrat na dan. So praktični del izkazovanja pokorščine Bogu in verniku pomagajo ohraniti stik s Stvarnikom. Salat vernika nauči samodiscipline, odločnosti in sledenja resnice, kar privede do tega, da posameznik postane bolj potrpežljiv, iskren in resnicoljuben na vseh področjih svojega življenja. 

3. Miloščina (Zakat) je obvezna dajatev za muslimana glede na letne prihranke. Zapravljena je lahko le v pomoč revnim in pomoči potrebnim, zatrtim in za splošno dobrobit družbe. Zakat je eden temeljnih zakonov islamske ekonomije, ki zagotavlja vzpostavitev pravične družbe, kjer ima vsak pravico prispevati in deliti.

4. Post (Saum) je vsakoletni, obvezni post v času meseca Ramadana – devetega meseca muslimanskega koledarja. Musliman se mora od jutranje zore do sončnega zahoda odreči jedači, pijači, kajenju in spolnim odnosom. Saum razvije vernikov občutek za moralne in duhovne norme, preprečuje sebičnost, pohlep, ekstravaganco, itd. Saum je letni trening, ki okrepi vernikovo odločnost, da izpolni obvezo Vsemogočnemu Allahu.

5. Romanje (Hadž) je letni dogodek, obvezen za tiste muslimane, ki ga opravijo vsaj enkrat v življenju. Gre za romanje (potovanje) v ‘Allahovo Hišo’ (Ka’bo) v Meki, Saudski Arabiji, v dvanajstem mesecu muslimanskega koledarja. Hadž simbolizira enakopravnost človeštva; saj se muslimani vseh ras in nacionalnosti združijo skupaj v enakopravnosti in bratstvu, da bi častili Boga.

Kur’an je zadnja Allahova Knjiga, razodeta poslancu Muhammadu preko angela Gabrijela (Džibrila). Vsaka beseda v Kur’anu je Allahova beseda. Kur’an v svojem dokumentiranju in ohranjevanju nima tekmecev. Z razliko od ostalih zapisov, katere je popačila in spremenila človeška roka, je Kur’an do zadnje črke ostal nespremenjen vse do danes – že več kot 1400 let. Kur’an je zadnje razodetje človeštvu in krije vse vidike človekovega življenja in odnos le-tega do življenja po smrti.

Hadisi so zbirke izjav, dejanj in tihih odobravanj poslanca Muhammada. So razlaga Kur’ana ter pomoč pri uvajanju le-tega v vsakdan. Natančno so jih evidentirali poslančevi družabniki. Muhammad je zadnji Allahov poslanec, je bil rojen v Meki, Arabiji v letu 571 po krščanskem štetju. Prvo Allahovo razodetje je prejel pri štiridesetem letu. V tistem času so Mečani častili poganske bogove in poslanec  jih je vabil v islam. Nekateri so povabilo sprejeli in postali muslimani, medtem ko so drugi sporočilo zavrnili in se obrnili proti njemu. V svojem trinajstem letu poslanstva je emigriral iz Meke v Medino.
 
Pogosto govorimo o razliki med čistimi in nečistimi duhovi. Prvi so povezani z dobro, čisto vestjo, drugi pa s slabo, nečisto vestjo. Do dobre vesti pridemo s samospraševanjem, (eksamni po Lojolskem), kesanjem, pokoro in odpuščanjem. S tem se očiščujemo od velikih in majhnih grehov. Slaba vest živi od prilastitve sveta, nemorala pa od zapustitve resnice (Hamvas, 2010). Tudi Cerkev moli za grešnike in se zanje spokori.  

Da bi bili pričevalci pokorščine, kakor Jezus, je treba moliti, prepoznati se kot grešnike, z mnogimi »posvetnostmi« v srcu. Boga je treba prositi za milost, da bi postali pričevalci pokorščine, da se ne bi zbali, ko pridejo preganjanja, obrekovanje. Gospod je namreč dejal, da kadar bomo pripeljani pred sodnika, bo Duh tisti, ki nam bo povedal, kaj odgovoriti. 

K pokorščini spada ponižnost in ubogljivost. Peter, ki je na veliki četrtek Jezusa zaradi strahu zatajil, pred zborom pogumno odgovarja, da se je potrebno pokoravati Bogu in ne ljudem. Ta odgovor nam daje razumeti, da je kristjan »pričevalec pokorščine«, kakor Jezus, ki je sam sebe izpraznil in je v vrtu Getsemani Očetu rekel: »Tvoja volja naj se zgodi, ne moja.« »Kristjan je pričevalec pokorščine, in če nismo na tej poti rasti v pričevanju pokorščine, nismo kristjani.« Vsaj hoditi moramo po isti poti, kakor Jezus, ki ni pričevalec neke ideje, neke filozofije, nekega podjetja, neke banke, neke oblasti: je pričevalec pokorščine.

Postati pričevalec pokorščine je milost samo Svetega Duha: »Samo Duh iz nas lahko naredi pričevalce pokorščine.« Ne zadostuje priti k duhovnemu učitelju ali prebrati knjige o duhovni rasti. redu, toda le Duh nam lahko spremeni srce in iz vseh nas naredi pričevalce pokorščine.  Za to milost prosimo: »Oče, Gospod Jezus, pošljita mi svojega Duha, da bi postal pričevalec pokorščine, to je kristjan.« Posledice pričevanja pokorščine so preganjanja. Berilo nam pove, da so Petra po njegovem odgovoru hoteli usmrtiti. Ko Jezus našteje blagre, zaključi: 'Blagor vam, kadar vas bodo preganjali, zasramovali.' Križa iz življenja kristjana ni mogoče odstraniti. Življenje kristjana ni nekakšen družbeni status, ni način življenja neke duhovnosti, ki me naredi dobrega, ki me naredi nekoliko boljšega. To ne zadostuje. Življenje kristjana je pričevanje pokorščine in življenje kristjana je polno obrekovanja, govoric, preganjanja.« Gre za duh služenja. 

Pričevalci pokorščine postanemo, če kakor Jezus vztrajno molimo, se prepoznamo kot grešnike z mnogimi »posvetnostmi« v srcu. Boga je treba prositi za takšno milost in da se ne bi zbali, ko pridejo preganjanja, obrekovanja. Gospod je namreč dejal, da kadar bomo pripeljani pred sodnika, bo Duh tisti, ki nam bo povedal, kaj odgovoriti. 
  
Sedež duhovnosti kot izvora skrivnosti transcendentalnih izkušenj ni za nevroznanstvenike v enem samem 'božjem predelu' človeških možganov. Duhovnost je precej zapleten pojav, za katerega je  in da obstaja več možganskih območij, ki so vzajemno odgovorna za različne vidike duhovnih izkušenj. Bog je 'dinamičen koncept, ki je spodbujen tako rekoč v vseh možganskih režnjih. Številni duhovni dejavniki so povezani s povečano aktivnostjo čelnega režnja, ki sicer nadzorujejo naučene motorične spretnosti. Nekateri deli možganov sicer igrajo bolj prevladujočo vlogo, vendar šele ob skupnem sodelovanju posamezniku omogo čijo duhovno izkušnjo. Brick Johnstone je želel ugotoviti duhovne značilnosti posamezni kov, po katerih se čutijo blizu višjim silam in občutijo svoja življenja kot del božjega načrta. Pacienti z resnejšimi poškodbami možganov so pokazali večje občutke bližine z "višjimi silami" in so bili hkrati veliko manj osredotočeni na sami sebe. Pri doživljanju religioznih izkušenj pa ni bilo skoraj nobenih miselnih razlik med posamezniki budistične ali krščanske veroizpovedi. Večina veroizpovedi namreč zapoveduje, da se morajo ljudje bolj osredotočiti na dobrobit drugih kot na samega sebe. Desna polovica možganov je po Johnstonu bolj  usmerjena k zavedanju samega sebe, medtem ko je leva polovica bolj usmerjena k odnosu posameznika do drugih. Tako so nekatere prejšnje študije budističnih meditatorjev kot katoliških redovnic z normalnimi možganskimi funkcijami pokazale, da se ljudje lahko naučijo zmanjšati funkcioniranje desnega dela možganov z namenom, da bi povečali duhovno povezanost med molitvijo in meditacijo.

"To je tako kot pri igranju klavirja. Bolj kot urimo svoje možgane, bolj so osredotočeni na igranje klavirja. Vaja dela mojstra," je specifično delovanje možganov ponazoril ameriški znanstvenik. Podobno naj bi bilo stimulirano mišljenje glede duhovnosti pri najbolj prepričanih ateistih. Johnstone je pojasnil, da namen njihove raziskave ni bilo razkrivanje duhovnih resnic, temveč zgolj prikaz, kako možgani omogočajo najrazličnejše duhovne izkušnje, ki jih denimo kristjani občutijo kot povezanost s svojim bogom, budisti z doživljanjem nirvane, medtem ko ateisti to povezujejo z zavedanjem samega sebe oziroma kako trdno so prizemljeni, kar se tiče razmišljanja o obstoju nekih višjih sil.

Veličina, duhovne moči in svobode človeka je v tem, da zna odpuščati, ker v iskrenem sreča nju s seboj, ki potrebuje veliko mero ponižnosti. Vsak vedno bolj spoznava, kako je tudi sam potreben odpuščanja. Nič se ne bo spremenilo, če se bomo neprestano jezili na potencialne sovražnike od »zunaj«, kar je zagovarjala marksistična ideologija, se predajali populistič nemu moraliziranju, arogantnemu dogmatizmu, ali celo izgubljali upanje. Prav tako se ne bo nič spremenilo, če se bomo predajali fatalizmu in malodušju, češ nič se ne more spremeniti, zapisani smo neki usodi. To bo zagrenilo nas same in tudi ljudi okoli nas. Prvi korak naj bi naredili pri sebi, potem v naših občestvih, skupnostih in živeli evangeljsko krščanstvo, ki prinaša upanje, radost in pogum. V času, v katerem živimo, je za Havla še kako pomembna odločitev za razumnost in sprejemanje odgovornosti. Prav v tem se kaže človekova svoboda.
Bog je, apofatično gledano, neizrekljiva, nepredstavljiva in neupodobljiva skrivnost. Mistične šole vzhoda, kot so indijski hinduizem, različne veje budizma, kitajski taoizem in japonski zen, imajo kljub razlikam v mnogih podrobnostih v bistvu enak pogled na svet. Ta pogled je osnovan na mističnem izkustvu, direktni neintelekutalni izkušnji realnosti. Gre za zavedanje o enosti in medsebojni povezanosti vseh stvari in pojavov, za izkušnjo vseh pojavov kot manifestacije temeljne enosti. Vse stvari so soodvisne in neločljivi deli kozmične realnosti. Daoisti pravijo, da so vse izkušnje in vrednote, ki si nasprotujejo, dejansko različni aspekti iste stvari. Da dosežeš mistično izkustvo, razsvetljenje, moraš preseči zemeljska nasprotja. Ker modreci prepoznajo relativnost dobrega in slabega in s tem relativnost vseh moralnih standardov, ne težijo k dobremu, ampak poskušajo vzdrževati dinamično ravnovesje med dobrim in slabim. 
Različne šole hinduizma spodbujajo različne duhovne prakse. V tantrični šoli so duhovno prakso imenovali sādhanā. Vključuje iniciacijo v šolo, izvajanje ritualov in doseganje osvoboditve - mokše z doživljanjem združitve kozmičnih polarnosti.  Hare Krišna šola poudarja bhakti jogo kot duhovno prakso. V šoli Advaita Vedanta duhovna praksa poudarja jñāna jogo po stopnjah: samnyasa (gojiti vrline), sravana (slišati, preučevati), manana (odsevati) in dhyana (nididhyasana, razmišljati).  

Bistvo krščanske duhovnosti ni v budistični praznini, ker ta ni kenoza ali sestop, ampak je v srcu, ki ljubi. V srcu imamo Jezusa, ki nas odrešuje tudi takrat, ko srce zgreši pravo pot, ker ga pritegne nekaj, kar ni po Božji volji, bo na koncu človeka privedlo k Bogu. Srce trpi, če kdo kaj dela proti ljubezni. Celo takrat, ko ljubezen stopi na napačno pot, bo srce odprla Bogu. Kajti v vsaki obliki ljubezni obstaja globoko hrepenenje po Božji ljubezni, ki je trdna in ne krhka, kakor človeška, ki je vedno zaznamovana z željo po posedovanju in z ljubosumnostjo. Nekateri   pretiravajo z vzhičenostjo, drugi pa bežijo pred čustvi in svetom. Bistveno je, da srce odpremo Bogu, posebno takrat, ko je razdvojeno, shizofreno. Takrat se Božja ljubezen izlije v naše odprto srce, ga osvoji in ga privede do tiste ga miru, ki ga lahko najdemo samo v njem.

Grün in Zeitz menita, da tako duhovnost kot vera spadata v svet ekonomije in financ. Če to drži, je seveda smiselno pričakovati, da bodo poslovna ravnanja RKC vsakokrat na brezkom promisnem moralnem preizkusu tudi v Sloveniji. Iz Grünovih odstavkov veje izkustvena modrost zapovedane skromnosti, iz Zeitzovih pa kljub naboru lepo zvenečih besed, kot sta poštenje in transparentnost, sledimo svojevrstni nemoči glede uveljavljanja duhovnih »omejitev« pri poslovanju. Notranje zatočišče zato poišče v odprtosti do kulturnih različnosti v globaliziranem svetu, kar postane njegova vest. Kdaj si Bog in denar ne nasprotujeta? Kadar ne gre za pohlep. To pomeni, da postane denar bog in Bog odvisen služabnik. Tedaj postavljamo voz  pred  konja. Gospodarstvo izhaja iz duhovnosti tedaj, kadar se zaveda svoje omejenosti, če pa je pohlepno, je to kvantitativni materializem. Zastavljati bi si bilo treba drugačne kriterije in izhajati iz vrednot. To pa storimo tedaj, kadar se soočimo z danim stanjem in ugotovimo, kaj narobe delamo, da bi to popravili.
 
Posvetna in sveta duhovnost sta prepleteni. Kristus je predvidel, da naj bi se posvetna ravnala po sveti glede na njegov zgled, ki je vreden posnemanja (imitatio Christi). Vse življenje se očiščujemo od posvetnosti grehov, napak, svojih slabosti nasedanja na privlačnosti zla z molitvami, kesanjem, odpuščanjem in drugimi sredstvi duhovnega boja, ne pa z nasiljem.     

Duhovna inteligenca je poskus razlage odziva na klic Boga ali kriznih razmer na zahteve časa ali večnost. Nekateri so se sposobni odzvati na obe zahtevi v stilu 'daj cesarju, kar je cesarjevega in Bogu, kar je božjega, drugi pa na nobeno.   

1.2 Kratka zgodovina mistike
Jägrova teza je, da 'potrebujemo radikalno novo interpretacijo krščanske vere v smislu transformacije' (Jäger, 2009, 318). Obstoječi katolicizem so doslej skušali obogatiti na različne načine: s posvetno antropologijo, s poganstvom, z novodobno religijo in ne nazadnje z mistiko. V tem poglavju si bomo ogledali, kakšno vlogo imajo mistične izkušnje v ne-krščanskih in v krščanski religiji, ker se pojavljajo v vseh religijah.   
Mistiko povezujemo z religioznim, skrivnostnim in celo okultnim. Kaj je "mistika" in od kod izvira? Beseda 'mistika' prihaja iz grškega glagola mýo, ki pomeni "zaprem usta ali oči". V ozadju je obredna skrivnost, povezana z Elevzinskimi misteriji (4. st. pr. Kr.). Gre za obrede očiščevanja in žrtvovanja, ki obljubljajo srečno bivanje v onstranstvu. Misti ali posvečenci, ki so uvedeni v to skrivnost, so zavezani k strogi molčečnosti glede samega misterijskega dogajanja. 
Eliade vidi v Elevzinskih misterijih "simbol poganske religioznosti". Mistika je torej tisti skriti, nevidni temelj, ki utemeljuje religioznost kot tako. V krščanstvu se beseda "mističen" pojavi v 3. stoletju. Navezuje se na skrivnost popolnoma presežnega Boga, ki se je učlovečil v Jezusu. Če se pojavlja v vseh religijah, nastane vprašanje, ali je še nedorečen most med njimi. Elevzinski misteriji (grško: Ἐλευσίνια Μυστήρια) so potekali v letnih iniciacijskih obredih v kultih boginje Demetre in Perzefone. Potekali so v tajnosti v mestu Eleusis blizu  Aten v antični Grčiji. Skrivnosti so se začele približno leta 1600 pr. n. št. v  mikenskem  obdobju in se nadaljevale dva tisoč let, postale so velik festival v času  helenske dobe, kasneje pa so se razširile tudi v Rim. 

Izraz mistika ima starogrško poreklo z različnimi zgodovinsko določenimi pomeni. Izhaja iz grške besede μύω - múō , ki pomeni "zapreti" ali "prikriti", se je mistika nanašala na svetopisemske, liturgične, duhovne in kontemplativne dimenzije zgodnjega in srednjeveš kega krščanstva . V zgodnjem modernem obdobju je definicija mistike nastajala tako, da je vključevala širok spekter prepričanj in nazorov, ki so bili povezani z "izrednimi izkušnjami in stanji duha." Etimološko izhaja beseda "mistika" izhaja iz starogrškega izraza μυω , ki pomeni "prikrivam" in izpeljanka μυστικός , mystikos , kar pomeni iniciacija". Glagol μυώ je dobil še pomena "uvesti" in "sprožiti". Sekundarni pomeni vključujejo "uvesti", "ozavestiti nekoga o nečem", "trenirati", "seznaniti", "dati prvo izkušnjo nečesa". 

V Novi zavezi se pojavi grški izraz μυέω (mueó ali myéō). To pomeni zapiranje oči in ust, da bi izkusili božjo skrivnost. Figurativno to pomeni sproženost v "skrivnostno razodetje".  Zgodovinsko mu dajejo že ta pomen poganski obredi. Tudi v Novi zavezi se pojavlja tudi sorodni samostalnik μυστήριον (mustérion ali mysterion), ki je korenska beseda angleškega izraza "skrivnost". Izraz pomeni "karkoli skritega" oz. skrivnost. Zanjo je potrebna iniciacija.  
 
Po Thayerjevem grškem leksikonu je izraz μυστήριον v klasični grščini pomenil "skrita stvar", "skrivnost". Poseben pomen klasične antike je bil verska skrivnost ali verske skrivnosti, ki so jih zaupali samo začetnikom in jih ne bi smeli sporočiti navadnim smrtnikom. V Septuaginti in Novi zavezi je ima mistika pomen skrivnega namena ali  skrivne oporoke. Včasih se uporablja za prikrite volje ljudi, pogosteje pa za skrito božjo voljo. Drugje v Bibliji ima pomen mističnega ali skritega smisla stvari, skrivnosti za izreki, imeni ali za podobami, ki jih vidimo v vizijah in sanjah. Vulgate pogosto prevaja grški izraz na latinski sacramentum - zakrament.
  
Sorodni samostalnik μύστης (mustis ali mystis, ednina) pomeni iniciator, oseba, ki je bila inicirana v skrivnosti. Ana Jiménez San Cristobal je v svoji študiji grško-rimskih skrivnosti orfizma ugotovila, da se edninska oblika μ textsστης in množina μύσται  v starogrških besedilih pomenita osebo ali osebe, inicirane v verske skrivnosti. Izraza sta povezana s starogrškim izrazom  βάκχος (lat. bachus), s katerim so označevali skupnost iniciatov orfičnih skrivnosti. Podobne izraze najdemo v Heraklitovih fragmentih. Takšni iniciati so bili  čisti. Izvajali so določene obrede. Asketi, ki so se odpovedovali spolnim dejanjem, so bili verniki boga Dioniza oz. Bacchusa.
 
Do 6. stoletja po Kristusu se je mistična praksa označevala z izrazom kontemplacija oz.  teorija.  Kontemplacija in mistika govorita o ljubezenskem očesu, ki gleda in se zaveda božanske resničnosti." V modernem času je "mistika" dobila omejeno definicijo s širokimi aplikacijami, kar pomeni cilj "zveze z absolutnim, neskončnim ali Bogom". Ta omejena opredelitev je bila uporabljena za široko paleto verskih tradicij in praks, pa je vrednotil "mistično izkušnjo" kot ključni element mistike.

Mistiko je mogoče najti v vseh verskih tradicijah od avtohtonih in ljudskih religij, kot je šamanizem, do organiziranih religij, kot so abrahamske in indijske religije ter moderne duhovnosti, od novodobne religije in novih  religioznih gibanj. Od 60ih let 20. stoletja so znanstveniki raziskovali  prednosti  večletnih  in  konstrukcionističnih pristopov v znanstvenem raziskovanju "mističnih izkušenj". Večina raziskovalcev mistike upošteva  kontekstualni  pristop.

V 13. stoletju se je izraz unio mystica začel uporabljati za označevanje "duhovne zakonske zveze", ekstaze ali vznemirjenja, ki so ga doživeli, ko je bila molitev uporabljena "za razmišljanje o božji vseprisotnosti v svetu in Bog v svojem bistvu. " Ta zveza je bila v 19. stoletju pod vplivom romantike pomenila religiozno izkušnjo gotovosti obstoja Boga. To stališče je zagovarjal tudi William James, ki je menil, da »v mističnih stanjih postanemo eno z absolutom in se zavedamo svoje enotnosti«. Populariziral je pojmovanje mistike kot posebne verske izkušnje, ki se jo da primerjati s senzoričnimi izkušnjami. Religiozne izkušnje so pripadale 'osebni religiji', ki ima prednost pred  'cerkveno religijo'. Mistična izkušnja je enotna v različnih tradicijah. William James (1842–1910) velja za enega najizvirnejših ameriških filozofov in psihologov. Na harvardski univerzi  je razvijal  eksperimentalno psihologijo in pragmatistično filozofijo. James je pronicljivo raziskoval temeljna metafizična, epistemološka in psihološka vprašanja, spodbujal h konstruktivnemu dialogu med humanistiko in naravoslovnimi znanostmi ter postavil teoretske temelje pragmatizmu. natančno je analiziral religiozna doživljanja. Bil je prepričan, da nas lahko konkretni primeri naučijo veliko več kot gole abstrakcije. Obširno je opisal tradicionalne in sodobne osebne religiozne izkušnje in njihove vplive na življenje posameznikov. James kritično razpravlja, kakšna sta značaj in izvor, v kakšnem odnosu so z našim običajnim doživljanjem, kako bi jih bilo mogoče vpeti v bolj tradicionalne filozofske sheme. Zanima  ga, ali nam  kaj novega povedo o svetu in nas samih.

McGinn pa meni, da ima izraz unio mystica krščanski izvor. Zanj je izraz 'prisotnost' natančnejši kot 'zveza', saj so le nekateri mistiki govorili o združitvi z Bogom. Številne vizije in čudeži niso bili nujno povezani z zvezo. Gre za 'zavest' božje prisotnosti, ne pa za 'izkušnjo'. Pri mistični dejavnosti ne gre za občutenje Boga kot zunanjega predmeta, temveč gre za nove načine spoznanja in ljubezni, ki temeljijo na stanjih zavedanja, v katerih je 'Bog prisoten v naših notranjih dejanjih'. Ideja "zveze" ne deluje v vseh okoliščinah. V Advaiti Vedanti obstaja samo ena, edina resničnost (Brahman), ki je prisotna v vsaki osebi (atmanu). Vendar je definicija združevanja z Bogom oz. Absolutom preozka, ker obstajajo tudi tradicije, ki niso usmerjene k občutku enotnosti, temveč k ničvrednosti kot jih zastopata Pseudo-Dionizij Areopagit in Mojster Eckhart. Kabala in budizem prav tako poudarjata vlogo niča. 

Eckhartova mistična teologija postavlja izkustvo mističnega zedinjenja z Bogom v okvir, ki ohranja temeljni krščanski uvid, da Bog ni najvišji del človeka, temveč je presežen. Bog je tisti , ki je vse ustvaril iz nič, a je vseeno nespoznaten, saj je popolnoma drugačen. Mistično zedinjenje se izvrši s tem, da duh ne pusti za seboj samo območja vidnega sveta, ampak tudi območje mišljenja in onkraj vsega spoznanja »prodre v temino, v kateri prebiva Bog«.
Areopagit je najbolj znan predstavnik negativne ali apofatične smeri mistične teologije, njegova mistična teologija je torej zgoščena predstavitev apofatizma in je imela velik vpliv na filozofe in teologe, predvsem pa na mistike srednjega veka. Posebno avtoriteto mu je dal Maksim Spoznavalec (dionizijevsko izročilo je zelo visoko ovrednotil in do neke mere preoblikoval, da je dokončno stopilo v bizantinsko teologijo in jo transformiralo. Nikolaj Kuzanski je sprejel njegovo negativno teologijo. Dionizij je za krščanski Vzhod in Zahod postal velik učitelj poklonitve duha pred Bogom in poveličujočega mišljenja.

Nastane vprašanje, ali je mogoče vse mistične izkušnje natančno opredeliti. Mistika razlaga pomen mističnih, vizionarskih izkušenj in transa iz vsakokratnega konteksta. Ta se lahko nanaša na kakršnokoli ekstazo ali spremenjeno stanje zavesti. Ker se  ta izkušnja zgodi tudi na spontan in naraven način brez religiozne tradicije, Jäger (2009) piše o predkonfesio nalnem področju teh izkušenj. 

Nekateri avtorji poudarjajo, da mistična izkušnja vključuje intuitivno razumevanje pomena obstoja in skritih resnic ter reševanje življenjskih težav. Končni cilj mistike je osebna in človeška preobrazba in ne le doživljanje mističnih ali vizionarskih stanj. Po Larsonu je "mistična izkušnja intuitivno razumevanje in spoznanje smisla obstoja." Po McClenonu je mistika "nauk, da posebna duševna stanja ali dogodki omogočajo razumevanje končnih resnic." Po Jamesu R. Horneju je mistična osvetlitev "osrednja vizionarska izkušnja, ki posredno rešuje osebni ali verski problem.  

Osvetlitev (lat. iluminatio, ang. ilumination) je drug izraz za pojav mističnega izkustva. Latinski izraz iluminatio se je v 15. stoletju uporabljal za krščansko molitev. Primerljivi azijski izrazi zanjo so bodhi , kensho, satori in vipassana, ki kažejo na kognitivne procese intuicije in razumevanja. ​​Razsvetljenje (nem. Aufklärung) pa temelji na neodvisni uporabi razuma, da bi dobili vpogled v resnično naravo našega sveta.  
Mistično izkušnjo opredeljuje neposrednost doživetega. To, kar je nekdo izkusil v odnosu s Presežnim, se izmika vsem jezikovnim opisom in opredelitvam. Podobno je tudi z ljubezen sko ali estetsko izkušnjo, ki jo v celoti ne moremo ubesediti. V mistični izkušnji se izraža skrivnost našega bivanja, ki je zakoreninjena v veri. Vera pa je pot, ki se odstira postopoma, korak za korakom.
Mistika je praksa religioznih ekstaz (religiozna doživetja med nadomestnimi stanji zavesti)  ne glede na ideologije, etiko, obrede, mite, legende in magijo. Lahko se nanaša tudi na doseganje vpogleda v končne ali skrite resnice in na človekovo preobrazbo, podprto z različnimi praksami in izkušnjami. 

Ne poznamo arabske besede ta mistiko. Vendar pa tudi islam pozna mistično razsežnost v tradiciji sufizma. Sufiji si namreč prizadevajo za spoznanje Božje skrivnosti, ki je misterij človekove biti. V nekem svetem hadisu naj bi Bog dejal: "Človek je moj misterij, jaz pa njegov." Mistične izkušnje zasledimo v vseh verskih tradicijah. Ljudje, ki so doživeli mistično izkušnjo, pravijo, da srečanja s Svetim ni mogoče opisati. Gre za izkušnjo, ki presega človekov racionalni miselni okvir, zato jo mistiki ubesedijo predvsem s simboli in poetičnim jezikom.

Islamsko izročilo govori o fitri – prvotni duhovni zasnovi, ki je v posa mezniku. Ta mu omogoča, da lahko vzpostavi odnos z Bogom. Tudi krščanski mistiki poudarjajo nekaj podobnega. Človek je ustvarjen po Božji podobi, zato je po svoji naravi usposobljen za življenje v občestvu z Bogom.

Sv. Terezija Avilska (1515-1582), velika španska mistikinja in prenoviteljica karmeličan skega reda, je bila leta 1970 kot prva ženska razglašena za učiteljico Cerkve. S svojimi deli in globoko duhovno izkušnjo je močno vplivala na številne teologe, filozofe in mislece. Morda najbolj znan primer je nemška filozofinja judovskega rodu Edith Stein (1891-1942), ki je v zelo težavnem obdobju svojega življenja naletela na njen življenjepis, ga prebrala in sklenila, da bo sprejela katoliško vero. Sv. Terezija tudi danes velja za nesporno avtoriteto na področju molitve in duhovnega življenja. 

Kontroroverzni sufijski mistik in pesnik Al Haladž (857-922) je najbolj znan po svojem drznem izreku »Jaz sem resnica« (arab. Anā l-ḥaqq), s katerim je padel v nemilost pri islamskih političnih oblasteh in nekaterih ortodoksnih sufijih. Ti so ga obtožili, da je kriv javnega kršenja »discipline arkanuma« ali zapovedanega spoštovanja skrivnosti (Henry Corbin). Politiki in pravniki so nad njim dosegli fatvo ali smrtno obsodbo. Haladža so poznejši sufiji zelo cenili, v njegovem izreku pa videli izpolnitev sufijskega ideala, ki je v zedinjenju duše z Bogom, tj. v izničenju sebe v Bogu. 

Abu Hamid Al Ghazali (1058-1111) je kot teolog poskušal dokončno formulirati sunitsko normativno doktrino; bil je tudi učenjak, ki je napisal eno najpomembnejših del o islamskem pravu; predvsem pa asket in sufijski mistik, ki je v neposrednem 'mističnem okušanju' odkril poslednjo raven spoznanja in sufizem dokončno utemeljil za sestavni del islamske ortodoksije. Zato si v islamski tradiciji ni prislužil le častnega naziva 'obnovitelj vere', temveč se je v islamsko zgodovino zapisal tudi kot 'porok islama'.

V helenističnem svetu so se 'mistiki' sklicevali na "skrivne" verske obrede, kot so Elevzijske skrivnosti . Pri uporabi te besede ni bilo neposrednih sklicev na transcendentalno. V zgod njem krščanstvu se je starogrški izraz 'mistikos'  nanašal na tri dimenzije, ki so se kmalu prepletle, in sicer 1. na svetopisemsko, 2. liturgično in 3. duhovno oz. kontemplativno spoznanje Boga.  Biblijska razsežnost se nanaša na "skrite" ali alegorične razlage Svetega pisma. Liturgična razsežnost se nanaša na liturgično skrivnost evharistije, Kristusovo navzočnost na evharistijo.   

Do 6. stoletja se je za mistično razlago Biblije uporabljal grški izraz teorija, ki v latinščini pomeni "kontemplacija". Povezavo med mistiko in vizijo božanskega so uvedli že zgodnji cerkveni očetje, ki so uporabljali izraz kot pridevnik, kot v mistični teologiji in mističnem razmišljanju. Pod vplivom Pseudo-Dionizija Areopagita je mistična teologi ja pomenila preiskavo alegorične resnice Svetega pisma in "duhovno zavedanje neizreklji vega absoluta onkraj teologije božanskih imen."  Apofatična Psevdo-Dionizijeva 'negativna teologija' je vplivala na srednjeveško samostansko religioznost. Neoplatonizem  je vplival na vzhodno pravoslavno krščansko teologijo. V zahodnem krščanstvu pa se je poglabljalo  nasprotje med negativno in prevladujočo pozitivno, katafatsko teologijo.

Tako krščanski kot tudi sufijski mistiki govorijo o resničnosti, ki jo označujemo z ekstazo. Gre za nekakšen izstop iz sebe in za vstop v območje Božje navzočnosti. Apostol Pavel to izkušnjo ubesedi takole: "Ne živim več jaz, ampak Kristus živi v meni" (Gal 2,20). Tudi Al Halladž, sufijski mistik iz 9. stoletja, z drznimi besedami "jaz sem Resnica" izrazi stanje  'fana', ko mistikovo individualno zavest prevzame Božja navzočnost.

Vsak lahko postane mistik. Mistik se rodi v določeni tradiciji, kulturi, vendar pa hkrati kaže onkraj institucij in sistemov. Uradna Cerkev je na mistike od nekdaj gledala z nekakšnim nezaupanjem, čeprav se je po drugi strani zavedala njihove veličine. Tu bo vedno prihajalo do napetosti med hierarhijo na eni strani ter med "Duhom, ki veje, kjer hoče", na drugi. Edinost se uresničuje v različnosti.

Tu gre za vprašanje človekove svobode in Božje suverenosti. Do katere mere oz. kako daleč je človek pripravljen priti v avanturo z Bogom? Čeprav lahko marsikaj v življenju dosežemo z lastnim trudom in vztrajnostjo, vendarle ni vse v naših rokah. Navsezadnje je to skrivnost našega lastnega bivanja.

Bistvo krščanske mistike je osebno srečanje Boga in človeka, dveh duhovno-osebnih bitij. To srečanje ima trinitarični in kristološki značaj, kar pa ni pri vseh mistikih vedno očitno 
npr. pri mojstru Eckhartu ali sv. Janezu od Križa.

Mistično spoznanje ni golo intelektualno spoznanje, temveč spoznanje v ljubezni. V prvi vrsti ne gre za to, da človek aktivno spoznava samo s svojim umom, ampak da je s celotno osebo pritegnjen v skrivnost Božjega življenja, ki se je v Kristusu razodelo kot ljubezen:  "Božja ljubezen do nas pa se je razodela v tem, da je Bog poslal v svet svojega edinoroje nega Sina, da bi živeli po njem" (1 Jn 4,9).

Krščanska mistika prehaja v apostolat. Mistična izkušnja je mistiku podarjena zato, da postane "sol zemlje in luč sveta" (Mt 5,13-14). Mistik služi Bogu prek dejavne ljubezni do soljudi. Sufizem v središče postavlja neposredno izkušnjo božje resničnosti, ki jo človek doseže z lastnim naporom na eni in z milostjo transcendence na drugi strani. Gre za bitno spoznanje poslednje resničnosti in celovito transformacijo zavesti oziroma za izpopolnitev osebnega značaja: ihsan.

Religija se kot sistem ustaljenih vzorcev verovanja lahko pozunanji in izvotli. S tega vidika mistika predstavlja tisto jedro, ki religijo oživlja od znotraj. Mistik ne nasprotuje Cerkvi, prav tako ne zavrača ustaljenih oblik verovanja, pač pa jih z novim življenjem, ki ga je deležen po milosti, prenavlja od znotraj; daje jim novega duha, svežino in vitalnost.

Simone Weil meni, da so mistike vseh religij med seboj zelo podobni. Vprašanje pa je, kje se dogaja, v cerkvah in samostanih ali izven njih. Verjetno je, da na obeh straneh. Zavezanost presežnemu v ljubezni odpira človeka za d/Drugo v najširšem smislu. S tem ne zatajimo najbolj lastnega. Edinost se uresničuje v različnosti. Smisel in lepota mostu je prav v tem, da povezuje dva različna bregova istega temelja.

Ne vemo, ali se bo Cerkvi uspelo osvoboditi svojih – zavestnih in nezavednih – spon s predmodernimi in modernimi predstavami, predvsem tistimi v zvezi z oblastjo. Če se temu ne bo izogibala, bo lahko izpolnila svoj namen: lahko bo pomagala sodobnikom najti pot v osebno svobodo zrelo odgovornost. Nekateri menijo, da manjka notranja svoboda Cerkve. Iz  tega izhaja problematičen položaj duhovnikov, nadležno vprašanje celibata, položaj žensk v Cerkvi, ipd. Obstaja koruptivna 'potrošniška religija', ki celo brezimno konkurira konfesionalnim svetovnim religijam.

Kontemplacija je cerkvenim očetom omogočila, da so v svetopisemskih spisih zaznali globine smisla, ki niso dostopne strokovnemu ali empiričnemu pristopu k razlagi. Zlasti cerkveni očetje v Antioheni so v vsakem odlomku Svetega pisma videli dvojni, tako dobeseden kot duhoven pomen. Sčasoma se je tako na vzhodu kot na zahodu kontemplacija ločila od intelektualnega diskurza, kar je vodilo do identifikacije kontemplacije z molitvijo.  

RC Zaehner razlikuje tri temeljne vrste mistike, in sicer 1. teistično, 2. monistično in 3. vseobsegajočo vsega v enem. Teistična kategorija vključuje večino oblik judovske, krščanske in islamske mistike ter nekatere hindujske primere, kot sta Ramanuja in Bhagavad Gita .  Monistični tip izkušnje enotnosti svoje duše,  vključuje budizem in hindujske šole, kot sta Samkhya in Advaita vedanta.  Zdi se, da naravni mistik sodi šele tretjo vrsto.  

Opisan trojni pomen 'mistike' se je nadaljeval tudi v srednjem veku. Izraz unio mystica začel uporabljati v 13. stoletju kot sinonim za "duhovno poroko", ekstazo ali pustošenje, ki so ga izkusili, ko je bila molitev uporabljena "za razmišljanje o božji vseprisotnosti v svet in Bog v svojem bistvu." Pod vplivom Psevdo-Dionizija Areopagita je mistična teologija  označeva la preiskavo alegorične resnice Svetega pisma in "duhovno zavedanje neizrekljivega absolutnega onkraj teologije božanskih imen." Psevdo-Dionizijeva 'apofatska ali negativna teologija' je močno vplivala na srednjeveško samostansko religioznost, čeprav gre večinoma za moško religioznost. 
 
V 16. in 17. stoletju so začeli uporabljati izraz mistika. Znanost in religija sta bili ločeni. Luther je zavrnil alegorično razlago Biblije in je obsodil mistično teologijo, ki se mu je zdela bolj platonska kot krščanska. 'Mistično' je kot iskanje skritega pomena besedil postalo sekularizirano in povezano z literaturo, ki ni bila znanstvena. Sredi 17. stoletja se "mistično" vse bolj uporablja izključno na religiozno področje, ki ločuje religijo in "naravno filozofijo" kot dva različna pristopa k odkrivanju skritega pomena vesolja.  Tradicionalne hagiografije in spisi svetnikov so postali označeni kot "mistični", prehajali pa so iz kreposti in čudežev v izredne izkušnje in stanja duha, s čimer so ustvarili na novo nastalo "mistično tradicijo".  
Pojavilo se je novo razumevanje božjega bivanja znotraj človeka. 

V 19. stoletju je bil vse večji poudarek na individualni izkušnji kot obrambi pred vse večjim racionalizmom zahodne družbe. Pomen mistike je bil znatno zožen:  konkurenca med perspektivo teologije in znanosti je privedla do kompromisa, v katerem je bila večina različic mistike, kot zgolj psihološki pojav opuščena.  

Krščanska mistika v zgodnjem krščanstvu izhaja iz apofatične oz. negativne teologije  Pseudo-Dionizija Areopagita (6. stol.), ki ima velik vpliv na srednjeveško samostansko religioznosti tako na Vzhodu in na  Zahodu. Psevdo-Dionizij je na krščansko teologijo  apliciral zlasti Proklovo neoplatonsko misel. Pravoslavna cerkev ima dolgo tradicijo  kontemplacije kot intimne izkušnje in  hesychia kot notranje tišine, v katerem  kontemplativ no molitev utiša um za napredek na poti v pobožnost.  Juhant (2012) piše o mistiki kot duhovnem izkustvu (81-100). Zanj je enostavno življenje v miru, ljubezni in veselju. 
Theosis kot praktično enotnost v Bogu dosežemo z vključitvijo v kontemplativno molitev. V prvi fazi kontemplacija izhaja iz gojenja čuječnosti. V njej je mogoče opaziti, da so 'nede ljivo' božanske operacije (gr. energeia) Boga kot 'luč' preobrazbe, milost, ki je večna in naravno izvira iz nerazumljive božanske esence. Teolog Symeon je verjel, da neposredne izkušnje menihom omogočajo pridiganje in odpuščanje grehov, ne da bi bilo treba formalno posvečenje. Medtem ko so cerkvene oblasti poučevale tudi s špekulativnega in filozofskega vidika, je Symeon učil iz neposredne mistične izkušnje in se srečal z močnim odporom zaradi njegovega karizmatičnega pristopa in podpore posameznemu neposrednemu doživljanju božje milosti. 

V srednjem veku je v zahodnem rimokatoličanstvu doživela razcvet mistična praksa, ki je ustrezala razvoju novih samostanskih redov z osebnostmi kot so Guigo II., Hildegard iz Bingena, Bernard iz Clairvauxaudi. V poznem srednjem veku je nastal spor med  dominikanci in frančiškani. To je bil tudi spor med dvema različnima vrstama mistične teologije: na eni strani je bil Dominic de Guzmán in na drugi strani pa so bili: Frančišek Asiški, Anton Padovanski,  Bonaventura, John Ruysbroeck,  Katarina Sienska, Katarina Genoveška.

Povečevala se je skupina mistikov, osredotočenih na regije: Beguine kot sta  Mechthild iz Magdeburga in Hadewijch; v Porenju so bili mistiki Mojster Eckhart, Johannes Tauler  in Henry Suso; znani so tudi angleški mistiki Richard Rolle, Walter Hilton in Julian iz Norwicha. Španski mistiki so bili Tereza Avilska, Janez od Križa in Ignacij Loyolski.

V poznejšem obdobju reformacije so se pojavile tudi pisave laičnih vizionarjev, kot sta Emanuel Swedenborg in William Blake ter temelji mističnih gibanj, kot so Kvaksarji.  Katoliška mistika se je nadaljevala v moderno obdobje s patrom Pijem in Thomasom Mertonom. Philokalia je starodavna metoda vzhodne pravoslavne mistike, ki se je ohranila v 20.  stoletju. 

Številne zahodne ezoterične tradicije in elementi sodobnega duhovnosti predstavljajo "mistiko" kot so gnosticizem, transcendentalizem, teozofijo  in neopoganstvo. Da bi dosegli trajno preobrazbo človeka sodobna duhovna in transpersonalna psihologija združujeta psihoterapevtske prakse z religioznimi praksami vključno z meditacijo. 
 
Na zahodu in vzhodu se je mistika uveljavila na širokem spektru verskih tradicij, v katerih  se povezujejo vse vrste ezoterike in religiozne tradicije in prakse. Mistika  se je razširila na primerljive pojave v nekrščanskih religijah,  v katerih je vplivala na hindujske in budistične odzive na zahodni kolonializem.
 
V sodobni rabi je mistika postala skupni izraz za vse vrste neracionalnih pogledov na svet,   parapsihologijo in psevdoznanost. Mistika je postala 'lov za versko čudaštvo'. Izraz mistika se v različnih tradicijah uporablja na različne načine. Nekateri opozarjajo na povezanost mistike z njimi povezanimi izrazi kot sta duhovnost in ezoterika, ter opozarjajo na  razlike med različnimi tradicijami.

Po različnih definicijah mistike kot izkušnje enosti 'vsega in ničesar' je mistika vsako  religiozno spremenjeno stanje zavesti razsvetljenje, vpogled v celoto in način preobrazbe. V krščanstvu je to način spreobrnjenja. Mistiko  lahko najdemo v mnogih kulturah in verskih tradicijah, tako v ljudski veri kot v organizirani religiji. Te tradicije vključujejo prakse vzbujanja verskih ali mističnih izkušenj, pa tudi etične standarde in prakse za izboljšanje samokontrole in vključevanja mističnih izkušenj v vsakdanje življenje. Mistične prakse so pogosto ločene od vsakodnevnih verskih praks in so omejene na "verske strokovnjake, kot so samostani, duhovniki in drugi redovniki."  

V hinduizmu različne sadhane stremijo k premagovanju nevednosti (avidhya) in preseganju omejene identifikacije s telesom, umom in egom, da bi dosegle svobodo – (ind. mokša).  Hinduizem ima številne medsebojno povezane asketske tradicije in filozofske šole, katerih cilj je mokša in pridobivanje višjih moči. Zahodnjaki so v času britanske kolonizacije Indije njene religiozne  tradicije razlagale kot je "mistiko".  

Joga je fizična, umska in duhovna praksa ali discipline, katere cilj je doseči stanje trajnega miru. Različne tradicije joge najdemo v hinduizmu, budizmu in džainizmu. Joga Sutre Patandžalija opredeljuje jogo kot "mirujoča na spreminjajoče stanje uma,  ki se doseže v samadhija. Patandžali je v Sutrah učil, da se človek ljubeče zaveda svoje povezanosti z vsem, v čemer se samouresničuje. V judaizmu skupnosti duha pravijo HaShem – beseda, v krščanstvu pa je to občestvo Svetega Duha.  

Klasična Vedanta ponuja filozofske interpretacije in komentarje Upanišad, ki je obsežna zbirka starodavnih himn. Znanih je vsaj deset šol Vedante od katerih so najbolj znane  Advaita Vedanta , Vishishtadvaita in Dvaita . Advaita Vedanta, kot jo je pojasnil Adi Shankara , navaja, da med Atmanom in Brahmanom ni razlike . Najbolj znana podšolska šola je Kevala Vedanta ali mayavada , ki jo je razložil Adi Shankara. Advaita Vedanta je v indijski kulturi in naprej postala široko sprejeta kot paradigmatični primer hindujske duhovnosti. V nasprotju s tem Bhedabheda -Vedanta poudarja, da sta Atman in Brahman enaka in ne enaka,medtem ko Dvaita Vedanta trdi, da sta Atman in Bog v bistvu različna. V modernih časih so Upanišade Neo-Vedanta razlagali kot "mistične".  Različne  šaivistične  tradicije so izrazito nerealistične, kot sta Kašmirski shaivizem in Shaiva Siddhanta.

Tantra je ime, ki so ga znanstveniki dali slogu meditacije in obreda, ki so se pojavili v Indiji najpozneje v petem stoletju po Kristusu.  Tantra je vplivala na  hindujsko,  budistično in jainistično tradicijo in se z budizmom širila  v  vzhodno  in  jugo vzhodno Azijo . Tantrični ritual želi dostopati do suprandana skozi mundane in tako identifici ra mikrokozmos z makrokozmosom. Tantrični cilj je sublimirati (ne zanikati) resnično sti. Tantrični praktik želi uporabiti prano - energijo, ki teče skozi vesolje , vključno s telesom), da doseže cilje, ki so lahko duhovni, materialni ali oboji. Tantrična praksa vključuje vizualizacijo božanstev, mantre in mandale. Vključuje lahko tudi spolne in druge prakse. 

Mistika v Sikh dharmi se je začela pri ustanovitelju Guruju Nanaku , ki je imel kot otrok globoke mistične izkušnje. Guru Nanak je poudaril, da je treba Boga gledati z "notranjim očesom" ali "srcem" človeškega bitja. Guru Arjan , peti sikhski guru , je v svete spise dodal verske mistike, ki pripadajo drugim religijam, ki bi sčasoma postali Guru Granth Sahib .
Cilj sikhizma je biti eno z Bogom. Sikhi meditirajo kot sredstvo za napredovanje v smeri razsvetljenja; je namenjen meditacijskemu simranu, ki omogoča nekakšno komunikacijo med božjo neskončno in končno človeško zavestjo. Ne gre za osredotočenost na vdih, ampak na spominjanje Boga, na recitiranje božjega imena in na predanost božji navzočnosti.  

Po Oliverjevem mnenju je budizem mističen v smislu, da cilja na prepoznavanje resnične narave našega jaza, in živimo v skladu z njim. Budizem izvira iz Indije, nekje med 6. in 4. stoletjem pred Kristusom, zdaj pa se večinoma izvaja v drugih državah, kjer se je razvil v številnih tradicijah. 

Judovstvo pozna dve vrsti mistike: 1. mistika Merkabaha in 2. kabala , ki jo je ustanovil Abraham Abulafi. Merkaba pomeni združitev neba in zemlje. Ezekiel je imel vizijo ognjene kočije. Kabala je skupek ezoteričnih naukov, ki naj bi razložil odnos med nespremenljivim, večnim in skrivnostnim neskončnim, smrtnim oz. končnim vesoljem .  Kabala se je najprej  razvijala v kraljestvu judovske misli. Kabalisti pogosto uporabljajo klasične judovske vire, da pojasnijo in pokažejo svoje ezoterične nauke. Z njimi skušajo opredelili notranji pomen  hebrejske Biblije in tradicionalne  rabinske literature , njihovo prej prikrito  preneseno  dimenzijo, pa tudi za razlago pomena judovskih verskih opazovanj.  

Kabala se je pojavila po zgodnejših oblikah judovske mistike v južni Franciji in Španiji v času od 12. do 13. stoletja. Ponovno se je pojavila v judovski mistični renesansi 16. stolet ja osmanske Palestine. Popularizirali so jo v obliki hasidskega judovstva od 18. stoletja dalje. Zanimanje za kabalo je v 20. stoletju je spodbudilo judovsko prenovo in prispevalo k širši sodobni duhovnosti ter k njenemu cvetočem nastanku in zgodovinskemu ponovnemu poudarku s pomočjo novo ustanovljenega akademskega raziskovanja.

Sufizem naj bi bil notranja in mistična dimenzija islama. Sufijski klasični klasični sufijski učenjaki so opredelili kot znanost, ki popravlja srce po božjem srcu. Prvi izvajalec te tradicije je danes znan kot ṣūfī  oz. še prej derviš . Izvor besede "sufi" je dvoumen. Po eni strani je sufi nosilec volne; pobožni asketi, ki so se v zgodnjem islamu umaknili iz mestnega življenja, so nosili volno. Po drugi strani "sufi" pomeni "čistost". Sufiji navadno pripadajo  khalki , krogu ali skupini, ki jo vodi šeik ali  Muršid.  Sufijski krogi pripadajo tariki, ki je sufijski red in vsak član ima Silsilo, duhovno ložo, ki je posvečena nasledstvu pomembnih sufijev preteklosti do preroka Mohameda. Člani niso bili zaprti kot krščanski samostanski redovi, ker obdržijo posvetno življenje. Članstvo v sufijski skupini pogosto presega družinske linije. Sestanki so lahko ali ne smejo biti ločeni glede na prevladujoči običaj širše družbe. Obstoječa muslimanska vera ni vedno pogoj za vstop, zlasti v zahodnih državah. Sufijska praksa vključuje Dhikr ali spomin (na Boga), ki je pogosto v obliki ritmičnega napenja in dihalnih vaj.

Sufizem je prvič stopil v stik z judovsko-krščanskim svetom med  mavrsko  okupacijo  Španije.  V nemuslimanskih državah v sodobni dobi se je znova vzbudilo zanimanje za sufizem, še posebej osebnosti Inayat Khan in Idries Shah v Veliki Britaniji, Rene Guenon v Franciji in Ivan Aguéli na Švedskem. Sufizem je že dolgo prisoten tudi v azijskih državah, ki nimajo muslimanske večine, kot sta Indija in Kitajska.  

Namen budizma je osvobajanje iz kroga ponovnega rojstva s samokontrolo z meditacijo in moralno pravičnim vedenjem. Nekatere budistične poti stremijo k postopnemu razvoju in preobrazbi osebnosti v smeri Nirvane, kot so faze Theravada razsvetljenja. Japonska  tradicija Rinzai Zen poudarjajo nenadno spoznanje, vendar kljub temu predpisu jejo intenziven trening, vključno z meditacijo in samoomejevanjem. Čeprav Theravada ne priznava obstoja teističnega absoluta, nirvano postavlja kot transcendentno resničnost, ki jo je mogoče doseči. Nadalje poudarja transformacijo osebnosti z meditativno prakso, samoomejevanjem in moralno pravičnim vedenjem. Po Richardu H. Jonesu je Theravada oblika zavestne ekstrovertivne in introvertivne mistike, v kateri je oslabljena konceptualna strukturiranost izkušenj in navadni občutek zase. Na zahodu je najbolj znana iz gibanja Vipassana, številnih vej modernega Teravāda budizma iz  Burme  v  Laosu,  Tajske in  Šrilanke. Vključuje sodobna učitelja, kot sta Joseph Goldstein in Jack Kornfield.

Yogakara, šola Mahayana, raziskuje delovanje uma. Zanjo je le um (citta-Matra) zares obstaja.  Poznejša budistična miselnost Mahayana  nespremenjeni um obravnava kot čisto zavest, iz katere vse izhaja. Vijñapti-mātra je skupaj z naravo Bude vplival na poznejši  razvoj mahajanskega budizma ne samo v Indiji, temveč tudi na Kitajskem in v Tibetu. Najbolj opazen je v tradiciji Chán (Zen) in Dzogchen.

Kitajski in japonski zen je zasnovan na kitajskem razumevanju budine narave kot enega resničnega bistva in nauka Dve resnici kot polarnosti med relativno in absolutno resničnostjo. Zen si želi vpogleda v resnično naravo ali naravo Bude, s čimer se v relativni resničnosti manifestira absolutna resničnost. V Sotou ta buddha narava velja za vedno prisotno, šikan-taza , sedeča meditacija, pa je izraz že obstoječe budnosti. Rinzai-zen poudarja potrebo po vpogledu v to Budino naravo. Poudarja, da je potrebna praksa poglobitve izkušenj vsakdanjega življenja.  Japonski zen-učenjak DT Suzuki je opazil podobnosti med zen- budizmom in krščanskim misticizmom, zlasti mojster Eckhart.  

Tibetanska vajrajanska tradicija temelji na filozofiji Madhyamake in tantre.  V božanski jogi se sčasoma razblinijo vizualizacije božanstev, da se spozna prirojena praznina vsega, kar obstaja. Dzogchen , ki se ga učijo tako v tibetanski budistični šoli Nyingma kot v Bönovi  tradiciji, se osredotoča na neposreden vpogled v našo resnično naravo. Um-narava se manifestira, ko je človek razsvetljen in se  zaveda (rgpa je odprta prisotnost) priznanja svoje začetne narave.  Mahamudra je podobna Dzogchenu, ker poudarja meditacijo osvoboditve.

Daoistična filozofija je osredotočena na dao - Pot, ki je nedejavno dejaven (wu vei)  kozmični princip. Nasprotujoče medsebojno odvisni pojmi yin in jang simbolizirajo  harmonijo, pri čemer taoistični spisi pogosto poudarjajo vrline yina - ženskosti, pasivnosti in pridnosti. Taoistična praksa vključuje vaje in obrede, namenjene manipulaciji z življenjsko silo Qi ter pridobivanju zdravja in dolgoživosti. To so razvili v prakse (npr. Tai chi) , ki so dobro znane na Zahodu.

Danes se na Zahodu dogaja tudi sekularizacija mistike.  To je ločitev meditacije in drugih mističnih praks od njihove tradicionalne uporabe v religioznem načinu življenja od  domnevne psihološke in fiziološke koristi.

Walter Terence Stace v svoji knjigi Mistika in filozofija (1960) razlikuje ekstrovertno in introvertno mističnost.  Ekstrovertna mističnost je izkušnja enotnosti zunanjega sveta, medtem ko je introvertično mistika izkušnja enotnosti brez percepcijskih predmetov; je izkušnja 'nič-stvar-ne-vse'.  Enotnost ekstrovertne mistike pomeni celoto predmetov spoznavanja. V njej ostane percepcija nepretrgana, 'enotnost sije skozi isti svet'. V  notranji  mistiki gre za čisto zavest brez predmetov dojemanja. V njej je zavedanje sveta in mnoštva izgine.  Takšne izkušnje so nesmiselne, neempirične in neintelektualne (Stace). 

Stace trdi, da je mistika del procesa zaznavanja in ne interpretacije, to pomeni, da je enotnost mističnih izkušenj zaznana in šele nato interpretirana glede na zaznavalčevo ozadje. To lahko povzroči različne račune istega pojava. Medtem ko ateist enotnost opisuje kot "osvobojeno empiričnega polnjenja", jo lahko religiozni človek opiše kot "Boga" ali "Božanskega". 

Od 19. stoletja se mistična izkušnja razvija kot značilen pojem. Tesno je povezan z "mistiko", vendar daje izključno poudarek na doživljajskem vidiku, naj bo to spontano ali ga sproži človeško vedenje, medtem ko mistika zajema širok spekter praks, katerih cilj je preobrazba osebe, ne le vzbujanje mističnih izkušenj.

Znani raziskovalci mistike so William James, RC Zaehner, William Stace in Robert Forman. Pod vplivom Jamesovih raziskav različnih vrst religioznega doživljanja, se je večina lotila analize mistike parcialno. Gelman pa ugotavlja, da t. im. mistična izkušnja ni prehodni dogodek, ampak je stalna zavest, ki človeka spremlja vseživljenjsko. Zato bi bilo morda bolje govoriti o mistični zavesti, ki je lahko bežna ali pa trajna. Večina mističnih tradicij svari pred navezanostjo na mistične izkušnje in ponuja zaščitni in hermenevtični okvir, ki naj bi ustrezal tem izkušnjam. Te tradicije ponujajo sredstva za vzbujanje mističnih izkušenj, ki imajo lahko več izvorov: 1. spontan navidezno brez vzroka, 2. z vztrajnimi eksistencialnimi pomisleki ali 3. nevrofiziološki izvor. Verske prakse so še kontemplacija,  molitev, meditacija in ponavljanje mantre. 

Teoretično preučevanje mističnih izkušenj je prešlo iz izkustvenega, privatiziranega in pernialističnega pristopa v kontekstualni in empirični pristop. Eksperimentalni pristop vidi mistično izkušnjo kot zasebni izraz večletnih resnic, ki je ločen od zgodovinskega in kulturnega konteksta. Kontekstualni pristop, ki vključuje tudi konstrukcionizem in teorijo atribucije pa upošteva zgodovinski in kulturni kontekst. Nevrološke raziskave uporabljajo empirični pristop, ki povezuje mistične izkušnje z nevrološkimi procesi.

Izraz "mistična izkušnja", ki se je uveljavljal od 19. stoletja naprej, je označeval  spontan ali pogojen doživljajski vidik. A različne tradicijske izkušnje izkazujejo eno samo univerzalno transcendentalno resničnost. V zadnjem času se večina raziskovalcev uporablja konstruktivis tični pristop, po katerem so mistične izkušnje v celoti zgrajene na idejah, simbolih in praksah, ki jih mistiki že poznajo.  Kritiki izraza "verska izkušnja" ugotavljajo, da je pojem "verska izkušnja" ali "mistična izkušnja" kot označevanje vpogleda v versko resnico sodoben razvoj. Mistične  izkušnje so oblikovane s pojmi, ki jih oblikujejo. Kaj mistiki doživljajo, je odvisno od pričakovanji in konceptualnim ozadjem mistike. Navsezadnje bi lahko nekaj podobnega ugotovili za naše sanje.  

Kontekstualistični pristop upošteva zgodovinski in kulturni kontekst mističnih izkušenj.  Pristop k atribuciji "mistično izkušnjo" obravnava kot nenavadna stanja zavesti, ki so razumljiva v določenem verskem okviru. Po Proudfootu mistiki nezavedno zgolj pripisujejo doktrinarno vsebino običajnim izkušnjam. To pomeni, da mistiki projicirajo kognitivne vsebine na sicer običajne izkušnje, ki imajo močan čustveni vpliv.  Ann Taves v  prouče vanje mističnih izkušenj vključuje tako nevrološke kot tudi kulturne pristope.

Nevrološke raziskave uporabljajo empirični pristop, ki povezuje mistične izkušnje z nevrološkimi procesi. To vodi k osrednjemu filozofskemu vprašanju: ali identifikacija nevronskih sprožilcev ali nevralnih korelatov mističnih izkušenj dokazuje, da mistične izkušnje niso več izraz dejavnosti možganov, ampak so se pojavijo med resničnim kognitivnim dogodkom ? Najpogostejša stališča so, da nevrologija zmanjšuje mistične izkušnje ali da je nevrologija nevtralna do vprašanja mistične kognitivnosti. Zanimanje za pridobivanje mističnih izkušenj se v zadnjem času povečuje. 

Sprašujemo se, kakšen je odnos mistike do morale. Albert Schweitzer je predstavil klasični prikaz mističnosti in morale. Arthur Danto je trdil, da je moralnost  nezdružljiva z indijskimi mističnimi prepričanji.  Walter Stace je zastopal stališče, da sta mističnost in morala združljiva, ker je mistika njen izvor in opravičilo. Spet drugi so ugotavljali, da je odnos mistike in morale zapleten. 
 
Richard King opozarja tudi na ločitev med "mistično izkušnjo" in socialno pravičnostjo:  
Privatizacija mistike - torej vse večja težnja po umeščanju mističnega v psihološko področje osebnih izkušenj - služi izključitvi iz političnih vprašanj kot socialne pravičnosti. Mistika tako postane osebna stvar gojenja notranjih stanj spokojnosti in enakomernosti, ki namesto da bi preoblikovali svet, služijo prilagajanju posameznika statusu quo z lajšanjem tesnobe in stresa. 

S svojo zavestjo se umeščamo v širši kozmos. Nirvana je sedaj. Mistika ne uči onostranstva. Jäger meni, da mistika oživi tedaj, ko religija otrpne v togih pravilih, ko je doktrina pomemb nejša kot osebna izkušnja. Religije so zanje dovzetne. Mistika presega eksoterne oblike religije, ki so v kultih, mitih, dogmah. Kaj nam bi vsebovalo pra-krščantvo pred Kristusom?   

Jäger je prepričan, da vse religije težijo k istemu cilju, vendar ga ne morejo doseči brez mistične osnove. Začuda ne navaja Dionizija Areopagita. Navaja pa Eckharta, Janeza od Križa, Kuzanskega, Spinozo, Jacoba Boehmeja.  Hildegardo, Mehthildo, Gertrudo, Margerito, Terezo Avilsko, Guyonovo. Jäger  (2009) priznava mistično izkustveno osnovo vseh religij. Ker prodre v čisto zavest, predkonfesionalnost, v ljubezen, ki je osnova religij.   
En bog se pojavlja v različnih kulturnih sredinah in religijah pod različnimi imeni kot so Alah, Buda, itd. Krščanski mistik Willigis Jäger (2009, 75) pravi, da v mistiki ni nič absurdnega, vse je samoumevno. Ni nobenega znotraj in zunaj. Misli kipijo in se izgubljajo. Unio mystica je ustrezen izraz za nirvano, satori, samadhi, budho itd. Mistika je navzoča v vseh religijah (Jäger, 2009, Milčinski, 2008).  V vsem tem gre za izkustvo čiste biti sedaj in tukaj.   V kozmični zavesti ni osebne sreče in nesreče, ker čustva pripadajo le jazu. Je radost, a ne vesel sem. Kozmična zavest je zaprta in izpolnjena v sebi (Jäger, ibidem, 76). Krščan sko mistično izkustvo nima prednosti pred drugimi religijami. Zdi se, da je s sekularizacijo svojo kontemplativnost celo izgubilo.   Duhu pripada modrost. Jäger (ibidem, 2009) nam razlaga razmišljanja o lasnih mističnih izkušnjah. Meni, da gre za praznino. Sposoben je to vaditi pri adeptih ki se zanj odločijo. Meni da gre za predkonfesionalno religijo. Zanjo je značilno absolutni duh, očitno. Ovrže stališče da bomo 'po smrti dosegli blaženost, če je sedaj nimamo. Zase in za drugega smo soodgovorni. 

Kot piše Jäger (2008, 272) gre za duhovno mobilizacijo. Potrebujemo čim več ljudi, ki bodo iz najbolj notranje izkušnje enosti z božanskim pra-načelom izkusili enost človeštva in sveta.  Sovpadata  potreba po transcendenci in odgovornost za svet.« Jäger razlikuje med notranjo, izkustveno oz. endogeno in cerkveno, eksogeno oz. vnanjo duhovnostjo. Ve, da je slednja bolj primerna za tiste, ki rabimo trden okvir.  

Grün nam predstavlja mistiko kot pot krščanske vere, da bi ob vsem, kar delamo in živimo, začutili, kako nas nosi naš Bog - in iz te enosti z Bogom lahko gremo drugačni v svet in ga preoblikujemo. Iskanje notranjega prostora v sebi, kjer lahko izkusimo Boga, je osrednja podoba krščanske mistike. Avtor pripoveduje o zgodovini tega religioznega iskanja. Že od vsega začetka gre pri tem za osnovna človekova vprašanja, ki so pomembna še danes. V molitvi in meditaciji, v srečanju z naravo ali ljubeznijo, pa tudi v izkušnji noči in trpljenja se lahko zgodi milostni dotik, v katerem izkusimo Boga.

Mistiki 19. in 20. stoletja so:
- Blažena sestra Marija božjega srca je nuna dobrega pastirja, ki je poročala o večkratnih prikazovanjih srca Jezusovega. 
- Goreč vernik pater Pij  iskalec Boga.
- Domenico da Cese (1905-1978): Stigmatist, kapučinski menih.
- Maria Valtorta (1898-1963): Vizionarka in pisateljica.
- Mary of Saint Peter (1816–1848): karmeličanska nuna.
- Marie Lataste (1822–1899): vizionarka, nuna in pisateljica.
- Andrew Murray (1828-1917): Evangeličanski misijonar in pisatelj, avtor več  240 knjig.
- Marie Martha Chambon (1841–1907): nuna in vizionarka.
- Marie Julie Jahenny (1850–1941): stigmatistka.
- Rudolf Steiner (1861–1925): ustanovitelj antropozofske družbe, biodinamičnega kmetijstva in waldorfske šole.
- Mary of the Divine Heart Droste zu Vischering (1863–1899): sestra dobrega pastirja.
- Frank Laubach (1884–1970): Evangeličanski misijonar, avtor  Pisem o moderni mistiki.
- Padre Pio of Pietrelcina (1887–1968): duhovnik.
- Sadhu Sundar Singh (1889–1929): evangeličan, indijski misionar, asket.
- Maria Pierina de Micheli (1890–1945): Vizionar.
- Thomas Raymond Kelly (1893–1941): kveker.
- Alexandrina of Balazar (1904–1955): pisatelj.
- Dag Hammarskjöld (1905-1961): švedski diplomat.
- Marija Faustina Kowalska (1905–1938): poljska nuna in vizionarka.
- Eugenia Ravasio (1907–1990): Italijanska nuna in vizionarka Boga Očeta.
- Simone Weil (1909-1943): Francoska pisateljica, politična aktivistka in vizionarka.
- Flower A. Newhouse (1909-1994): Ameriška jasnovidka.
- Carmela Carabelli (1910–1978): Italijanski pisatelj.
- Pierina Gilli (1911–1991): Italijanska vizionarka.
- A. W. Tozer  (1897-1963): krščanski misijonar.
- Thomas Merton (1915–1968): menih in pisatelj.
- Watchman Nee (1903-1972): Vizionar in pisatelj.
- Witness Lee (1905-1997): vizionar in pisatelj lokalnih cerkva, avtor preko 400 knjig.
- Sister Lúcia (1907-2005): Portugalska udeleženka in pričevalka v l. 1917 prikazovanj fatimske Marije. 
- Bernadette Roberts (1931–2017): karmeličan in pisatelj o ne-osebnih stanjih.
- Richard J. Foster (1942-): kveker-teolog; avtor Slavljenja discipline im molivec
- James Goll (1952-): karizmatični pisatelj in prerok.
- Mike Bickle (1955-): karizmatični pisatelj in pastor; avtor 'Growing in the Prophetic  and Growing in Prayer'  (prevod. Rast v veri in molitvi).
- Joe Dispenza : kiropraktik, mistik, pisatelj. 
Avtorja kot sta Schleiermacher, Wiliam James sta zastopala idejo, da je bistvo verskih izkušenj občutek za neskončnost. Konec 18. in v začetku 19. stoletja so se pojavili prvi prevodi hindujskih besedil v evropske jezike, ki so jih prebrali tudi Transcendentalisti in so vplivali na njihovo razmišljanje. Podprli so ideje tudi ideje univerzalnosti verske resnice, ki mora biti tudi v drugih religijah, saj je ljubeč Bog odkupil vsa živa bitja, ne samo kristjane.  
Špidlik (2009, 87-88) razlikuje med mistiko svetlobe oz. luči, ki zastopa neposredno videnje oz. spoznanj Boga in mistiko teme, ki išče izhod iz temine ljubezni. To stanje so imenovali v srednjem veku 'docta ignoratia' in 'coincidentia oppositorum'. Že pri psevdo-Dionizu Areopa gitu je to stanje neopisljivo, ker presega meje človeškega jezika. To ustreza razliki med optimistično gnozo, ki najde povezavo med tostranskim in onostranskim svetom in pesimistično gnozo, ki tostranski svet zavrača (Kosovel, 1997, 17). Mistično videnje je po Levy Bruhlu 'partipation mysic' – mistična udeležba. Teozofija išče skrivnostni temelj v bogu, antropozofija pa v človeku. Gnostični preobrat od ezoterizmu  k eksoterizmu je navidez optimističen.          
Krščanska mistika se nanaša na razvoj mističnih praks in teorij znotraj krščanstva. Pogosto je bil povezan z mistično teologijo , zlasti v katoliški in vzhodno pravoslavni  tradiciji.  Atributi in sredstva, s katerimi se preučuje in izvaja krščanska mistika, so različni in segajo od ekstatičnih vizij mistične združitve duše z Bogom do preprostega molitvenega  premišlje vanja Svetega pisma (tj. Lectio Divina ).
1.2.1 O gnostikih
Če duša ni več usmerjena na ta svet, se v srcu odpro vrata, povezava z izvorom. Obudi se védenje iz prve roke, duhovna inteligenca. Preko duše je človek deležen izvorne sile, z njo je povezan. Vedno znova lahko zasluti drobec Božjega načrta in si prizadeva po njem živeti. Je gnostik, človek, ki stremi po znanju iz prve roke (starogrško gnostikos – nekdo, ki ima »gnozo« ali skrivno znanje).

Iz gnostika se lahko razvije hermetik, človek, ki živi iz izvorne sile; človek, ki živi in deluje iz Božjega duha. Pojem hermetik se navezuje na Hermesa Trismegistosa in na prastare hermetične spise. Hermetik dela v dobro tega sveta, vendar svojega znanja in moči ne uporablja za spreminjanje sveta v raj na zemlji. Neopazno razširja okoli sebe mir, saj skozenj teče izvorna sila in priteka v ta svet. 
V slovenščino so že prevedeni nekateri apokrifni spisi. Pri branju apokrifov je treba gojiti kritičen odnos. Če jim slepo verjamemo, imamo od tega lahko več škode kot koristi. Glavni starozavezni apokrifi so: Knjiga jubilejev, Henohove knjige, Mojzesovo vnebovzetje in Oporoka dvanajsterih očakov. 
Med novozaveznimi apokrifi so najbolj znani: Nauk dvanajsterih apostolov, Tomažev, Petrov in Jakobov evangelij, Petrovo, Pavlovo in Tomaževo razodetje. Pri branju apokrifov je treba gojiti kritičen odnos. Če jim slepo verjamemo, imamo od tega lahko več škode kot koristi.
O esenih pišejo trije antični avtorji. Poleg Filona Aleksandrijskega, ki je veljal za najbolj učenega Juda svojega časa, tudi rimski pisec Plinij Starejši, ki piše, da so eseni živeli severozahodno od Mrtvega morja. Največ pa je o esenih napisal judovski zgodovinar Jožef Flavij v svojem delu Judovske vojne. Poleg farizejev in saducejev, ki jih poznamo iz evangelijev, so bili eseni tretja judovska verska »stranka«. Živeli so odmaknjeno, strogo asketsko, tako rekoč redovno življenje. Zavzeto so preučevali Mojzesovo postavo in bili prepričani, da živijo v poslednjih časih. Pričakovali so kar dva mesija, kraljevskega in duhovniškega, in se pripravljali na sveto vojno s »sinovi teme«, sami pa so se imeli za »sinove luči«. Verovali so v enega Boga, bili pa so pod močnim vplivom perzijskega dualizma: kozmičnega boja med počelom dobrega in počelom zla. Ta boj se zrcali tudi v človekovem življenju. Bog je nekatere ljudi določil za zveličanje, druge pa za pogubljenje. Eseni so se imeli za Božje izvoljence in so se trudili, da bi se izkazali Bogu zveste. Jezus esenov nikoli ne omenja. Verjetno so mu bili duhovno bližji kakor hinavski farizeji in podkupljivi saduceji. Da so se njihovi spisi ohranili, je pripomoglo predvsem ugodno, suho podnebje. Rokopisi so bili skriti v lončenih vrčih po votlinah okoli Kumrana, kamor so jih skrili Kumranci, tik preden so jih napadli in iztrebili Rimljani (leta 68 po Kr.).
Večina kumranologov istoveti Kumrance z eseni. Ta razlaga velja za klasično in standardno. Predvsem v zadnjem času pa skušajo nekateri na podlagi določenih fragmentov iz četrte votline, ki so bili šele pred kratkim objavljeni, dokazati, da so Kumranci nekaj posebnega. Vendar zaenkrat o tem ni trdnih dokazov.
Kumranski rokopisi so izvirno delo avtorjev. Med njimi je najpomembnejše Pravilo skupnosti, ki podrobno govori o življenju ljudi, ki so pripadali temu gibanju: našteva določbe, ki zadevajo uvajanje v ločino, ki je trajalo dve leti, navaja izvlečke iz bogoslužnih obredov, določa organizacijo življenja v skupnosti, kazenski zakonik, na koncu pa se prelije v pesniško razpravo o temeljnih verskih dolžnostih duhovnega učitelja in njegovih učencev ter o praznikih, značilnih za skupnost. Damaščanski dokument je pregled izraelske zgodovine, osredotočen na Božjo milostno rešitev svetega »ostanka« ljudstva, drugi del pa vsebuje obdelavo svetopisemske Postave. Vojni zvitek opisuje poslednjo bitko med sinovi luči in sinovi teme, v katero odločilno poseže Bog in ki se konča z Božjim zmagoslavjem. Zvitek Hvalnic priča, da je bilo življenje kumranske skupnosti prežeto s slavljenjem Boga. Tempeljski zvitek pa govori o novem templju, njegovi zgradbi in opremi ter o tempeljskem bogoslužju, zlasti o sobotnih daritvah in mnogih praznikih. Vsi kumranski spisi so izrazito verske vsebine.
Človek zaradi Adamovega greha še danes ne zna realizirati svojega prvotnega stanja rajskege urejenosti. To pa zato ne, ker misli, da si lahko zagotovi 'raj na zemlji' brez božje pomoči. To je raj materialnih dobrin brez Svetega duha. Kot vemo, je že Mojzes naletel pri svojem ljudstvu na čaščenje zlatega teleta v duhu Mamona. Drago Jančar je opozoril, da že iz starega Egipta prihaja diferenciacija dobrega in zlega duha. Gospod je videl, da na zemlji prevladuje človekova hudobija in mu je bilo žal, da je naredil človeka. Bil je žalosten v svojem srcu (Stara zaveza, 1. Mojzesova knjiga 6,5-6). Thompson (2003) trdi, da človek v duhovnih izročilih išče načine, kako bi preobrazil um, telo in duha, se osvobodil smrtnosti, si pozdravil bolezni in se rešil trpljenja. To hrepenenje obstaja od najstarejših časov do danes na vseh celinah. Katere so te oblike, kakšne značilnosti imajo in v čem se povezujejo po podobnostih. 

Eseni so obravnavali svoje obdobje kot obdobje čišče nja in preizkušnje; v njem naj bi prišlo do velikih nasprotovanj. Vedno jasneje bosta razpoznavni resnica in laž, svetloba in tema. Človek mora izbrati: kdor je hotel pripadati odrešitveni skupnosti, je moral upoštevati življenjska pravila. Eseni so vedeli, da lahko le božja milost pelje k svetlobi. V Kumranskih zapisih so zapisani nauki kot so: pripravi se na prihod Odrešenika. Usmeri svoje hrepene nje (nem. Sehnsucht, ang. longing) na prinašalca rešitve! Opravi svojo nalogo! V zapisih se niso navezovali na Kristusa, ampak na Staro zavezo, Toro in Zaratustro. Bistvena razlika med kumranskim gibanjem in krščanstvom je pogojena z osebnostjo njunih ustanoviteljev. Medtem ko se je Jezus iz Nazareta razodel kot »Kristus, Sin živega Boga«, pa je bil ustanovitelj Kumrana nek verski genij. Tako pa se tudi verska razsežnost Kumrana, zaprta v ozko izvoljenost, ne more meriti z univerzalno duhovno razsežnostjo krščanstva.
Kumranski prepisi svetih knjig so pokazali, da se Sveto pismo v tisoč letih skoraj ni spremenilo in da je povsem verodostojno. V Izaijevi knjigi so razlike minimalne, podobno tudi drugod, le v knjigi Psalmov je zadnjih 50 psalmov razvrščenih precej drugače, kar priča o tem, da ta knjiga tedaj še ni imela dokončne redakcije. Ne smemo pozabiti, da je bil kánon Stare zaveze določen šele okoli leta 100 po Kr. 
Odnos med kumranskimi rokopisi in krščanstvom je kompleksen. Obstajajo nekatere navidezne in dejanske podobnosti med njima. Kumranski in novozavezni spisi imajo skupno korenino v judovski Stari zavezi. Izhajajo iz Mojzesove postave, prerokov in psalmov. Še najmanj podobnosti je v samih evangelijih, nekaj več jih je v Janezovih in Pavlovih spisih, kjer je govor o nasprotju med lučjo in temo, resnico in lažjo, grehi in milostjo. Ti splošni pojmi skupni vsem religijam. Nekateri so v njih nastali sam0niklo, drugi pa po medse bojnem vplivu. 
Katári (v Franciji albižáni po mestu Albi, v Italiji pataréni, v Bosni bogomili) (starogrško  καθαροί: katharoí - 'čist') so bili pripadniki več heretičnih ločin iz zgodnjega srednjega veka, ki so zavračali uradno Cerkev in zakramente; katarizem pa je bilo družbeno in versko gibanje z dualističnimi krščanskimi in gnostičnimi elementi, ki se je širilo po  Evropi  od  11.  do 14. stoletja. Gibanje ni imelo središča in je imelo privržence na področjih današ nje Italije, Nemčije, Francije in Španije. Ponekod so bili znani kot bougres (Bolgari), kar nakazuje na njihovo balkansko poreklo njihovih bogomilskih prepričanj. RKC  jih je razglasila za heretike.
Na Balkanu so bili ekvivalent katarom Bogomili. Oboji so izvirali iz perzijskega manihej stva in krščanstvu. RKC se je v 12. stoletju vse bolj utapljala v razvratu in se opirala na posvetne kralje in plemstvo. Katari pa so živeli skromno, asketsko. Varovali so revne, ki so njihove nauke sprejemali. RKC se je ob tem počutila ogroženo, saj je izgubljala vpliv na vernike. Najprej so jih poizkusili spreobrniti, za kar se je še posebej trudil sveti Bernard, ko pa so sprevideli, da so ti poizkusi zaman, so se odločili za vojno, ki jo je leta  1208 začel papež Inocenc III. 
Katarizem je morda imel svoje korenine v pavličanskem gibanju v Armeniji in vzhodni bizantinski Anatoliji in zagotovo v bogomilih prvega bolgarskega cesarstva, na katerega so vplivali Pavlovi učenci, ki so jih v Trakijo (Filipopolis) naselili Bizantinci. Čeprav se izraz katar že stoletja uporablja za identifikacijo gibanja ali je gibanje, ki se je identificiralo s tem imenom, je to stvar razprave. V katarskih besedilih so izrazi 'dobri moški' (Bons Hommes), 'dobre ženske' (Bonnes Femmes) ali 'dobri kristjani' (Bons Chrétiens) običajni izrazi samoidentifikacije.
Kar danes razumemo kot katarizem 12. stoletja se je začelo še v starem perzijskem cesar stvu (550 pr. n. št. – 331 pr. n. št.), s staro perzijsko religijo, ki je učila dvojnost. Dobri bog (Ormust) proti hudobnemu duhu (arimanu). Med njima pa poteka boj za prevlado.  Mani  iz Babilonije je okoli leta 242 ustanovil manihejsko religijo, v kateri je povezal stari perzijski dualizem, egiptovsko gnozo, mitraizem, krščanstvo ter indijsko reinkarnacijo. Iz več religij je tako ustvaril novo religijo. Če njegov nauk zelo posplošimo, se glasi nekako takole. Dobri Bog je ustvaril duhovni svet (duša, duhovna bitja), hudobni duh pa materialni svet (mesenost, poželenje, užitke). V Perziji so bili manihejci preganjani, ker so odpadli od perzijska religije (Manija je dal okoli leta 276 perzijski šah križati) in zato so se umaknili v Indijo, kjer obstajajo Parši še danes ter na ozemlje Rimskega cesarstva. 
Konstantin je bil prvi rimski cesar, ki je sprejel krščanstvo. Z vzhodnim Avgustom Licinijem je leta 313 izdal Milanski edikt, s katerim je po vsem cesarstvu razglasil versko svobodo. Na liturgičnem koledarju Vzhodne pravoslavne Cerkve in vzhodnih katoliških Cerkva bizantinskega obreda sta Konstantin in njegova mati Helena zapisana kot svetnika. Latinska Cerkev mu svetništva ne priznava, za zasluge za krščanstvo pa mu je dala naslov Veliki. 
V letu 391 (po nekaterih virih 9. 8.) je cesar Teodozij razglasil krščanstvo za uradno vero rimskega imperija. Nato so manihejstvo preganjali tako na zahodnem do 5. stoletja, kakor tudi na vzhodnem delu cesarstva do 14. stoletja. Proti manihejcem je pisal že sveti Avguštin v Izpovedih. V Mali Aziji in Siriji, kamor so se manihejci zatekli, jih je spreobračal v krščanstvo sveti Pavel.  Na vzhodnem delu cesarstva, ki se je po letu  476  imenovalo  Bizantinsko cesarstvo, so manihejci preživeli preganjanje. V 10. stoletju so se tako pojavili na ozemlju današnje Bolgarije pod imenom  Bogomili,  ki so po izvoru manihejci. Iz Bolgarije in Srbije jih je v 12. stoletju  pregnal Štefan Nemanja. Prebegnili so v Bosno, kjer so oblikovali bosansko cerkev, ki je bila v tistem času edina v Evropi, ki ni nudila podpore plemičem pri oblikovanja oblasti. Sebe so imenovali kristjani, čeprav to niso bili pravoslavni kristjani. Priznavali so Novo zavezo in molitev Očenaš, verjeli pa so da je stvarnik vsega oprijemljivega hudič, vsega nevidnega pa Bog.
Potovanje Bogomilov na sever se je v na mejah Bosne ustavilo. Večinoma niso prišli na Dolenjsko in Kranjsko, česar se je bal papež  Gregor IX. leta 1233. V 15. stoletju je bosansko bogomilstvo propadlo, ker se je prebivalstvo islamiziralo  pod Turki. Obstajajo podobnosti manihejstva in bogomilsta na Balkanu in v Mali Aziji in katarizma v južni Franciji pričajo o tem, da imajo izvor na bližnjem vzhodu. Albižansko cerkev se je razširila predvsem na jugu Francije. Njeni člani so postali tudi plemiči in grofje. Na severu Francije pa so jo zatrli. V Italiji so jih imenovali patareni, po predmestju Milana, kjer so bili dokaj razširjeni. Sami sebe pa so imenovali katari, kar pomeni 'čisti'. Čeprav so nekateri manihejci, oz. katari prevzeli evangelij Jezusa so postali mnogi odpadniki od krščanstva. Perfecti so bili njihova duhovniška elita, ki so jo mnogi domačini zelo spoštovali, ker je učila varčnost in dobrodelnost. 
Ubijanje se je zdelo katarom gnusno. Posledično je bila perfectom prepovedan vsa živalska hrana, razen včasih ribe. Perfecti so se izogibali uživanju česar koli, kar je veljalo za stranski produkt spolne reprodukcije. Obsojali so tudi vojno in smrtno kazen - nenormalnost v srednjeveški Evropi. Katari so bili prepričani, da je treba razmnoževanje med ljudmi preprečiti, verjeli so v verigo reinkarnacije in trpljenja v materialnem svetu. 
Katari so izhajali iz dveh nasprotujočih božanstev. Prvi je bil dobri Bog, upodobljen v Novi zavezi in ustvarjalec duha, drugi pa zlobni Bog, upodobljen v Stari zavezi in ustvarjalec materije in fizičnega sveta. Slednji, ki ga pogosto imenujejo Rex Mundi ('kralj sveta'), je bil opredeljen kot bog judovstva in je bil bodisi povezan s Satanom, bodisi veljal za Satanovega očeta, ustvarjalca ali zapeljivca. Problem zla so rešili tako, da so zapisali, da je dobra božja moč, da dela dobro, omejena z zlobnimi Božjimi deli in obratno. Vso vidno snov, vključno s človeškim telesom, je ustvaril ta Rex Mundi; materija je bila zato umazana z grehom. Pod tem pogledom so bili ljudje v resnici angeli, ki jih je Satan zapeljal pred nebeško vojno proti Mihaelovi vojski, po kateri so bili prisiljeni preživeti večnost, ujeti v zlobnem Božjem materialnem kraljestvu. Katari so učili, da se je treba za pridobitev angelskega statusa popolnoma odreči materialnemu v sebi. Dokler nekdo ni bil pripravljen na to, je obtičal v krogu reinkarnacije, obsojen na življenje na pokvarjeni Zemlji. Takšne misli so katari povezali s Svetim pismom. Zato so grajali bogate in mogočne ter politično vplivne srednjeveške RKC, ki naj bi bila delo hudobnega duha in ovirala ljudi na poti k odrešenju. Ohranilo se je le malo spisov s katarskimi nauki, ki jih lahko izluščimo iz ohranjenih spisov Katoliške cerkve. O zakramentu birme pravijo, da ničesar ne doseže. O sveti evharistiji pravijo, da je bila prvotno le spomin na Jezusovo telo in kri in da ni nič boljša ali koristnejša kakor drug kruh in drugo vino. O zakramentu pokore trdijo, da kesanje, spoved in zadoščenje nimajo prav nobenega vpliva na zveličanje. Po katarsko naj ne bi bila učinkovita nobena pokora. Edino kar odrešuje naj bi bilo polaganje rok njihovih duhovnikov. Prepovedujejo, da bi se človek branil in pri tem napadalca ranil, ter trdijo da nobena svetna oblast ne sme zločinov maščevati na telesu z mečem.
V 12. stoletju je imela cerkev veliko nasprotnikov. Poleg muslimanov, ki so ogrožali sveto mesto Jeruzalem, in proti katerim je že Urban II. leta 1096 sklical 1. križarsko vojno, se je v Evropi razvilo veliko gibanj, ki so nekatera bolj druga manj ostro obsojala delovanje takratne cerkvene oblasti. Posamezne skupine je cerkev uspela pridobiti na svojo stran. Med njimi so bili tudi frančiškani, ki jih je ustanovil sveti Frančišek Asiški. Ti so v bogati in politično vplivni cerkvi videl popolno nasprotje Kristusovega uboštva in pokornosti. Vendar pa je frančiškane papež Inocenc III. uspel pridobiti na svojo stran tako kot dominikance, ki so pridigali med krivoverci. 
Kljub temu da so se katari umikali v na novo zgrajene skoraj neosvojljive trdnjave, jim je katoliška vojska sledila in jih skoraj do zadnjega pobila. Kot zadnja je padla trdnjava Montségur leta 1244. Vanjo se je zateklo približno 900 katarov, ki so jo branili deset mesecev. Redki preživeli so se porazgubili po vsej Evropi in izginili v pozabo, z njimi pa tudi njihova tradicija in znanje. dokončno pa je inkvizicija prenehala preganjati katare leta 1412. Glavna zapuščina katarskega gibanja je v pesmih in pesnitvah katarskih trubadurjev, kar je le manjši del širše zahodne jezikovne in umetniške dediščine.
1.2.2 Mojster Eckhart (1260-1328) – negativni teolog
Za srednjeveške sholastike je Bog predmet tako filozofskih in teoloških spoznanj. Po eni strani bi ga morali poznati prek razodetja, po drugi strani pa po razumu. Eckhart teh dveh pristopov ne razlikuje. Filozofija ni niti podrejena teologiji (lat. philosophia ancila theologiae) niti je ni treba ločevati zaradi drugačne metodologije. Za Eckharta je v nasprotju s stališčem mnogih  patrističnih in srednjeveških teologov vsako področje teologije dostopno filozofski refleksiji. V bistvu anticipira to, kar definira Suarez s pojmom 'krščanska filozofija'. Sodobno se sliši tudi njegovo stališče, da je razlika med naravnimi in nadnarav nimi procesi nepomembna, saj Bog za oba svetova dela enako. Vera zanj odpira pot do vedenja, pri čemer ne misli razumskih znanj, ampak absolutna.  

Eckhartovi spori s cerkvenimi avtoritetami so se pričele, ko je zamenjal tomizem z neoplato nizmom. Eckhart z izrazoma "Bog" in "Božanstvo"  označuje razliko med nebom in zemljo. Boga razume v smislu nauka o sveti Trojici trieden. Kot Oče je Bog Stvarnik, zgleden vzrok vsega, kot trojica pa se pojavlja v treh osebah. Tri osebe (Oče, Sin in Sveti Duh ) se oblikujejo zaradi svoje identitete v enotnost, obenem pa obstajajo razlike med njimi kot božji odnosi in procesi znotraj Trojice. Ni mu dovolj troedini Bog, ampak ga dopolnjuje še z božanstvom Enega. 

Bog kot ustvarjalec se sooča s svojimi bitji. Med Bogom in Božanstvom Eckhart razlikuje  terminološko, ne pa pojmovno dosledno. Besedo "Bog" uporablja tudi za izjave, ki se nanašajo na tisto, kar imenuje "božanstvo". Sledi izrazu, ki ga pozna njegova publika, ki posluša njegove pridige in jih razume v kontekstu.  

Božanstvo je nad-osebni vidik božanske popolne resničnosti. O tem ni mogoče trditi ničesar dokončnega, saj to presega kakršno koli razlikovanje. Je "modrejša" (brez lastnosti, po katerih bi jo lahko opredelili), je "neutemeljena podlaga" in "tiha puščava", "preprosta tišina". Eckhart v stilu neoplatonizma izhaja iz Enega, ki kot izvor ne more imeti nobenih značilnosti, saj bi bila le-ta omejitev, kar pa ni združljivo z vseobsegajočim in nediferenci ranim značajem Enega. Ničesar ni, kar ne bi bil; v tem smislu gre za 'zanikanje zanikanja'. S tem pristopom Eckhart sledi tradiciji negativne teologije , zlasti doktrini Psevdo-Dionizija Areopagite.

Bog kot troedina oseba z osebnimi lastnostmi, izraženimi v njegovem imenu, obstaja na ravni, ki je podrejena božanskemu neosebnemu Enemu. Tako tudi lastnost trojice pripada Bogu, ne pa tudi božanstvu. Eckhartu se zdi, da troedini Bog ne ve za svojo božansko Enost. 

Tako kot novoplatoniki Eckhart zanika tudi božanstvu ne samo vse lastnosti, ki označujejo Boga, kot je »dober« ali »moder«, temveč posledično tudi bitje, saj je biti tudi odločnost in ga kot takega ni mogoče pripisati negotovemu. Če torej o božanskem področju ni govora pod vidikom "Boga", temveč pod vidikom "Božanstvo", izjava, da ta resničnost je, ne velja; prej gre za "prekomerno bitje in prevelik nič. Zato božanstvo tudi ni predmet spoznanja, ne zase ne za druge, saj tam, kjer je subjekt, ki ve, ločen od znanega predmeta, ni stvar ravni božanstva. Eckhart ugotavlja, da je skrita tema nevidne svetlobe večnega božanstva za vedno neprepoznana. To je znan motiv iz Janezovega evangelija, po katerem tema ne sprejme svetlobe.
 
Platonove ideje imajo svoje mesto in vzor v božanstv. Eckhart jih imenuje v nemščini "Urbilder", latinsko pa "ideae" ali "rationes (ideales)". So neustvarjene kot samo božanstvo. V njem obstajajo nedeljene, ker enotnost božanskosti ne dopušča nobene diferenciacije.  Ideje pa obstajajo tudi na diferenciran način, po katerem jih človeški razum lahko dojame. V  terminologiji nauka o Trojici, je to "Božja beseda « (po prologu Janezovega evangelija) ali »Sin«, ki ga je Oče sam rodil. Bog kot modrost je oblika vseh oblik. Ideje dajejo čutno zaznavnim posameznikom njihove oblike in s tem njihov obstoj. Eckhart, tako kot novoplatoniki brezoblično snov  razume  kot  ontološko neobstoječo. 
 
Eckhart proučuje vprašanje razmerja med božanskim  razumom in božanskim bitjem. 
Pomembna tema pozno-srednjeveške sholastične teologije je vprašanje, katera od teh določitev Boga, razmišljanje in poznavanje (lat. intelligere ) ali bitje (esse) je prvotna in s tem višja uvrstitev in katera izhaja iz druge. V tedanji prevladujoči tomistični teološki težnji je veljalo, da je Božje bitje predpogoj za človekov razum. Nasprotno pa Eckhart zagovarja primat intelekta: Očitno je, da je Bog intelekt oz. razmišljanje (vedenje). To pomeni, da bitje prihaja k Bogu z razmišljanjem (vedenjem) in ne obratno. Pod vplivom Aristotela  je mišlje nje najvišje načelo Boga. Sodba "Bog je" je enako resnična kot izjava "Bog misli (ve), čeprav je treba njegov način bivanja jasno ločiti od tistega, ki ga ustvarja.
  
Ideje kot arhetipi vsega ustvarjenega so v Bogu. Svet, ki ga lahko zaznajo čutila, reproducira te arhetipe in jim dolguje svoj obstoj. Tako je vsaka stvar v Bogu prisotna glede na svoje bistvo, ki leži v arhetipu. Iz te perspektive se stvarstvo razkrije kot Božji samorazvoj.Ven dar Eckhart poudarja temeljno nasprotje med Bogom in vsem ustvarjenim. Božja prepros tost, vzvišenost, nespremenljivost in vsevzročnost  universalis causalitas ) so v nasprotju z nasprotnimi lastnostmi ustvarjenega. Vse ustvarjeno je raznoliko, spremenljivo, trpeče (patiens ), povzročeno in pokvarljivo. Nič spremenljivega ne more biti enostavno, saj je kadar koli v enem pogledu vztrajno, v drugem pa spremenljivo.  

Zaradi prehodnosti ustvarjeno ne kaže nobenega »bitja« v dejanskem smislu, v smislu absolutnega, brezčasnega obstoja. V tem smislu v resnici ne obstaja. Če uporabimo izraz "biti" v smislu absolutnega božjega bitja, potem stvari "niso"; če ga nekdo uporablja v smislu, v katerem se nanaša na stvari, potem Bog "ni".

Vse ustvarjeno je minljivo. Ustvarjanje pa je zanj nenehen in proces in ne le enkratno dejanje. Če ne bi bilo tako, bi ustvarjeno moralo takoj pasti v nič, saj v nasprotju s Stvarnikom sam po sebi ne more omogočiti lastnega nadaljevanja. 

Razumevanje ustvarjanja pomeni razumevanje pojava časa. Brezčasni Bog ustvarja svojo brezčasnost (večnost) v stalni navzočnosti, v »zdaj« ali »zdaj« (lat. nunc ,  srednje visoko nemški nû). Eckhart razlikuje med 1. nû der zît , časovno točko v toku časa in 2. nû der êwicheit , zdaj večnosti (lat. nunc aeternitatis). Brezčasnost večnega se v Eckhartovem jeziku reproducira kot »trenutek« (»zdaj«), vendar tega »trenutka« ne gre zamenjati s časovno točko, temveč zajema »ves čas«, torej celoto tistega, kar je dano v vseh časih je. Zdaj večnosti tudi ne smemo razumeti v smislu statičnega stanja, ne pomeni zastoja (to bi bil z vidika začasnosti neprimeren opis). Misli se na brezčasno "sedanjost", ki zaradi svoje prisotnosti (lat. praesentialitas) dobi oznako, ki je s časom povezana s konceptom sedanjosti. Kot "polnost časa" se sedanjost večnega "zdaj" razlikuje od trenutka v času, ker ni prikrajša na za pretekle in prihodnje danosti, saj jih vključuje vase.

Z vidika večnosti se zdi svet brez začetka, ker njegov obstoj ni zaporedje časovnih točk. Da se je začelo v času, je le ideja, potrebna in primerna za človekovo misel, ne pa izjava o samem stvarstvu. Le s človeške perspektive, ki temelji na ideji linearnega časovnega reda s "pred" in "po", je ustvarjanje časovni proces. V resnici Bog ni "prej" v času kot svet. Toda človek živi v času, ko je enotnost božanskega bitja razpadla. Zato se njegove ideje gibljejo v okviru, ki izhaja iz njegove izkušnje s časom. 
 
Eckhart je podobno kot Avguštin prepričan, da duša spoznava Boga od znotraj iz sebe. Jedro duše je večno in združeno kot Bog in kot "božanstvo" nad Trojico. Eckhart izrecno govori o "delu" duše, ki je v nasprotju z drugimi minljivimi deli večni "božji del", ki ni ustvarjen. 
Božansko jedro duše, njeno "najbolj notranje", je brezčasno in brezprostorno duševno dno  popolnega miru. Eckhart govori o "iskrivem" ali "sodnem izvršitelju", o "najvišjem", "najčistejšem" ali "glavi" duše. Tudi intelekt meri na dušo. Poudarja pa tudi, da so duševna tla pravzaprav brez imen kot božanstvo. Utrip vedno sije, vendar skrito. Osnova duše stoji tako visoko nad svetom čutil kot nebesa nad zemljo. Od tega nespremenljivega jedra Eckhart loči zunanja področja, na katerih potekajo duševne dejavnosti. Prek čutnih zaznav, želja,volje in spominov se duša povezuje s telesom in z drugimi minljivimi stvarmi.   
 
Človek se lahko emancipira od prehodnih in zato nečimrnih vidikov svojega obstoja tako, da se obrne k temu, kar je v njem božansko - torej v duši. Zahvaljujoč se Božji prisotnosti v duši, ta spozna Boga. S tega vidika so vse človeške duše enake. Med dušo in Bogom ni  razdalje. Medtem ko v odsevnem spoznanju obstaja abstraktna dejavnost, s katero je arhetip izpeljan iz podobe, spoznanje Boga poteka brez kakršnega koli posredovanja: to se mora zgoditi brez sredstev in vsaka vrsta posredovanja je Bogu tuja. 
 
Eckhart tako kot drugi dominikanci vidi intelekt kot najvišjo manifestacijo duhovne dejav nosti, ki so jo nekateri frančiškani postavili v voljo. Volji ne zaupa, ker v njej vidi božjo oddaljeno samovoljo, usmerjeno k ustvarjenemu, ki tudi takrat, ko je usmerjena k Bogu, predpostavlja ločitev subjekta in predmeta, duše in Boga: Zato razum vedno gleda vase.  Volja pa gre navzven k temu, kar ima rada. Intelekt je tista instanca v duši, ki ovrednoti informacije, ki prihajajo iz zunanjega sveta, tako da loči material od duhovnega (razumljivo) loči in tako pride do razumevanja splošnega (idej) z abstrakcijo idej iz čutnih predmetov.  Eckhart sledi dominikanski tradiciji, ki jo je oblikoval Albert Veliki. Zanj je človek le intelekt. Intelekt ni ena izmed sposobnosti duše ali orodij duše, temveč je samostojna bitnost, ki deluje v duši in je nad prostorom in časom. Temu bi lahko rekli brezčasni um. 
 
Čutni organi posredujejo duši informacije iz čutnega sveta, vendar znanja o tem področju ne jemlje iz čutnega zaznavanja, temveč ga že latentno nosi in na to že obstoječe znanje opominja le tisto, kar pride skozi čutne organe. Znanje je spominjanje- anamneze. Duša dolguje znanje višjega ranga petim "notranjim čutom", ki jih Eckhart po tedanjem modelu  Avicenne opredeljuje kot 1. zdravo pamet (lat. sensus communis), 2. moč domišljije (lat. vis imaginativa), 3. moč misli, odgovorne za koncepte (lat. vis cogitativa ), 4. moč presoje (lat. vis esteimativa ) in 5. spomin (lat. memoria).  Omogočajo ji oceno pomena pojavov.  Nad notranjimi čuti stoji najvišja kognitivna sposobnost - razum, povezan z Bogom, ki ga Eckhart imenuje tudi "višje razumevanje" (lat. ratio superior) podoba Boga. V nasprotju s celotno aristotelsko tradicijo in še posebej z Dietrichom von Freibergom Eckhart vidi pasivni intelekt kot višji. 
 
Duša je življenjsko načelo, ker nadzoruje živo bitje od znotraj in tako povzroči, da se samo premika, kar je bistvo življenja. Življenje teče neposredno od Boga, je »Božje bitje« in izraz njegove prisotnosti, izvira iz njegove lastne biti in je samo sebi namen (»brez zakaj«). Zato za Eckharta nič ni tako zaželeno kot življenje, tudi v najhujših in najtežjih okoliščinah.  
Eckhartovo razumevanje greha, ki ima tako kot izpoved in pokora v njegovih delih manjšo vlogo, ustreza temu diskurzu. Ne ukvarja se z naukom o izvirnem grehu in idejo odkupne daritve prek Kristusovega trpljenja. Zanj je greh namerno odmikanje od Boga. V filozof skem  smislu je to "vedno korak nazaj od tistega do mnogih stvari". To pomeni, da je "vrstni red ukinjen in tako postane višji podrejen nižjemu", dokler ne pride do obrata z vrnitvijo k Bogu. Zlo lahko dobro zmanjša, nikoli pa ga ne more popolnoma izbrisati. Ni nič povsem zlega ali popolnoma zlega. Zlo samo kot napaka nima vzroka, ampak je posledica pomanjkanja vzroka. Popolnost vesolja zahteva, da obstaja zlo in da je zlo postavljeno na dobro.  Ne greši se, ne sme pa se tudi pokesati za greh v smislu, da bi si želel, da se to ni zgodilo. Takšna želja bi bila izraz samovolje, ki je usmerjena proti božji volji, kajti Bog je hotel, kar se je zgodilo, v dobro človeka.  

Obračanje k Bogu nastane zaradi izkušnje, ki jo Eckhart imenuje božje rojstvo v duši. Duša zazna božanskost lastne narave in tako najde Boga v sebi. Ne postane nekaj, kar ni bilo prej, ampak se zaveda, kaj je čez čas. Božje rojstvo izhaja iz dušne osnove posameznika in zajema dušo v celoti. Za Eckharta je to pomen in namen ustvarjanja. Ne konča se točen dogodek, temveč stalni postopek brez konca. Poudarek na procesni naravi dogodkov je posebnost Eckhartovega mišljenja.

Rojstvo Boga v duši se neizogibno zgodi, ko so izpolnjeni pogoji. Vzrok za to je za Boga naravna potreba, sledi svoji naravi, zato ne bi mogel želeti in ravnati drugače: to mora storiti, naj mu bo to drago ali žal in božja narava, njegovo bitje in njegova božanskost sta odvisni od njega mora delovati v duši. Temelji božjega rojstva niso prepričanje, občutek ali vizija posameznika, temveč njegovo znanje in razum ("razumnost"). Znanje "teče naprej" in se "prebija"; razum "pade v čisto bitje". V skladu z Eckhartovo izjavo razum ni presežen, vendar ima še naprej pomembno vlogo: In človek bi moral svoj razum pozorno uporabljati za vsa svoja dela in za vse stvari. 
 
Božje rojstvo daje izreden pomen vsem dejanjem osebe, ki je tako povezana z Bogom.  Posledično so tudi njegova najmanjša dejanja postavljena nad vse, kar počnejo ljudje, ki niso na takšen način obrnjeni k Bogu. Ko nekdo, ki je prijel Boga, stopi na kamen, je to bolj božansko delo kot sprejemanje evharistije brez takega odnosa.
  
Nauk o božanskem v človeku določa tudi Eckhartovo razumevanje krščanskega koncepta  božje inkarnacije . Kristus je po cerkveni dogmi hkrati Bog in človek, v sebi združuje božansko in človeško naravo. Obe naravi nista ločeni, ampak tudi neprimerljivi. Je popolnoma človek in hkrati popolnoma Bog. Eckhart poudarja, da se Kristusova človeška narava ne razlikuje od narave katere koli druge osebe. Vsem ljudem je skupna človeška narava s Kristusom, v istem smislu in na enak način (lat. univoce et equititer). Zaradi božanskosti v naši duši  ni bistvene razlike med Kristusom in nami glede božanske narave. Kristus je primer brez primere, vendar se po naravi bistveno ne razlikuje od drugih ljudi. Načeloma je vsak sposoben uresničiti in narediti tisto, kar je Kristus spoznal in dosegel. Na to se sklicuje pred učenci tudi sam Kristus, vendar pa s pomočjo svetega Duha. Na to pozablja Eckhart, ko zanemari vlogo svete Marije. Namesto nje navaja, da oče rodi sina v duši na enak način, kot ga rodi v večnosti in ne drugače.  

Predpogoj za božje rojstvo je, da se duša očisti od tistega, kar ji ne pripada, in s tem omo goči, da se izkaže njena resnična narava. Bog se lahko rodi v duši le, če ji človek ustvari prostor in odstrani tisto, kar mu stoji na poti. To niso samo grehi in razvade v tradicionalnem pomenu, ampak preprosto vse brezbožno in zato nestalno. Sem spadajo zlasti »slike« senzoričnih predmetov, ki so bili posneti, ker ljudi vežejo in ovirajo. Ko človek odstranjuje ovire, postane dovzeten za Boga. Eckhart podrobno razloži, kaj je treba upoštevati v praksi.
Za omogočanje božjega rojstva ni odločilen diskurzivno vpogled v resnično vsebino filozofsko-teoloških doktrin, temveč življenjska praksa. Zato obstaja razlika med "bralnim mojstrom", ki v svojih spisih trdi, dokazuje in zavrača, in "živim mojstrom", ki uresničuje, kar zahteva teorija, v svojem življenju. Rek, ki se pripisuje Eckhartu, je, da je en mojster bolj potreben kot tisoč bralcev. V tem smislu ugotavlja: Človek ne sme biti zadovoljen z namišljenim Bogom; kajti ko misel mine, mine tudi Bog. Namesto tega bi moral imeti bistvenega Boga, ki je daleč nad mislimi človeka in vseh bitij. 
 
Boga lahko dojamemo na različne načine. Nihče se ne more zavedati vseh poti, vendar bi moral imeti enega izmed njih - tistega, ki ga je Bog določil - in se tega dosledno držati.  Nalagati svoj način nekomu, ki živi drugače, je narobe; raje bi moral vsakdo najti dobro vseh modrih na svoj način. Kristus je imel najvišjo pot, vendar to ne pomeni, da bi morali vsi poskušati sprejeti Kristusovo pot. 
 
Obračanje k Bogu ni združljivo z voljo in željo, usmerjeno v svet. Zato je prva naloga člove ka, ki išče zvezo z Bogom, očistiti se vseh takšnih prizadevanj. To je predpogoj za pobože nje. Rezultat ločenosti od sveta Eckhart imenuje "izolacija". Duša je vedno izolirana.  Treba je povsem ločiti področja duše od "vseh stvari", tako da oseba postane prazna kot sprejemlji va  posoda. Šele potem lahko Bog napolni vso našo dušo. Človek bi moral dojeti Boga v vseh stvareh in navaditi svoj um, da je Bog vedno prisoten. Pobožni se popolnoma  preobra zi vanj, tako da vpliva name kot na svoje bitje in kot eno, z živim Bogom ni nobene razlike.  Eckhart to potrdi. Nekateri preprosti ljudje mislijo, da bi morali videti Boga, kot da je on tam in oni tu. Ni tako. Bog in jaz sva eno. Oddaljenost je najvišja vrlina Eckharta in je celo nad ponižnostjo in ljubeznijo. Je osnova združitve z Bogom; Ljubezen pa ljubimca nikoli ne more dati v Boga, ker lahko obstaja le med tem, kar je že bilo združeno, združena je v delo vanju, ne pa tudi v bivanju . Božja ljubezen je vedno ljubezen do samega sebe; usmerjen je k vsem, v stvareh pa ima rad samo sebe.  

Ena od »stvari«, iz katerih bi se moral človek osvoboditi, v prvi vrsti pripada njemu same mu: usmerite pozornost nase in tja, kjer se znajdete, se spustite; to je najboljše.  Ugotoviti bi moral svojo glavno osebno slabost in svojo skrbnost usmeriti v to, da jo premaga.  Osvobo ditev od samega sebe pomeni več kot to: kdor se hoče narediti dovzetnega za Boga, se mora odpovedati vsem upanjem, željam in ciljem, ki so usmerjeni v njegovo lastno blaginjo na tem ali prihodnjem svetu. Pozablja nase in na vse stvari. S tem se odpove lastni volji. Vsa pričakovanja in s tem povezani občutki popolnoma izginejo. To onemogoča čustva, kot so upanje, strah in žalost. Vsa trpljenja se končajo, ker je to vedno posledica obračanja k ustvarjenim stvarem. V duši tisto, kar je bilo očiščeno, nadomeščata praznina in duhovna revščina. Tako dobimo "vedrino". Najprej gre za notranje bitje in potem za zunanje delovanje. Asketske prakse, kot sta smrt in pokora, niso potrebne, pomembna je le dosledna notranja poravnava. Iskanje revščine in poniževanja je nesmiselno in je izraz samovolje.  Spokojnost je posledica postopnega obračanja k Bogu, vendar po Eckhartu še nikomur ni popolnoma uspelo priti do njega. Vajo doseganja vedrine primerja z učenjem pisanja, pri katerem mora biti učenec marljiv, "pa naj bo še tako jezen in težaven". 

Samovoljo je treba v vsakem primeru opustiti. Če želite to, kar hoče Bog, je to še vedno volja in kot taka predstavlja oviro med človekom in Bogom. Prizadevanje za večnost in za Boga, ki je bil prvotni zagon po poti znanja, je prav tako treba zavrniti kot samovoljo. Kdor si želi večnosti in Bog še ni zares reven (brez vseh želja). Resnično reven človek je le tisti, ki ničesar noče ali si ne želi. Ne izpusti se samo ampak tudi Bog. Njegova revščina je, da "nima" ničesar; nima ne volje ne znanja ne imetja. Bog ne bi mogel najti prostora za delo v človeku, toda zahteva se, da človek "stoji tako osvobojen Boga in vseh njegovih del", da je Bog, če hoče delati v duši, sam kraj v hoče delati. 
 
Eckhartov krščanski način življenja je "brez razloga" brez 'zakaj'. To formulacijo je že uporabljala Beatrijs iz Nazareta v začetku 13. stoletja in pozneje  Margueri te Porete. Bog ne pozna 'zakaj' zunaj sebe, ker je njegova ljubezen  neutemeljena. Prav tako je za človeška božja dela značilno dejstvo, da se izvajajo brez razloga. Kar ima razlog, obstaja zaradi njega in mu je zato podrejeno.  Neutemeljenost  je lastni razlog in namen, zato ima prednost pred tistim, kar je treba upravičiti z nečim drugim. 
 
Eckhart zahteva odvračanje od vsega, kar je na tem svetu in izključno osredotočenost na lastno dušo, kjer je mogoče najti Boga. Tako dosežena osamljenost se ne izraža kot brezbrižnost do sveta. Človek se v iskanju Boga nenehno odvrača od sveta, toda Bog, ki ga je našel v svoji duši in mu je popolnoma predal oblast, je obrnjen k ljudem. To se izraža v tem, da ločeno in spokojno ne vodi umaknjenega življenja, temveč aktivno in družabno.  Izvaja dela, ki koristijo soljudem. V nasprotju s tistimi, ki niso doživeli božjega rojstva, on ne zasleduje posvetnih ciljev, temveč božanske. Šele kadar je temu tako, imajo njegova dela kakršno koli vrednost in potem je "pravičen". V nasprotnem primeru se lahko dobra dela celo izkažejo kot ovira, saj ponujajo tistim, ki jih delajo, "podporo, podporo in zaupanje".  Na ta način ločijo "dobre ljudi" od Boga, ki "hoče, da je on njihova edina opora in zanesljivost". 

Eckhartov pravičnosti ne razume kot določen način razdeljevanja zemeljskih dobrin. Gre za  tiste, ki ne delujejo na lastno pobudo, temveč iz božanskega vzgiba in zato vedno ravnajo pravilno - kar ustreza posamezni situaciji. Res je, da so se pravičniki za božjo voljo ločili od vseh stvari, toda ravno zaradi tega so vse stvari zanj postale Bog in vsa dela te osebe opravlja samo Bog. Pravični v Eckhartovem smislu ohranja mir ob vseh zunanjih okoliščin in dogodkov; zunanje dogajanje ne more vplivati ​​na njegovo duševno stanje: če lahko ljudem ugajajo nekatere stvari, druge pa jih  žalostijo, niso pravični. Če  so srečni enkrat, so srečni ves čas. Bog sam je samo zato, ker je njegovo delo vedno usmerjeno v najboljše.  Pravično je, da je Bog dober in da ljudje delajo dobra dela brez posebnega razloga.
Tudi Martin Luther v svojem spisu »Nova vera« modruje o božji pravičnosti in o dobrih delih. Sklene, »da dobra dela ne delajo človeka dobrega, pač pa dobri ljudje delajo dobra dela«. Zanj »brumen« označuje življenje človeka, ki dela Bogu dopadljiva dela.  Ob njih Luther biča dvoličnost duhovščine in ljudi, ki obliko dobrega uporabijo za strategijo, kontekst ali način izrekanja. Jezus je pokazal, da je  greh najprej notranja 'forma mentis' in šele nato zunanje interpretacije (ne)poklicanih. Vsak izmed nas po svojem srcu in vesti ve, kaj je dobro in kaj ni. Danes bi temu rekli 'moralna pismenost'. Nekatere stvari so dobre le za nekatere, druge pa za vse.
Eckhart poudarja, da svetost nikoli ne temelji na delovanju, temveč izključno na  bivanju.  Dela sploh ne posvetijo tistih, ki jih delajo, ampak v kolikor je človek svet, posveti vsa svoja dela, »pa naj gre za prehrano, spanje, budnost ali karkoli drugega«. Za človekov duhovni status so njegova dela brez pomena; Pomembno je le, ali je za njihovo bitje značilna osamlje nost.  Dela so neločljivo povezana z duhovnostjo. Zato nikakor niso sekundarna ali celo nepotrebna, ampak so posledica prave biti; pravični ne more ravnati drugače kot pravično.

Eckhartovo visoko spoštovanje do družbene dejavnosti, ki jo vodi božanski vzgib, ga vodi celo do nekonvencionalne interpretacije svetopisemske zgodbe sester Marije in Marte, ki popolnoma nasprotuje običajnemu razumevanju. Ne sledi tradicionalni razlagi predstavitve v Lukovem evangeliju ( Lk 10,38–42  EU), po katerem Kristus vzpostavlja primat zgolj kontemplativnega odnosa Marije nad dejavno Marto. Po Eckhartovi interpretaciji stoji navzven aktivna Martha višje od Marije, ki samo posluša Kristusa. Marta je bila aktivna sredi svetovnih skrbi, a brezskrbno, vztrajno in brez izgube pogleda iz boga. Na ta način je v svoji drži združila prednosti razmišljanja in delovanja. Maria pa se je omejila na razmišlja nje, saj se še ni naučila pravilno ravnati. Marta je bila starejša od obeh sester in je zato lahko pridobila več znanja kot še neizkušena Marija, ki je bila usmerjena v kontemplativno uživanje. Po Eckhartovi interpretaciji se pohvala, ki jo je Kristus dal Mariji, nanaša na vpogled, ki ga Marija takrat še ni imela, Eckhartovo zavračanje nestanovitnega odnosa izhaja iz njegovega prepričanja, da stvari same po sebi niso ovire, temveč le napačen odnos med ljudmi in njimi.

Eckhart poudarja prednost družbenega delovanja pred pasivnim premišljevanjem. Ljubezen  med ljudmi, ki ne izhaja iz človeškega vzgiba, je duhovno ničvredna, a vsa ljubezen na tem svetu temelji na ljubezni do sebe.  
 
Papež Janez XXII. je po Eckhartovi smrti l. 1328 sodni postopek proti njemu nadaljeval in hitro končal. To je potrjevalo Eckhartovo hipotezo, da je vrzel med večnim Bogom in kratkotrajnim ustvarjenim tako globoka, da nič ustvarjenega ne more dostopati do Boga. Spodnji ne dojema in razume zgornjega.  Še živi Eckhart je takoj sprejel  vsako papeževo odločitev glede vseh njegovih spisov in izjav. 

15. aprila 1329 je Janez XXII. ukazal nadškof v Kölnu, da objavi bulo In agro dominico v svoji cerkveni provinci . Papeževa obsodba Eckhartovega učenja je bila znana tudi v drugih cerkvenih provincah na severozahodu Evrope. Kljub obsodbi herezije so se v poznem srednjem veku nemška dela še naprej širila na nemško in nizozemsko govorečem območju, nekatere latinske spise pa so prevajali v ljudski jezik, čeprav običajno brez omembe avtorjevega imena ali z dodeljevanjem kakemu drugemu avtorju.

Eckhartov učenec, Heinrich Seuse, je po smrti učitelja zagovarjal svojo teologijo v Knjigi resnice. Tako so tudi Seusa sodili, a je nekoliko odstopil od svojih stališč. Na Johannesa Taulerja so močno vplivale Eckhartove ideje. Navajali so ga tudi drugi avtorji 14. stoletja, kot so Nikolaus von Landau, Johannes von Dambach in frančiškan Marquard von Lindau , običajno ne da bi ga imenovali kot vir, njegov vpliv pa je mogoče določiti v številnih anonimnih spisih iz poznega srednjega veka. Inkvizitor Jordan von Quedlinburgostro nasprotoval naukom, ki jih je obsodil papež, obenem pa je odobravajoče in brez poimeno vanja navedel odlomke iz Eckhartovega komentarja na Janezov evangelij.  Eckharta je sprejel svet učenjakov je med ljudmi pa je živel tudi Eckhartov spomin. Zgodbe in anekdote iz njegovega življenja - nekatere v obliki pogovorov - so bile razširjene med laično občinst vo v smislu Eckhartovih legend. Za svoje občudovalce je postal »modri mojster«, vzor duhovnega učitelja in svetel zgled. Njegova dela so bila predstavljena in poveličana v maniri svetniških legend.  

Po eni strani je obtožba krivoverstva odvračala ljudi, po drugi strani pa je Eckhartov konflikt s cerkveno hierarhijo prispeval k temu, da so se nanj pritožili laični krogi, ki so bili kritični do Cerkve. Prizadevanja te uporniške težnje so povzeta v sodobnih raziskavah pod oznako 'protihierarhičnosti'. V tej luči se Eckhart pojavlja kot prijatelj in zagovornik navadnih ljudi, teološko neizobraženih laikov, ki se branijo pred tutorstvom teologov in duhovščini očitajo bogastvo in sekularizacijo. Najpomembnejši in najobsežnejši dokument iz tega okolja je srednje nizozemski dialog "Eckhart in laik". Verjetno je nastal leta 1340/41 v bližini  benediktinskega samostana Rijnsburg. V izmišljenem dialogu Eckhart odgovarja na vprašanja zelo samozavestnega laika, ki nato odgovarja na Eckhartova vprašanja. Laik ostro kritizira preganjanje heretikov s strani inkvizicije. Zaigral je laično pieteto proti zahtevi duhovščine za premoč in menil, da se strinja z Eckhartom. Sodba papeža Janeza XXII  v  sporu o revščini je bila drugačna. Michael von Cesena in Wilhelm von Ockham sta na Eckharta gledala kot na povzročitelja gnusnih napak. Frančiškani so kritizirali privržence Eckartovega nauka. Ockham je bil prepričan, da so Eckhartova stališča bolj fantastična in nora kot heretična. Papeža Janeza XXII. je menil, da soEckhartovi nazori nesmiselni in da dominikanske napake niso bile nikoli obsojene. 

Na Nizozemskem so v 14. stoletju Eckhartova nauki, ki so bili med ljudstvom tam priljub ljeni, vzbudili močan odpor v cerkvenih krogih. Jan van Ruysbroek ga je ostro napadel, vendar ne da bi ga imenoval kot "lažnega preroka". V petdesetih letih 14. stoletja je Jan van Leeuwen v več razpravah strastno polemiziral proti " antikristu " in "hudičevim ljudem" Eckhartu, ki mu je prevzel panteistični pogled na svet. Geert Groote, navdihovalec  Devotio moderna, je iz svoje občine izključil vsakogar, ki je zastopal Eckhartova obsojena stališča. TudiGerard Zerbolt van Zutphen je svaril pred Eckhartovim vplivom. 
 
V 15. stoletju je Eckharta pohvalil  Nikolaus von Kues. Leta 1444 je Nikolaus objavil  obsežno kopijo Eckhartovih del v latinični s svojimi komentarji. V svoji Apologia doctae ignorantiae (1449) je zapisal, da Eckhartovi spisi vsebujejo »veliko bistrih in zanimivih informacij«, ki jih razumejo le izobraženi  bralci. Ti nauki so preprostim ljudem nerazumljivi, zato jim ne bi smeli biti dostopni. Nikolaus je odgovoril svojemu nasprotniku Johannesu Wencku, heidelberški profesor teologije. Wenck ga je v brošuri Ignota litteratura obtožil, da je blizu Eckhartu in panteističnim idejam, pri čemer se je skliceval na papeško obsodbeno bulo iz leta 1329.  V benediktinskem samostanu  Melk so bile v 15. stoletju prepisane Eckhartove nemške pridige in izreki, pri čemer je bilo celo navedeno ime avtorja. V urejeni, razmaščeni različici naj bi poučevali brate laike.  Eckhartova besedila so v poznem srednjem veku poznali tudi v drugih avstrijskih samostanih. 
 
Štiri Eckhartove pridige so napačno pripisovali Johannesu Taulerju. V tekstih Adrsa  Petrija  iz leta 1521 so se pojavile tudi pridige, ki so vplivale na Taulerja. Ta pa na Martina  Luthra.  V času razsvetljenstva je bil Eckhart deležen malo pozornosti. V krogih tistih, ki jih zanima srednjeveška duhovnost, je bila običajna predstavitev literarne zgodovine dominikan skega reda Jacquesa Quétifa in Jacquesa Echarda, Scriptores Ordinis Praedicatorum, objavljena v Parizu od 1719-172. Obstajala je razmeroma nepristranska predstavitev in interpretacija gradiva, ki ga je takrat poznal Quétif, kar je veliko prispevalo k rehabilitaciji Eckharta s katoličani, ki so bili dovzetni za njegove ideje. Po drugi strani pa je bila podoba krivoverca in bogokletnika Eckharta gojena v cerkvenem okolju glede na obsodbenega bika. Tiskovni predstavnik te smeri v 17. stoletju je bil italijanski cerkveni zgodovinar Odorik Raynaldus, na katerega so se pozneje zanašali Eckhartovi nasprotniki.  

Filozof Franz von Baader je v začetku 19. stoletja Eckharta ponovno odkril.  Germanist  Franz Pfeiffer, ki je leta 1857 objavil prvo moderno izdajo srednjevisokonemških pridig in Eckhartovih besed, je uporabil predhodno delo, ki ga je začel ali predlagal Baader. Pfeiffer je tako sprožil znanstvene raziskave Eckhartovih spisov. Dominikanski oče Heinrich Denifleodkril prej neznana latinska dela, iz katerih je leta 1886 objavil odlomke. Takrat je Eckharta prvič postavil v ospredje kot "sholastika". Denifle je kritiziral, da so se starejše raziskave v veliki meri omejile na obravnavanje Eckharta kot "mistika" na podlagi nemških del, čeprav je bil obstoj latinskih del, v katerih se kaže kot šolski mislec, znan na primer o Nikolausu von Kuesu.

Filozofski zgodovinar Raymond Klibansky je s skupino kolegov načrtoval kritično izdajo latinskih del. A uspel je razkriti le tri fascikle, ki so se pojavili v obdobju 1934–1936. Po drugi strani pa je bil uspešen obsežnejši projekt, namenjen izdelavi velike končne standardne izdaje vseh del. Nemška raziskovalna fundacija se je tega projekta lotila jeseni 1934.  Ustanovila je Eckhartovo komisijo. Josefu Quintu je bila zaupana objava nemških del, izdajo latinskih del je izvedel Josef Koch . Glede posameznih pridig je bilo treba razjasniti težka vprašanja o pristnosti. Danes je projekt izdaje skoraj končan.

Za filozofsko-teološko recepcijo Eckharta v 19. stoletju je značilna Heglova ocena, ki je tega poznosrednjeveškega misleca spoznal za svojo sorodno dušo. Tudi Schopenhauer se je v zadnjih letih svojega ukvarjal z Eckhartovimi nazori. Zanj je imel Eckhart "čudovito globoko in pravilno znanje", vendar ga je težko razumel, ker še ni bil preveden v sodobni  jezik krščanstva. 

Hegeljanski študent Karl Rosenkranz je skoval geslo " nemška mistika " kot ime za srednje veško filozofsko gibanje, v katerem je videl predhodnika specifično nemške filozofije.  Z romantiki in zagovorniki nemškega idealizmaUstanovljen je bil Eckhartbild, ki je bil določen z občudovanjem in je v drugi polovici 19. stoletja pokazal tudi narodne poteze.  Dominikanca so imeli za tipično nemškega misleca, ki si je upal uporabljati materni jezik in je nasprotoval latinsko govorečemu svetu sholastike in katoliški cerkveni hierarhiji.  Bil je ustanovitelj posebej nemške filozofije in teologije ter se uvrstil med nemške junake preteklosti. Hegeljanec Adolf Lasson je širil idejo, da je bil Eckhart, ki se je odcepil od cerkvene oblasti, panteist.  

Heinrich Denifle ni Eckharta le označil za slabega sholastičnega in zmedenega mislečega teologa, ki se je nenatančno izražal, ampak se je tudi uprl prevladujočim  cerkvenim pojmovanjem. Eckharta je kritiziral s tomističnega vidika in mu očital "patološko razmišljanje". Tako je zaključil, da je bila cerkvena obsodba popolnoma pravilna. S teološkega vidika se je v bistvu navezoval na cerkveno tradicijo obsojanja Eckhartovega nauka kot krivoverstva.
 
V javnosti pa je še vedno prevladovala Eckhartova pozitivna ocena, ker so kritiki cerkvenih dogem Eckharta sprejemali. Prevod srednjevisokonemških del v moderno nemščino v dveh zvezkih je delo Hermana Büttnerja. Eugen Diederichs jih je objavil v letih 1903–1909. To je bistveno prispevalo k razvoju in utrditvi Eckhartove proticerkvene in protikatoliške podobe, ki je dosegla izjemno širok odmev; Zvezka sta ponovno izšla leta 1959. Büttner je Eckhartova dela precej ohlapno prevajal in dodajal lastne interpretacije. Vendar pa je Eckhartov nauk prvič omogočil vpogled vanj širši javnosti, ki se zanima za srednjeveško religijo. Eckharta je po njegovem zagovoru neposrednega odnosa vernikov z Bogom prikazal kot borca proti klerikalizmu brez posredovanja duhovnikov. Gustav Landauer je leta 1903 objavil izbrani prevod Eckhartovih spisov, ki ga je leta 1920 znova uredil Martin Buber.

Tako kot v 19. stoletju so tudi v prvi polovici 20. stoletja tudi pri sprejemanju širše javnosti imeli vlogo nacionalistični motivi. Tudi Büttner je menil, da je Eckhart predstavnik "germanske narave". Nacionalno usmerjeni avtorji so poudarili kontrast med nemškim mislecem in rimsko cerkvijo. Pri tem so se sklicevali na Eckhartova nemška dela, v katerih je razglasil bistvo svojega sporočila, na latinska pa so gledali kot na dokaj nepomembna. 
 
Nacionalsocializem se je lahko naslanjal na Eckhartove ideje. Njihova propaganda je tega srednjeveškega meniha prevzela kot predstavnika posebnega germanskega svetovnega nazora. Med nacionalsocialističnimi filozofi, ki so bili nad Eckhartom navdušeni, sta bila Hermann Schwarz in Ernst Bergmann. Alfred Rosenberg je Eckharta videl kot najpomembnejšega predhodnika in ustvarjalca nove religije in ga postavil za ključno osebnost germanske kulturne zgodovine. Rosenberg je prevzel enakost duše z Bogom in prednosti volje pred razumom. 
 
Med katoliškimi učenjaki je prišlo do spora med smerjo, ki jo je Eckhart želel rehabilitirati glede na obtožbo herezije (Otto Karrer, Alois Dempf, Herma Piesch), in smerjo, ki jo je zastopal predvsem vplivni šolski raziskovalec Martin Grabmann, ki se je držala Deniflejeve ocene.

Nekateri marksisti so Eckhartovo dejavnost ocenjevali kot napredno. Njegov panteizem so šteli za predhodnico ateističnega materializma. Tako je Ernst Bloch je v Eckhartu videl nadaljevanje novoplatonske tradicije. Njen zgodovinski dosežek je bil "preskakovanje zakramentalne cerkve in nato vsake oblasti". Zanimanje za Eckharta je oživelo po l. 1960. V središču pozornosti je Eckhartovega odnosa do filozofske in teološke literature, iz katere je črpal vsebine za svoje pridige. Pri tem proučevanju je vzbudil pozornost vpliv Dietricha von Freiberga na Eckhartov nazor. 

Novejše raziskave v zgodovini filozofije vedno bolj vključujejo Eckhartovo razmišljanje v njegov srednjeveški zgodovinski kontekst. Obstaja kontroverzna razprava o tem, ali je na Eckharta smiselno gledati kot na mistika, čeprav se ni tako imenoval, in na njegova dela uvrstiti v žanr "mistične literature". Filozofska zgodovinarja Kurt Flasch in Burkhard Mojsisch  ("šola v Bochumu") to zanikata. Reinhard Margreiter se s tem strinja. Odpovedu je se nevidnim, ponavljajočim konceptom mistike «. Kljub temu se mnogi raziskovalci, vključno z Margreiterjem, ne želijo odreči izrazu "mistika" za nekatere vidike Eckhartovega nauka. Če že Eckhartu pripisujemo mistiko, jo lahko le v omejenem obsegu. Margreiter zahteva natančnejšo opredelitev izraza, ki je "izpostavljen skoraj babilonski zmedi jezikov";  raznolikost pristopov povzroči širok spekter pomenov, ki so pogosto med seboj nezdruž ljivi.  Alois M. Haas zagovarja, da se držijo izraza mistika, ki je nepogrešljiv. Vendar je treba priznati, da je bila ta oznaka v raziskavah Eckharta uporabljena nepravilno "v včasih grotesknem smislu". Eckhart je bil "eden najbolj doslednih nasprotnikov mistike bujne vizije". Ozadje terminološke razprave je vprašanje razmerja med filozofsko argumentacijo in privlačnostjo do znanja, ki ga je mogoče izpeljati le iz posameznih izkušenj in je zato izključno. Ne gre za vprašanje, ali je Eckhart zase zatrjeval »mistično« izkušnjo in znanje, temveč, ali ima ta trditev v njegovih delih prepoznavno vlogo in v kolikšni meri. 
 
Interdisciplinarno društvo Meister Eckhart Society je bilo ustanovljeno leta 2004. Posvečeno je znanstvenim raziskavam in predstavitvi Eckhartovega življenja in dela.  Organizira konference in izdaja časopis "Meister-Eckhart-Jahrbuch". Poleg filozofskega in teološkega preizkusa Eckhartovega mišljenja so se konec 19. stoletja začele tudi religiozne študije , v 20. stoletju pa tudi psihološki pristopi. Poleg tega obstajajo številna zunanja znanstvena prizadevanja, da bi njegovo poučevanje obrodilo plodove živete duhovnosti. Pri tem se pogosto naredijo primerjave z daljnovzhodnimi tradicijami in zlasti se oblikujejo  korespondence z zen budizmom. To so proučevali avtorji kot so Rudolf Otto, Heinrich Dumoulin, Karlfried Graf Dürckheim, Hugo M. Enomiya-Lassalle, Daisetz Teitaro Suzuki , Hildegard Elisabeth Keller, Alois M. Haas in Shizuteru Ueda. 

C. G.  Jung je Eckharta videl kot največjega misleca svoje dobe, ker je razglasil "relativistič no pojmovanje Boga". Zato je Bog odvisen od človeškega subjekta. Boga je razumel kot "psihološko vrednoto" in spoznal, da te "glavne vrednote" ne bi smeli projicirati v predmete zunanjega sveta, od koder bi ga spoznavali, čeprav bi ga predmeti motili. Boga je treba postaviti v dušo, v subjekt, kar pogojuje intenzivnejši občutek življenja. V tem smislu je treba rojstvo Boga v duši razumeti kot psihični proces in Eckhartov Bog je funkcija duše. 
 
Psihoanalitik Erich Fromm je v svoji študiji Imeti ali biti (1976) podrobno opisal Eckhartovo nemško pridigo o revščini v duhu. Eckhartove ontološke izjave je interpretiral psihološko.  Ideal revščine volje, znanja in obnašanja, ki ga je v pridigi obravnaval, je razlagal v smislu modusa bivanja namesto modusa imetja. 

Eckhart ni nameraval izzivati cerkvenih krogov. Tudi ni bil prepričan, da je kaj novega povedal, ampak da le z drugimi besedami pripoveduje to, kar je že znano. Bil je sicer drzen v trditvah, vendar pa je bil toliko ponižen, da se je bil pripravljen svojim napačnim trditvam odpovedati. Verjetno ni bil kriv njegovi obsodbi toliko neoplatonizem kot zaostrene razmere v Cerkvi. Papež Janez XXII. je bil sam v avignonskem izgnanstvu. O oznaki za mistika ni enotnega mnenja že zato, ker ni popolnoma jasno, katero notranje izkustvo je mistično in katero ni. To velja tudi za druge 'mistike'.     

Mojster Eckhart velja za enega najpomembnejših srednjeveških krščanskih mistikov. O njem je Josef Quint v klasični izdaji njegovih nemških pridig in traktatov zapisal: »Prvi dominikanski pridigar, čigar mistični nemški pridigarski zaklad je prišel do nas in nam je dosegljiv, je obenem najzgovornejši oznanjevalec nemške mistike, nepresežni  duh in najprodornejši špekulativni mislec. 

Koordinate papeževe obsodbe Eckharta so podane s spori in nasprotji med vzhodno in zahodno cerkvijo. Konstantinska RKC se je nenehno borila za svoj primat v svetu. Branko Cestnik (2016) opisuje teološko vprašanje o „Filioque“ (t.j. vprašanje o izhajanju Svetega Duha), različno pojmovanje papeževega primata in sploh hierarhičnosti v Cerkvi, različnosti med „grškim“ in „latinskim“ načinom razmišljanja, nakopičena politična in ozemeljska nesoglasja med Bizancem in Rimom, zavezništvo Rima z Normani, prepoved latinskega bogoslužja v Carigradu, trma in nesposobnost za dialog ter tudi osebni spor med carigraj skim patriarhom Mihaelom Cerularijem in kardinalom Humbertom,... vse to l. 1054 pripelje do velikega razkola med krščanskim Vzhodom in krščanskim Zahodom. Bizantinski cesar je še hotel spravo z Rimom, vendar ni imel vpliva. 16. julija 1054 kardinal Humbert v imenu rimskega papeža izobči carigrajskega patriarha. Le-ta pa izobči rimskega papeža. Obojestranska izobčenja so bila dokončno preklicana šele l. 1965, tedaj po koncu 3. Vatikanskega koncila.

1.2.3 Rudolf Steiner (1861-1925) antropozof
Rudolf  Steiner  (1988) piše o Mojstru Eckhartu, Johannesu Taulerju, Nicolaju Kuzanskem, Agripi von Netelsheimu in Teofrastu Paracelsusu, Valentinu Weiglu in Jakobu Böhmeju, Giordanu Brunu in Angeliusu Sileziju. Ni hotel postati mistik, vendar ga je mistika privlačevala. V Avtobiografiji (Steiner, str. 100-101): Pravi: »Zame je bil mistik človek, ki mu ni uspelo zgraditi pravi odnos do sveta idej, v katerem je po mojem mnenju obstajalo duhovno. Mnenja sem bil, da človeku primanjkuje prave duhovnosti, če se za doseganje zadovoljstva z lastnimi idejami pogrezne v notranji svet, kjer ni nobenih idej. Pri tem nisem videl nikakršne poti do svetlobe, temveč pot v duhovno temo. Če um skuša doseči duhovno resničnost z begom pred idejami, v katerih duh sicer ne prebiva, vendar pa skozi njih vstopa v človekovo izkustvo, je to zame kazalo na pomanjkanje sposobnosti zaznave. In vendar so me mistična prizadevanja človeštva na nek način privlačila. In sicer značaj notranjega izkustva mistikov. Želijo si priti v živi stik z viri človeškega obstoja, in ne le imeti vpogleda v njih, kot v nekaj zunanjega, s pomočjo idejnega opazovanja. Obenem mi je bilo jasno, da je mogoče priti do iste vrste notranjega izkustva, če se pogreznemo v globino duše v spremstvu polne in jasne vsebine idejnega sveta, namesto da bi to vsebino pri pogrezanju v globine zavrgli. Svetlobo idejnega sveta sem želel prenesti v toplino notranjega izkustva. Zame je mistik človek, ki ne more zaznati duha v idejah in ga posledično ob idejah zmrazi. Hlad, ki ga čuti ob idejah, ga prisili, da beži pred njimi in išče toplino, ki jo duša potrebuje.« 
Rudolf Steiner je bil avstrijski vsestranski domala kozmopolitski duh. Sledil je težnji nemške idealistične filozofije,  ki je želela duhovnost povzdigniti na raven znanstvenosti (npr. Fichte, Scheling, Hegel).  Zato je razlikoval jasnost mišljenja od nejasnih misli zahodne filozofije. Pri duhovnih vprašanjih je razlikoval znanstven pristop od neznanstvene ga. V drugi fazi, ki se je začela okoli leta 1907, je začel sodelovati v različnih umetniških medijih, vključno z dramsko umetnostjo, gibalnimi umetnostmi (razvoj nove umetniške oblike, evritmija) in arhitekturo, kar je doseglo vrhunec v gradnji Goetheanuma kot kulturnega  središče za vse umetnosti. V tretji fazi svojega dela po prvi svetovni vojni si Steiner prizadeva za praktične aplikacije kot so waldorfska šola, biodinamično kmetijstvo in antropozofska medicina.  
Steiner je zagovarjal obliko etičnega individualizma , ki ji je kasneje prinesel bolj izrazit duhovni pristop. Svojo epistemologijo je opiral na svetovni pogled Johanna Wolfganga Goetheja , v katerem "Razmišljanje ... ni več in nič manj organ zaznavanja kot oko ali uho. Tako kot oko zaznava barve in uho sliši, tako tudi mišljenje zaznava ideje. " Stalna nit, ki poteka od njegove najzgodnejše filozofske faze do njegove poznejše duhovne usmeritve, je cilj dokazati, da za človeško znanje ni bistvenih omejitev. 
Pri 9ih letih je Steiner verjel, da je videl duh tete, ki je umrla v oddaljenem mestu in ga prosila, naj ji pomaga v času, ko niti on niti njegova družina nista vedela za ženino smrt.  Steiner je kasneje pripovedoval, da je že kot otrok čutil, "da je treba znanje o duhovnem svetu nositi v sebi po modelu geometrije. V bistvu je to priznanje mistične izkušnje oz. občutka ... S pomočjo geometrije je potrdil občutek, da mora govoriti o svetu, "ki ga ne vidimo". 
Leta 1888 je bil Steiner kot rezultat svojega dela za Kürschnerjevo izdajo Goethejevih del povabljen, da dela kot urednik v Goethejevem arhivu v Weimarju . Steiner je ostal z arhiva do 1896, kot tudi vnosi za in komentarji v štirih knjigah znanstvenih spisih Goethejevega, Steiner je napisal dve knjigi o Goethejevi filozofiji: 1. Teorija znanja implicitna v Goethejevem svetovnem spočetju (1886), kjer je našel epistemološki temelj in utemeljitev za svoje kasnejše delo in 2. Goethejevo pojmovanje sveta (1897).  Sodeloval je tudi pri celotnih izdajah del Arthurja Schopenhauerja in pisatelja Jeana Paula.
Leta 1891 je Steiner doktoriral iz filozofije s tezo 'Resnica in znanje: uvod v filozofijo svobode'  na Univerzi v Rostocku. V njej analizira Fichtejev koncept ega. Leta 1894 je objavil Die Philosophie der Freiheit ( Filozofija svobode oz. Filozofija duhovne dejavnosti. Razlaga, kako lahko postanemo duhovno svobodna bitja. V njej anticipira to,  kar je kasneje izrecno razvil kot antropozofijo .  
Steiner je bil najprej član teozofskega društva, ki ga je v Münchnu vodila Annie Besant. Leta 1899 je Steiner objavil članek "Goethejevo skrivno razodetje". V njem je razpravljal o ezoteričnosti Goethejeve pravljice Zelena kača in lepa lilija. To je impresioniralo grofa in grofice Brockdorff, ki sta ga povabila, da bi na zborovanju teozofov govoril na temo Nietzscheja.  Steiner je postal vodja nemške sekcije Teozofskega društva, ne da bi se kdaj formalno pridružil tej družbi. Steiner se je tudi v zvezi s to družbo srečal in sodeloval z Marie von Sivers , ki je postala njegova druga žena leta 1914. Do leta 1904 je Steinerja imenovala  Annie Besantbiti vodja Teozofskega  ezoteričnega društva za Nemčijo in Avstrijo. Leta 1904 je Eliza, žena Helmutha von Moltkeja mlajšega, postala ena njegovih najljubših učenk. 
Sčasoma je Steiner znotraj teozofskega društva začel razvijati antropozofijo, dokler ni ustanovil svoje antropozofsko društvo. Antropozofsko društvo se je s kulturnimi dejavnostmi hitro razvijalo. Zaradi potrebe po iskanju umetniškega doma za njihove letne konference, ki so vključevale uprizoritve dram Edouarda Schuréja in Steinerja, je bila sprejeta odločitev za gradnjo gledališkega in organizacijskega centra. Leta 1913 se je začela gradnja prve  stavbe  Goetheanum  v  Dornachu v Švici. Stavbo, ki jo je zasnoval Steiner, so v precejšnjem delu zgradili prostovoljci. 
Steinerjeva predavateljska dejavnost se je po koncu 1. svetovne vojne izjemno razširila.  Obenem pa je začenjal različne praktične dejavnosti: ustanovil je waldorfsko šolo v Stuttgartu . Hkrati se je Goetheanum razvil kot široko kulturno središče. Ker je prvi Goethenaum pogorel, je Steiner začel z delom pri oblikovanju drugega Goetheanuma.
Na 'Fundacijskem srečanju' za člane, ki je potekalo v centru Dornach med božičem 1923 je Steiner ustanovil novo 'Splošno antropozofsko društvo' in 'Šolo duhovne znanosti', ki naj bi bila 'organ pobude' za raziskovanje in preučevanje ter "duša" antropozofske družbe ". Ta šola je sprva imela oddelke za splošno antropozofijo,  izobraževanje,  medicino in uprizoritvene umetnosti (evritmija, govor, drama in glasba), literarne in humanistične vede, matematiko, astronomijo, znanost in vizualne umetnosti. Pozneje so bili dodani oddelki za družbene vede, mladino in kmetijstvo. Šola duhovne znanosti je vključevala Steinerjeve meditativne vaje.
Steiner je postal znana in kontroverzna javna osebnost med prvo svetovno vojno in po njej. Kot odziv na katastrofalne razmere v povojni Nemčiji je predlagal obsežne družbene reforme z ustanovitvijo trojne družbene ureditve, v kateri so kulturne, politične in gospodarske področja bi bila večinoma neodvisna. To se mu ni posrečilo.  
Steiner je nasprotoval Wilsonovemu predlogu za ustanovitev novih evropskih držav, ki bi temeljile na etničnih skupinah, kar je po njegovem mnenju odprlo vrata razuzdanemu nacionalizmu. Steiner je kot alternativo predlagal 'socialna ozemlja' z demokratičnimi institucijami, ki bi bile dostopne vsem prebivalcem ozemlja ne glede na njihovo poreklo, medtem ko bi potrebe različnih narodnosti zadovoljevale neodvisne kulturne ustanove. 
Steiner je prvič začel javno govoriti o duhovnih izkušnjah in pojavih v svojih predavanjih iz leta 1899 Teozofskemu društvu. Do leta 1901 je začel pisati o duhovnih temah, najprej v obliki razprave o zgodovinskih osebnosti, kot so mistikov iz srednjega veka . Do leta 1904 je v svojih esejih in knjigah izrazil lastno razumevanje teh tem, hkrati pa se je še naprej skliceval na najrazličnejše zgodovinske vire.
O svetu duhovne percepcije govorijo številni njegovi spisi. Skuša pokazati, da je izkušnja mišljenja, ki jo pravilno razumemo, pravzaprav izkušnja duha. Steiner je želel uporabiti svoje znanje iz matematike , naravoslovja in filozofije, da bi pripravil natančne in prever ljive predstavitve teh izkušenj. Verjel je, da lahko vsakdo s svobodno izbranimi  etičnimi  disciplinami in meditativnim treningom razvije sposobnost doživljanja duhovnega sveta , vključno z višjo naravo sebe in drugih. Steiner je verjel, da bi takšna disciplina in trening pomagala človeku, da postane bolj  moralen,  ustvarjalen  in  svoboden posameznik - svoboden v smislu, da je zmožen dejanj, ki jih motivira izključno ljubezen. Na njegove filozofske ideje so vplivali Franz Brentano, Fichte, Hegel, Schelling in Goethejev fenomenološki pristop k znanosti . 
Steiner je z besedo  Geisteswissenschaft izrazil to, kar je Wilhelm Dilthey prvotno ustva ril kot opisovalec  humanistike , opisal na nov način. sistematičen ("znanstveni") pristop k duhovnosti. Steiner je uporabil izraz  Geisteswissenschaft, splošno prevedeno v angleščino kot "spiritual science", ki opisuje disciplino, ki duha obravnava kot nekaj dejanskega in resničnega. Izhaja iz predpostavke, da lahko človeško bitje prodre za tisto, kar je čutno zaznavno. Predlagal je, da psihologija, zgodovina in humanistika na splošno temeljijo na neposrednem dojemanju idealne resničnosti in je zahteval posebno pozornost določenemu obdobju in kulturi, ki so v času evolucija zavesti. V nasprotju s pragmatičnim pristopom Williama Jamesa do verskih in psihičnih izkušenj, ki je poudarjal njen posebnost, se je Steiner osredotočil na načine, kako lahko takšno izkušnjo postane bolj razumljivo in integrirano v človeško življenje. 
Steiner je predlagal, da je razumevanje reinkarnacije in karme treba razumeti psihologijo in da bi bila oblika zunanjega naravi bolj razumljivo zaradi vpogleda v okviru karme v razvoju človeštva. Od leta 1910 dalje je opisoval vidike karme, povezane z zdravjem, naravnimi pojavi in ​​svobodno voljo, pri čemer je zavzel stališče, da oseba ni vezana na svojo karmo, lahko pa to preseže z aktivnim zavzemanjem lastne narave in usoda. V obsežni seriji predavanj od februarja do septembra 1924 je Steiner predstavil nadaljnje raziskave o zaporednih reinkarnacijah različnih posameznikov in opisal tehnike, ki jih je uporabljal za raziskovanje karme.  
Steinerjeva neodvisna ezoterična šola Teozofskega društva, ustanovljena leta 1904. Ta šola se je nadaljevala po prekinitvi s teozofijo, vendar je bila razpuščena na začetku 1. svetovne vojne. Šola za duhovno znanost antropozofske družbe, ustanovljena leta 1923 kot nadaljnji razvoj njegove prejšnje ezoterične šole. Ta je bil prvotno sestavljen iz splošnega oddelka in sedmih specializiranih oddelkov za izobraževanje, literaturo, uprizoritvene umetnosti, naravoslovje, medicino, vizualne umetnosti in astronomijo. Steiner je dal članom šole prvo lekcijo za usmerjanje ezoteričnega dela februarja 1924. Čeprav je Steiner nameraval razviti tri "razrede" te šole, je bil le prvi med njimi razvil v svojem življenju (in se nadaljuje še danes). Verodostojno besedilo pisnih zapisov, na katerih je temeljilo poučevanje prvega razreda, je bilo objavljeno leta 1992.  
Po prvi svetovni vojni je Steiner začel delovati v najrazličnejših kulturnih okvirih. Odprl je več ustanov. Prva je bila waldorfska šola. Ta se je razvila v svetovno mrežo šol. Naslednkji je bil sistem organskega kmetijstva, ki je danes znan kot  biodinamično kmetijstvo, kar je bila ena od prvih oblik sodobnega ekološkega kmetovanja in je pomembno prispevala k njegovemu razvoju . Njegovo medicinsko delo je privedlo do razvoja številnih dopolnilnih zdravil in podpornih umetniških in biografskih terapij.  Številni domovi za otroke in odrasle z motnjami v razvojutemeljijo na njegovih delih (vključno s tistimi iz gibanja Camphill ) v Afriki, Evropi in Severni Ameriki. Njegove slike in risbe so vplivale na Josepha Beuysa in druge sodobne umetnike. Njegovi dve stavbi iz  Goetheanu ma so bili pogosto omenjeni kot mojstrovini sodobne arhitekture in drugi antropozofski arhitekti so prispevali na tisoče stavb k sodobni sceni. Ena prvih institucij, ki se je ukvarjala z etičnim bančništvom, je bila  antropozofska banka izdelava Steinerjevih idej; od takrat so bile ustanovljene tudi druge antropozofske institucije za socialno financiranje.
Steinerjeva literarna zapuščina je temu primerno široka. Steinerjevi spisi, objavljeni v približno štiridesetih zvezkih, vključujejo knjige, eseje, štiri drame ("skrivnostne drame"), mantrični verz in avtobiografijo. Njegova zbrana predavanja, ki sestavljajo še približno 300 zvezkov, obravnavajo izredno široko paleto tem. Steinerjeve risbe, predvsem ilustracije, narejene na tablah med njegovimi predavanji, so zbrane v ločeni seriji 28 zvezkov. Številne publikacije so zajemale njegovo arhitekturno zapuščino in kiparska dela.
Steiner je bil zasebno mentor in predavatelj za zgodovino na berlinski  Arbeiterbildungs schule, ki je pomenila izobraževalno pobudo za delo v razredu odraslih. Potem je kmalu začel svoje ideje o izobraževanju artikulirati na javnih predavanjih, kar je doseglo vrhunec v eseju o vzgoji otroka iz leta 1907, v katerem je opisal glavne faze otrokovega razvoja, ki so bile temelj njegovega pristopa k izobraževanje.  Na njegovo zasnovo izobraževanja je vplivala  herbartovska pedagogika, ki je prevladovala na koncu 19. stoletja v Evropi. Čeprav je Steiner Herbarta kritiziral, ker ni dovolj poudarjal pomena vzgoje volje in čustev ter intelekta.  Leta 1919 ga je Emil Molt povabil na predavanja svojim delavcem v tovarni cigaret Waldorf-Astoria v Stuttgartu. Iz teh predavanj je izšla prva waldorfska šola. Leta 1922 je Steiner te ideje predstavil na konferenci, ki jo je v ta namen sklicala  profesorica  Millicent Mackenzie v Oxfordu . Nato je leta 1924 v Torquayu predstavil učiteljski tečaj na poletni šoli Anthroposophy, ki jo je organizirala Eleanor Merry . Oxfordska konferenca in usposabljanje učiteljev v Torquayu sta privedla do ustanovitve prvih waldorfskih šol v Veliki Britaniji. V času Steinerjevega življenja so bile tam ustanovljene tudi šole, ki temeljijo na njegovih vzgojnih načelih v Hamburgu, Essnu, Haagu in Londonu; po vsem svetu je zdaj več kot 1000 waldorfskih šol.
Steiner se je na probleme kmetijstva odzval s ciklom predavanj o ekološkem, trajnost nem pristopu k kmetijstvu, ki naj bi povečal rodovitnost tal brez uporabe kemičnih gnojil in pesticidov . Steinerjeve kmetijske ideje so se hitro razširile. V praksi se mednarodno biodinamično kmetijstvo izvaja v Evropi, Severni in Južni Ameriki, Afriki, Aziji in Avstraliji.  
Glavni vidik biodinamike je, da na kmetijo kot celoto gledajo kot na organizem, zato bi moral biti v glavnem samooskrben sistem, ki proizvaja svoj gnoj in krmo za živali.  Rastlin ska ali živalska bolezen je simptom težav v celotnem organizmu. Steiner je predlagal tudi časovno razporeditev kmetijskih dejavnosti, kot so setev, pletje in obiranje, da bi izkoristili vplive na rast rastlin Lune in planetov ; in nanašanje naravnih materialov, pripravljenih na posebne načine, na tla, kompost in pridelke z namenom, da vključijo nefizična bitja in elementarne sile. 
Od poznih 1910-ih je Steiner sodeloval z zdravniki, da bi ustvaril nov pristop k medici ni. Leta 1921 so se farmacevti in zdravniki pod Steinerjevim vodstvom zbrali, da bi ustano vili farmacevtsko podjetje z imenom Weleda, ki zdaj po vsem svetu distribuira naturopatske medicinske in lepotne izdelke. Približno ob istem času je dr. Ita Wegman  v  Arleshei mu ustanovila prvo antropozofsko medicinsko kliniko (danes klinika Ita Wegman) .
Steiner je bil po prvi svetovni vojni aktiven kot predavatelj o družbenih reformah. Peticijo, v kateri so izrazili njegove osnovne družbene ideje, so v veliki meri razširile in podpisale številne takratne kulturnike, med njimi tudi Hermann Hesse.
Steiner je spodbujal integrativno sodelovanje kulture, politike in gospodarstva za potrebe družbe s posebno nalogo politične enakosti in zaščite človekovih pravic; svobodo kulturnih ustanov, svobode in neoviranega razvoja znanosti, umetnosti, šolstva in religije. Zavzemal se je za številne družbene reforme.
Steiner je predlagal to, kar je poimenoval "temeljni zakon" družbenega življenja. Blaginja skupnosti ljudi, ki sodelujejo, bo večja, čim manj bo posameznik zase terjal dohodek od svojega dela. Čim več tega zaslužka nameni svojim sodelavcem, tem bolj so njegove lastne potrebe zadovoljene, ne iz svojega dela, ampak iz dela, ki so ga opravili drugi.
To je izrazil v stihih:
Zdravo družbeno življenje se najde,
ko je v ogledalu vsake človeške duše
celotna skupnost najde svoj odsev,
in ko je v skupnosti,
vrlina vsakega živi. Steiner, Temeljno socialno pravo 

Steinerjevo primarno kiparsko delo je Predstavnik človeštva (1922), 9 metrov visoka lesena skulptura, izvedena v skupnem projektu s kiparko Edith Maryon . Ta naj bi bila postavljena v prvi Goetheanum. Prikazuje osrednjo človeško figuro, "Predstavnika človeštva", ki drži ravnovesje med nasprotnimi težnjami do širjenja in krčenja, poosebljenih kot bitja  Luciferja in Ahrimana. Njegov namen je bil v nasprotju z Michelangelovo Zadnjo sodbo  pokazati Kristusa kot nemega in brezosebnega, da morajo bitja, ki se mu približajo, presoditi sebe. Skulptura je zdaj stalno na ogled v Goetheanumu.
Steinerjeve risbe na tabli so bile takrat edinstvene in skoraj zagotovo prvotno niso bile mišljene kot umetniška dela. Delo Josefa Beuysa , na katerega je močno vplival Steiner, je privedlo do sodobnega razumevanja Steinerjevih risb kot umetniških predmetov. 
Steiner je v sodelovanju z Marie von Sivers ustanovil tudi nov pristop k igranju, pripovedovanju zgodb in recitiranju poezije. Njegov zadnji javni tečaj, ki ga je imel leta 1924, je bil iz govora in drame. Ruski igralec, režiser in igralski trener Michael Chekhov je pomembne vidike svoje metode delovanja temeljil na Steinerjevem delu. 
Steiner je skupaj z Marie von Sivers razvil tudi umetnost evritmije , ki jo včasih imenujejo tudi "vidni govor in pesem". V skladu z načeli evritmije obstajajo arhetipski gibi ali geste, ki ustrezajo vsakemu vidiku govora - zvokom (ali fonemom ), ritmom in slovnični funkciji - vsaki "kvaliteti duše" - veselju, obupu, nežnosti itd. - in za vsak vidik glasbe - tone, intervale, ritme in harmonije. Podobno kot mnogi goreči zastopniki ljubezni tudi on želi, da preživimo ljubezenska dejanja in pustimo, da drugi živijo po njihovih edinstvenih namenih: to je temeljno načelo svobodnih ljudi.
V svojih komentarjih o Goethejevih znanstvenih delih, napisanih med leti 1884 in 1897, je Steiner predstavil Goethejev pristop k znanosti kot bistveno fenomenološki naravi in ​​ne na teoriji ali modelu. To pojmovanje je nadalje razvil v več knjigah Teorija znanja, ki je implicitna v Goethejevi koncepciji sveta (1886), in Goethejeva koncepcija sveta (1897), še posebej poudarja transformacijo Goethejevega pristopa iz fizikalnih znanosti, kjer je imel eksperiment glavno vlogo. , v biologijo rastlin, kjer sta bila za iskanje bioloških arhetipov potrebna natančna percepcija in domišljija ( Urpflanze) in predpostavljal, da je Goethe iskal, vendar ni mogel v celoti najti nadaljnje preobrazbe v znanstvenem razmišljanju, ki je potrebna za pravilno razlago in razumevanje živalskega kraljestva. [113] Steiner je poudaril vlogo evolucijskega mišljenja pri Goethejevem odkritju medčeljustne kosti pri ljudeh;  Goethe je pričakoval, da bo človeška anatomija evolucijska preobrazba živalske anatomije. Steiner je zagovarjal Goethejev kvalitativni opis barve , ki sintetično izhaja iz polarnosti svetlobe in teme, v nasprotju z Newtonovo zasnovo delcev in analitično zasnovo.
Določene organske oblike je mogoče razviti samo iz univerzalnih tipov in vsaka organska entiteta, ki jo doživimo, mora sovpadati z neko od teh izpeljanih oblik te vrste. Tu mora evolucijska metoda nadomestiti dokazno metodo. Ne želimo pokazati, da zunanji pogoji vplivajo drug na drugega na določen način in s tem prinašajo določen rezultat, ampak da se je določena oblika razvila pod določenimi zunanjimi pogoji izven vrste. To je korenita razlika med anorgansko in organsko znanostjo.
Steiner se je filozofskih vprašanj znanja in svobode lotil v dveh fazah. V svoji diplomski nalogi, objavljeni leta 1892 v razširjeni obliki kot Resnica in znanje , Steiner navaja, da obstaja neskladje med Kantovo filozofijo, ki trdi, da je vse znanje prikaz bistvene resnice, nedostopne človeški zavesti, in moderne znanosti, ki predpostavlja, da vse vplive lahko najdemo v čutnem in mentalnem svetu, do katerega imamo dostop. Steiner je Kantovo filozofijo nedostopnega onstranstva interpretiral kot nezadovoljivo.  
Steiner postulira, da je svet v bistvu nedeljiva enotnost, da pa ga naša zavest na eni strani deli na občutljivo zaznaven videz in na formalno naravo, dostopno našemu  razmiš ljanju . V samem razmišljanju vidi element, ki ga je mogoče okrepiti in poglobiti dovolj, da prodre v vse tisto, česar nam naši čuti ne razkrijejo. Steiner je tako obravnaval tisto, kar se v človeški izkušnji zdi delitev na duhovni in naravni svet, pogojen rezultat strukture naše zavesti, ki ločuje zaznavanje in razmišljanje. Ti dve sposobnosti nam ne dajeta dveh svetov, ampak dva komplementarna pogleda na isti svet; niti primat nima, oba skupaj sta nujna in zadostna za popolno razumevanje sveta. Pri razmišljanju o zaznavanju (pot naravoslovja) in zaznavanju procesa mišljenja (pot duhovnega treninga) je mogoče odkriti skrito notranjo enotnost med obema poloma naše izkušnje. Resnica je za Steinerja paradoksalno hkrati objektivno odkritje in hkrati "svobodno ustvarjanje človeškega duha, ki sploh ne bi obstajalo, če ga ne bi ustvarili sami. Naloga razumevanja ni v konceptualni obliki ponoviti nekaj, kar že obstaja , ampak ustvariti povsem novo kraljestvo, ki skupaj s svetom, ki ga damo našim čutom, predstavlja polnost resničnosti. " 
V Filozofiji svobode Steiner raziskuje potenciale znotraj razmišljanja: po njegovem mnenju je do svobode mogoče pristopiti le postopoma s pomočjo ustvarjalne dejavnosti mišljenja.  Razmišljanje je lahko svobodno dejanje; poleg tega lahko osvobodi našo voljo od podreje nosti našim instinktom in gibom . Brezplačna dejanja so tista, za katera se v celoti zavedamo motiva za svoje dejanje; svoboda je duhovna dejavnost prodiranja z zavestjo do naše lastne narave in narave sveta in resnična dejavnost delovanja v polni zavesti. Sem spada premagovanje vplivov dednosti in okolja: "Biti svoboden pomeni biti sposoben razmišljati o svojih mislih - ne le o telesu ali družbi, temveč o mislih, ki jih ustvarjajo najgloblje, najbolj izvirne, najbolj bistvene in duhovne jaz, lastna individualnost." 
Steiner izhaja iz Darwinove in Haecklove evolucijske perspektive in jo razširiti prek materialnih posledic; človeško zavest in vso človeško kulturo vidi kot produkt naravne evolucije, ki presega samo sebe. Za Steinerja narava v človeku postane samozavestna. Steinerjev opis narave človeške zavesti je podoben opisu  Solovjovjevemu. 
Steiner je že v svojih prvih delih govoril o "naravnem in duhovnem svetu" kot o enotnos ti. Od leta 1900 je začel predavati o konkretnih podrobnostih duhovnega sveta. V letu 1904 je bila objavljena prva izmed več sistematičnih predstav, njegova Teozofija: Uvod v duhovne procese v človeškem življenju in v Kozmos. Steiner je kot izhodišče vzel Goethejev način naravnega znanstvenega opazovanja. V Predgovoru pa je jasno povedal, da je sledil istemu cilju kot njegova Filozofija svobode.  
V letih 1903–1908 je Steiner vzdrževal revijo Lucifer-Gnosis in v njej objavljal eseje o temah, kot so iniciacija, reinkarnacija in karma ter poznavanje nadnaravnega sveta. Nekatere od teh so bile pozneje zbrane in objavljene kot knjige, na primer Kako spoznati višje svetove (1904/5) in Kozmični spomin. Knjiga Oris ezoterične znanosti je izšla leta 1910. Pomembne teme so: človek kot telo, duša in duh; pot duhovnega razvoja; duhovni vplivi na svetovni razvoj in zgodovino in reinkarnacija in karma.
Steiner je poudaril, da obstaja objektiven naravni in duhovni svet, ki ga je mogoče spoznati, in da dojemanje duhovnega sveta in netelesnih bitij v pogojih usposabljanja, primerljivih s tistimi, ki jih zahtevajo naravoslovne vede, vključno s samodisciplino, ponovi več opazovalcev. . Na tej podlagi je možna duhovna znanost z radikalno drugačnimi epistemološkimi temelji kot naravne znanosti. Verjel je, da je naravoslovje v svojih metodah pravilno, a enostransko, da se osredotoča izključno na čutne pojave, medtem ko je mistika v svojih metodah nejasna, čeprav želi raziskati notranje in duhovno življenje. Antropozofija naj bi uporabila sistematične metode prvih za vsebino drugih.
Za Steinerja vesolje prežema in neprestano preoblikuje ustvarjalna dejavnost nefizičnih procesov in duhovnih bitij. Da bi se človek zavedel objektivne resničnosti teh procesov in bitij, je treba ustvarjalno uresničiti in poustvariti svojo ustvarjalno dejavnost. Tako objektivno duhovno znanje vedno vključuje ustvarjalno notranjo aktivnost. Steiner je artikuliral tri stopnje vsakega ustvarjalnega dejanja:  
1.	Moralna intuicija: sposobnost odkrivanja ali, po možnosti, razvijanja veljavnih etičnih načel;
2.	Moralna domišljija: domišljijska preobrazba takšnih načel v konkreten namen, ki velja za določeno situacijo ( situacijska etika ); in
3.	Moralna tehnika: uresničitev predvidene preobrazbe, odvisno od obvladovanja praktičnih veščin.
Steinerjeva antropozofija pomeni samostojno svobodno individualno duhovno pot; da bi bili rezultati duhovnih raziskav primerno predstavljeni v sodobnem kontekstu, morajo biti v obliki, ki je dostopna  logičnemu  razumevanju, tako da lahko tisti, ki nimajo dostopa do duhovnih izkušenj, na katerih temeljijo antropozofske raziskave, neodvisno ovrednotijo ​​rezultate slednjih. Duhovni trening je podpreti tisto, kar je Steiner menil za splošni namen človekove evolucije, razvoj medsebojno odvisnih lastnosti ljubezni in svobode .  
Steinerjevo enkratno doživetje  obreda maše mu je ostala v spominu kot resnično duhovno srečanje s Kristusom kljub ateističnemu družinskemu življenju. Kot mladostnik Steiner ni imel formalne povezave z organizirano religijo. Po njegovem izjemnem notranjem boju je "izkušnja dosegla vrhunec v navzočnosti skrivnosti Golgote na najglobljem in slovesnem festivalu znanja. Njegov odnos do krščanstva je ostal v celoti utemeljen na osebnih izkušnjah in je drugačen od običajnih vernikov.  
Steiner opisuje Kristusa kot edinstveno vrtišče in pomen zemeljskih evolucijskih procesov in človeške zgodovine, ki odreši izgon  iz raja. Kristusa je razumel kot bitje, ki združuje in navdihuje vse religije in ne pripada določeni verski veri. Biti kristjan je za Steinerja iskanje ravnotežja med polarizirajočimi skrajnostmi in sposobnostjo izkazovanja ljubezni v svobodi.  
Glavna načela Steinerjevega razumevanja vključujejo:
1.	Kristusovo bit je osrednjega pomena za vse religije, čeprav ga vsaka imenuje z različnimi imeni.
2.	Vsaka religija je veljavna in resnična za čas in kulturni kontekst, v katerem se je rodila.
3.	Zgodovinske oblike krščanstva je treba v naših časih preoblikovati, da bomo lahko izpolnili stalen razvoj človeštva.
V Steinerjevi ezoterični kozmologiji je duhovni razvoj človeštva prepleten in neločljivo povezan s kozmološkim razvojem vesolja. V nadaljevanju evolucije, ki je privedla do tega, da se je človeštvo rodilo iz naravnega sveta, Kristusovo bitje prinaša impulz, ki človeški zavesti omogoča sile, ki v naravi delujejo ustvarjalno, a nezavedno. [126]
Steinerjevi pogledi na krščanstvo se na ključnih mestih razlikujejo od običajne krščanske misli in vključujejo gnostične elemente. Vendar v nasprotju s številnimi gnostiki Steiner potrjuje edinstveno in dejansko fizično Kristusovo utelešenje v Jezusu na začetku krščanske dobe.
Eno osrednjih točk razhajanja s konvencionalno krščansko mislijo najdemo v Steinerjevih pogledih na reinkarnacijo in karmo. Steiner je postavil tudi dva različna Jezusova otroka, ki sta sodelovala pri Kristusovi inkarnaciji: en otrok je izhajal iz Salomona , kot je opisano v Matejevem evangeliju ; drugi otrok iz Natana , kot je opisano v Lukovem evangeliju.  Sklicuje se na dejstvo, da rodoslovja v teh dveh evangelijih naštevata šestindvajset (Luka) do enainštirideset (Matej) popolnoma različnih prednikov za generacije od Davida do Jezusa.
Tudi Steinerjev pogled na drugi Kristusov prihod je nenavaden. Predlagal je, da to ne bi bil ponovni fizični pojav, ampak bi bil to pojav v nefizični obliki, na "eteričnem, duhovnem  področju" v življenju skupnosti za vedno večje število ljudi od l. 1933 dalje. Poudaril je, da bo prihodnost od človeštva zahtevala, da prepozna Duha ljubezni v vseh njegovih resničnih oblikah, ne glede na to, kako se bo to poimenovalo. Lahko bi uporabili tradicionalno ime "Kristus".  
Nekateri protestantski pastorji so Steinerja vprašali, ali bi bilo mogoče na osnovi njegovega svetovnega nazora reformirati krščanstvo. V dvajsetih letih 20. stoletja se je na Steinerja kot prvi obrnil Friedrich Rittelmeyer, luteranski pastor. Nato so prišli še drugi - večinoma protestantski pastirji in študentje teologije, manj pa rimskokatoliških duhovnikov. Steiner je svetoval o obnovi duhovne moči zakramentov, hkrati pa poudarjal svobodo misli in osebni odnos do verskega življenja. Zamislil si je novo sintezo katoliškega in protestantskega pristopa k verskemu življenju in označil to "moderno, Janezovo krščanstvo ". Nastalo gibanje za versko prenovo je postalo znano kot " Krščanska skupnost ". Njeno delo temelji na svobodnem odnosu do Kristusa, brez dogme ali politike. Njegovo duhovništvo, ki je odprto tako za moške kot za ženske, lahko pridiga iz lastnih duhovnih spoznanj in ustvarjalnosti. Temu se danes približuje 'napredno krščanstvo'.
Steiner je svojo antropozofijo skušal oblikovati znanstveno in ne na  veri  utemeljeno  duhovnost. Steinerjeva znanost naj bi bila tedaj v pomoč prenovi vere. To ni tako nenavadno, če razumemo duhovno atmosfero renesanse in reformacije. Seveda pa se takšne sinteze ne posrečijo, če vsak ostaja na svojem bregu. 
Albert Schweitzer in Steiner sta "prevzela življenjsko poslanstvo in si prizadevala za nastanek resnične kulture, ki jo oživlja ideal človeštva, in ljudi spodbujala, da postanejo resnično misleča bitja". Anthony Storr je antropozofijo Rudolfa Steinerja ocenil kot ekscentrični in nenavaden sistem prepričanj, da ga racionalni skeptiki zavračajo.
Olav Hammer je ocenil Steinerjevo trditev, da uporablja znanstveno metodologijo za raziskovanje duhovnih pojavov, ki temeljijo na njegovih trditvah o jasnovidnosti kot scientististično. Steiner je opazovanja duhovnih raziskav štel celo kot bolj zanesljiva (in predvsem dosledna) kot opazovanja fizične resničnosti. Vendar je menil, da je treba tiste duhovne raziskave, ki so napačne popraviti. Tudi na duhovni ravni ni vse zlato, kar se sveti in vse resnica, kar se za takšno deklarira. Spomnimo se na krive preroke.   
Steinerjevo delo vključuje tako univerzalistične, humanistične elemente kot zgodovinsko vplivne rasne predpostavke.  Zaradi kontrasta in celo protislovij med temi elementi je ", ali določen bralec razlaga antropozofijo kot rasistično ali ne, je odvisno od skrbi tega bralca".   Steiner je menil, da ima vsak narod glede na skupni jezik in kulturo edinstveno bistvo, ki ga je imenoval njegova duša ali duh. V tem je videl kot fizično manifestacijo duhovne evolucije človeštva, včasih pa je o rasi razpravljal v smislu zapletenih hierarhij, ki so v veliki meri izhajale iz biologije, antropologije, filozofije in teozofije 19. stoletja.   Raso, narodnost, spol in vse dedne dejavnike dosledno podredil posameznim dejavnikom  v razvoju. Za Steinerja je človekova individualnost osredotočena na človekovo edinstveno biografijo in verjel je, da posameznikove izkušnje in razvoj niso vezani na eno samo življenje ali lastnosti fizičnega telesa. Steiner je občasno označil posebne rase , narode in narodnosti na načine, ki so jih kritiki označili za "rasistične" . Sem spadajo njegovi opisi nekaterih ras in etničnih skupin kot cvetoče, druge kot nazadnjaške ali namenjene degeneraciji ali izginotju.  Predstavil je izrecno hierarhične poglede na duhovni razvoj različnih ras, vključno z včasih in nedoslednim prikazom bele rase, evropske kulture ali germanske kulture, ki predstavljajo vrhunec človeškega razvoja od začetka 20. stoletja, čeprav jih je opisal kot usojene prihodnje kulture.  
Steiner je vse življenje dosledno poudarjal bistveno duhovno enotnost vseh svetovnih ljudstev. Kritiziral je rasne predsodke, zato je prišel v oster konflikt z nacisti. Prepričan je bil, da je individualna narava vsake osebe višja od vsake rasne, etnične, nacionalne ali verske pripadnosti. To je utemeljeval s teorijo reinkarnacije v različnih narodih in poteh skozi zaporedna življenja. Tako vsak od nas nosi v sebi kulturno dediščino mnogih ras in ljudstev. Pozni Steiner je napovedal, da bo rasa hitro izgubila pomen za prihodnje generacije. Zanj je kultura univerzalna in ni etnično osnovana; iz Goetheja in idealistične filozofije bi se lahko učila katera koli kultura, a še najmanj imperialistična.  
V okviru svojega etičnega individualizma je Steiner menil, da so "rasa, ljudstvo, narodnost in spol" splošne in opisljive kategorije, za katere se posamezniki lahko odločijo, vendar se iz njih lahko in se bodo osvobodili.  
Medtem ko je Steiner mistična izkustva odklanjal, pa ga je Jung (1875-1961) doživel, čeprav tudi ni verjel vanje. Sam opisuje to, čemur danes pravimo 'obsmrtno doživetje': »Tedaj sem dojel, zakaj govorijo o »vonju« Svetega Duha, ki napolnjuje prostor. To je bilo tisto. V sobi je bila pneuma neizrekljive Svetosti, katere dokaz je bil mysterium coniunctionis. Nikoli si ne bi bil mislil, da se lahko kaj takega doživi, da je sploh možna nenehna blaženost. Videnja in doživetja so bila popolnoma realna; vse je bilo pristno in vse je imelo skrajno objektivnost.

Izogibamo se izrazu »večen«, toda doživetje lahko opišem le kot blaženost brezčasnega stanja, v katerem so sedanjost, preteklost in prihodnost eno. Vse, kar se dogaja v času, je bilo tam povezano v objektivno celoto. V času ni bilo več sosledja, ničesar ni bilo moč več meriti s časovnimi pojmi. To doživetje bi se dalo najbolje opisati kot stanje – kot stanje občutkov, ki se ga ne da zamisliti. Kako si lahko predstavljam, da sem hkrati tak kot predvčerajšnjim, danes in pojutrišnjem? Potem se nekaj še ne bi začelo, nekaj drugega bi bilo najbolj čista sedanjost, nekaj pa bi se bilo že končalo – in vendarle bi bilo vse to eno. Edino, kar bi lahko dojel občutek, bi bila vsota, bleščeča celota, ki vsebuje ravno tako pričakovanje začetka kot presenečenje nad tistim, kar se ravnokar dogaja, in veselje ali razočaranje nad rezultati preteklega. Nepopisna celota, v katero smo vpleteni; in vendar jo zaznavamo s popolno objektivnostjo«. C. G. Jung (1997): "Ne morem reči, da verjamem. Jaz vem! Imel sem izkušnjo, ko me je zaobjelo nekaj, kar je mnogo močnejše od mene, nekaj, čemur ljudje rečejo Bog."

Jung (2015) se je avtobiografsko intenzivno soočal z lastnim nezavednim. Njegova Rdeča knjiga predstavlja neprecenljiv dokument za zanamce, saj nam ponuja vpogled v ozadje njegovega poznejšega znanstvenega dela. Jung je beležil svoje sanje, vizije, fantazije in čustva. Očitno je tudi sam eden izmed sodobnikov, ki iščejo svojo dušo in z njo smisel. Lahko bi rekli, da sodi med bogoiskatelje.  

Kako naj si posameznik po Steinerju pridobi domišljijo,  inspiracijo in  intuicijo? Odgovor je z vajo na osnovi svojega naravnega talenta. To pomeni razviti si sposobnost za ljubezen in  ji priznati  spoznavno silo. Sreča pomeni svobodno ljubezen.  Ljubezen pa je v biti eno. Kako  občutiti  svojo popolnost in videti v vsakem  delu  celoto, ocean v kapljici vode? Polnost trenutka je večnost, ki je v  tem, da ni vezana na preteklost in prihodnost. Biti pomeni vse ljubiti oz. biti v ekstazi. 
2.	Obeležja notranjega človeka  - kontemplativnost in tihota
Nekoč so ljudje v kontemplativni naravnanosti lažje občutili svet kot celoto kot jo danes v akcijski naravnanosti. Izkušnja je bila za Hegla vse, kar je na življenjski poti pridobljeno (nem. Er-fahrung). Nekateri to razumejo kot epopejo – odisejado, drugi kot roman-reko, tretji kot dramo z dramaturškim delovanjem, četrti kot ustvarjalno poezijo …   

V (post)moderni ni več ravnotežja med kontemplativnim in aktivnim življenjem. Poznamo različne vrste instrumentalnih družb, ki  pa ne dosegajo domače pristne skupnosti kot tudi ne občestvene, h katerim naj bi se Evropa vrnila. Samo tam, kjer je pristno srečanje med ljudmi, kjer si priznamo, kako nebogljeni smo v svojem brezupu zaradi bolečin in trpljenja, dosežemo človečnost.

Mircea Eliade je ugotavljala, da je v mnogih predmodernih kulturah mogoče najti koncept padca in "nostalgijo po raju". Vendar pa je za tiste kulture, ki imajo ciklično kozmologijo, koncept progresivnega poslabšanja vesolja (kot heziodski , hindujski in lurijski kozmologiji degradacije od zlate do železne dobe ali Kali Yuga ) mogoče uravnotežiti z ustrezen vzpon na bolj duhovne etape in vrnitev k paradisnim razmeram. To je tisto, kar najdemo v budističnih in zlasti v Jainovih kozmologijah.

Številne predmoderne kozmologije in ezoterični miselni sistemi temeljijo na emanacijskem  pogledu na resničnost. Če je ciklični pogled časovni, potem je emanacija netemporalna predhodnica teorije duhovne evolucije.

Kadar duhovne vrednote ustrezno upoštevamo, jih nam koristijo telesno, čustveno in duhovno. Prav kakor nas ozonska plast, ki je visoko nad zemljo, varuje pred škodljivimi sončnimi žarki, nas zdrava moralna načela ščitijo, tako da nam razkrivajo nevarne posledice pridobitništva. Krščanski apostol Pavel je napisal: »Tisti, ki so se odločili obogateti, pa padejo v skušnjavo in se ujamejo v zanko ter v mnoge nespametne in škodljive želje, ki ljudi pogrezajo v pokončanje in propad. Ljubezen do denarja je namreč korenina vsakršnih škodljivih reči, in ker so nekateri negovali takšno ljubezen, so zašli od vere in si zadali mnogo bolečin.« (1. Timoteju 6:9, 10)

Ljubezen do bogastva ljudi navaja, da iščejo še več premoženja, oblasti in višji položaj. Človek za dosego teh ciljev zelo pogosto ubere zvijačno in nepošteno pot. Prizadevanje za gmotne reči mu ukrade čas, moči in sposobnosti. Lahko mu celo krati dober spanec. Želja po več vsekakor zavira duhovni napredek. Največji človek, kar jih je kdaj živelo, Jezus Kristus, je jasno pokazal boljšo pot: »Srečni tisti, ki se zavedajo svojih duhovnih potreb.« (Matej 5:3) Vedel je, da duhovno bogastvo vodi do večnih blagoslovov in je veliko pomembnejše od minljivega gmotnega dobička. (Luka 12:13–31)

Je to pomembno? »Starša sta se me na vso moč trudila prepričati, da duhovne vrednote niso praktične,« se spominja Greg. »Toda s prizadevanjem za duhovne cilje sem si pridobil izreden duševni mir, saj se ne ženem za bogastvom in tako nisem pod stresom.« Duhovne vrednote gradijo tudi boljše medsebojne odnose. Prave prijatelje pritegnete s tem, kdo ste, in ne s tem, kaj imate. Biblija priporoča: »Druži se z modrimi in boš moder tudi ti.« (Pregovori 13:20, Today’s English Version) Še več, uspešno družino krepita modrost in ljubezen, ne pa gmotne dobrine. (Efežanom 5:22–6:4)

Vrednote si šele privzgajamo. Tako kot se pravilnega ravnanja učimo s posnemanjem drugih. Zato nam lahko na Bibliji temelječe izobraževanje preoblikuje celotni pogled na gmotne stvari. »Spodbujen sem bil, da ponovno premislim o svojih vrednotah, in naučil sem se biti zadovoljen z najnujnejšim,« pravi Don, nekdanji bankir.

Zakaj si je treba najprej prizadevati za trajno duhovno bogastvo? Duhovne vrednote usmerjajo pozornost na dolgoročne nagrade, ne pa na kratkoročno zadovoljitev. Pavel je napisal: »To, kar se vidi (gmotne reči), je namreč začasno, to, kar se ne vidi (duhovne reči), pa je večno.« (2. Korinčanom 4:18) Res je, da lahko pehanje za gmotnimi dobrinami poteši trenutne želje, toda pohlep nima nobene prihodnosti. Trajne so duhovne vrednote. (Pregovori 11:4; 1. Korinčanom 6:9, 10)

Biblija obsoja pridobitniško usmerjen pogled, ki je danes tako razširjen. Uči nas, kako naj brzdamo svoje sebične želje, tako da ohranjamo oko preprosto in osredotočeno na nekaj pomembnejšega, na duhovno bogastvo. (Filipljanom 1:10) Razkriva, kaj pohlep v resnici je – malikovanje samega sebe. Z udejanjanjem tega, kar se učimo iz Božje Besede, občutimo večjo srečo. Nič več ne razmišljamo o tem, da bi samo prejemali, temveč želimo tudi dajati. Zares močna spodbuda, da zadovoljevanje lastnih želja zamenjamo z duhovnimi vrednotami!

Imamo občutek, da nas denar lahko nekoliko zaščiti. Biblija stvarno pove: »Denar ti lahko v hipu poide; naredi si krila in odleti kakor orel.« (Pregovori 23:5, TEV) Ljudje na oltarju pridobitništva veliko žrtvujejo – zdravje, družino, celo čisto vest – in utrpijo hude posledice. Po drugi strani pa nam duhovnost zadovoljuje tisto, kar je najpomembnejše – potrebo po ljubezni, smotru in čaščenju ljubečega Boga, Jehova. Poleg tega nam kaže pot do večnega življenja na rajski zemlji, ko bodo vsi ljudje popolni. To je upanje, ki nam ga ponuja Bog.

Človeške sanje o blaginji se bodo v Božjem novem svetu kmalu popolnoma uresničile. (Psalm 145:16) Takrat bo vsa zemlja »polna spoznanja Gospodovega«. (Izaija 11:9) Duhovne vrednote bodo v razcvetu. Pridobitništvo in njegove posledice bodo popolnoma odstranjeni. (2. Petrovo 3:13) Potem bodo reči, zaradi katerih je naše življenje veliko vrednejše – popolno zdravje, zadovoljujoče delo, zdrava sprostitev, prisrčni družinski odnosi in trajno prijateljstvo z Bogom – človeštvu prinesle pravo srečo za vse večne čase.

Duhovna je že tranosebna, osmišljujoča stran človekove zavesti. Ni konstantna, ampak niha med je in ni.  Dve dopolnjujoči se angleški mistični besedili s konca 14. stoletja predstavljata  prva velika teksta angleške književnosti; gre za dve izmed najpomembnejših mističnih besedil Evrope, ki sta most med vzhodnim in zahodnim misticizmom.

Hvala Gospod, da nas osvobajaš zablod. »V vseh teh preizkušnjah zmagujem po njem, ki me je vzljubi«l (Rim 8,37).

Kaj je treba storiti, da ne bi ostali odtujeni. Predati svojo usodo Bogu, napolniti z njim svoje baterije s pozitivnim nasprotjem, moliti molitev svete matere Tereze.  

Razodeto resnico iz sv. Pisma lahko dojamemo le na (trans)oseben način. Praznota niča je enost (Janez od križa, Dionizij Areopagit) je tista, ki osmišlja in je ravno nasprotna bivanjski praznini, ki jo je pri mnogih klientih ugotavljal Frankl.  

Viktor Frankl (1905–1997) je ustanovitelj tretje dunajske psihoterapevtske šole, v središču katere je t. i. logoterapija - terapija s smislom. Frankl jo je utemeljil na podlagi svoje izkušnje preživetja v štirih koncentracijskih taboriščih smrti med drugo svetovno vojno, mdr. je doživel Auschwitz. Opisal je grozote zaporniškega življenja, ki pa ga ni samo prestajal, temveč ga je zrl z očmi psihologa - kolikor je bilo pri skrajni telesni in duševni izčrpanosti seveda mogoče. Ker je trpljenje osmišljal in predvsem zaradi nenavadnega spleta okoliščin (ki, kot pravi, niso bile naključne), je na koncu doživel prostost. Seveda pa tudi na svobodi ni bilo lahko: Frankl razloži zanimivo psihologijo zapornika kmalu po prestanju zaporne kazni. Frankl (2013) na kratko oriše temeljna načela logoterapije, ki se je v praksi izkazala kot zelo uspešna. Pri nas je postala logoterapija poznana po zaslugi Antona Trstenjaka, v prakso pa jo je vpeljal Jože Ramovš na Institutu Antona Trstenjaka.

Zaklad izkustva iz koncentracijskega taborišča mu je postal vir za razvijanje logoterašije po vojni. Najbolj odporni so preživeli. Frankl (2013) je že sam opisal, kako je kot psiholog preživel v taborišču smrti.  Človek, ki ni spoznal koncentracijskega taborišča, se čudi, da smo tam doživljali lepote narave in umetnost. Neverjetno se zdi, da smo poznali tudi humor. Nekega svojega prijatelja in kolega, poleg katerega sem več tednov delal na gradbišču, sem dobesedno treniral v humorju: nekoč sem mu predlagal, da bi se drug drugemu zaobljubila, da se bova vsak dan domislila vsaj ene smešne štorije, in sicer takšne, ki bi se lahko pripetila po osvoboditvi in vrnitvi domov. Takšna taborišča množičnega umiranja so postale v času koronavirusa bolnišnice s to razliko, da zdravniki skušajo bolnike rešiti. Sčasoma se bo verjetno pokazalo, da so preživeli bolniki ohranili voljo do smisla, tisti, ki so jo izgubili, so umrli.

Bog je naše notranje bistvo, ker smo po Bogu, z njim in v njem. Gre za celovitost zakramen ta trenutka (Lubich). Celovita kontemplativna duhovnost omogoča naše delovanje in osvet ljuje naše (ne)uradne veroizpovedi, absolutno izkustvo, modrost in ljubezen. Zaradi njene procesnosti Komel, Buber in Jäger zastopajo pojem vmesnosti (gr. metaxu, nem. Zwischen). Bog je prisotnost sama, zavest prisotnosti je procesna, nenehno se oblikovno prestrukturira skozi koordinate naših besed in dejanj. Zato generativna transformativna slovnica ni nikoli le mrtva črka. Nirvana, samsara, satori ima vzporednico v krščanski  gostiji (Kana Galilejska, zadnja večerja, nebeško kraljestvo). Duhovnost prihaja od spodaj, okvirjajo pa ga cerkvene ustanove.         

Po podatkih zadnjega popisa prebivalstva iz leta 2002 (zadnjega, v katerem je slovenska vlada spraševala o verski pripadnosti) je 57,8 % prebivalstva katoličanov, 2,4 % je muslimanov, 2,3 % je srbskih pravoslavcev, 0,9 % „drugih kristjanov“ in 10,1 % ateistov. Poleg tega se jih je 23 % opredelilo za „drugo veroizpoved“ ali pa je niso navedli, 3,5 % pa se jih je opredelilo kot „verujoči, ki ne pripadajo nobeni veroizpovedi“. Skoraj vse duhovne poti se začnejo pri držah telesa. V Indiji so to joge, v krščanstvu poskrbimo za celostne drže. 

Razlikujemo med eksoterično – apofatično (od besede) in katafatično (k besedi), ezoterično duhovnostjo. Cerkev goji apofatično duhovnost (262).  Tisto, kar zremo in tisti, ki zre, sta eno. Kontemplacija vodi v akcijo. Eno se razodeva v mnogih podobah. Izkusimo, da »v Bogu živimo, se gibamo in smo« (sv. Pavel). Ezoterična duhovnost in  njo religioznost po Jägru omogoča luč, ki razsvetljuje spoznanje vseh religij. Vsak trenutek našega življenja je čudež stvarjenja, za katerega naj b bili hvaležni Bogu kot so bili stari ljudje.  
 
Jäger (2008, 262) razlaga tudi pojem »integralne duhovnosti« kot »čuječnost v vseh razsežnostih«. Možno jo je razvijati »z vajo molčanja, predanosti in ljubezni« ta duhovnost vključuje telo, psiho in intelekt. Ker obsega celega človeka je tudi vertikalna v smislu celostne antropologije. v tem primeru gre za to, da je človek duh s človeško izkušnjo in ne obratno. 
Teolog Rahner definira 'človeka za poslušalca'. To pa postane, kadar ga obdaja notranji in zunanji mir oz. Sarahova tihota. Človek je socialno bitje, ki ne vzdrži dolgo v karanteni oz. izolaciji. Po svetu začenjamo izumljati nove oblike socializacije. Morda gre za v teh krizah za resetiranje kulture, če ima civilizacija še dovolj življenjske sile. Sicer se vsa v začetku obetavna gibanja formalizirajo in opešajo. Jaz, ki se ne more srečati s ti-jem, umira v osamljenosti. Duhovna ozaveščenost pomeni gojitev globljih odnosov, brez katerih ni človečnosti. Brez razširitve mističnih izkušenj verjetno svetovni etos ne bo zaživel. 

Vörös (2010, 397) se strinja z Maturano in Varelo v potrebi po reformirani ali transformirani znanosti, ki bi se morala odpovedati pretenzijam po absolutni gotovosti in objektivnosti, kar ne bi bila njena vdaja, temveč osvoboditev. Meje med mistiko in znanostjo ostajajo.

Koronavirus je katalizator sprememb, morda celo radikalnih revolucionarnih. Čim dlje bo trajala, večje bodo. Verjetno ne bodo le miroljubne tako kot jo je predvideval De Bono. Trinitarična božja revolucija bo trajala dlje, tako rekoč večno in globlje. Pomembno je, kako nas obveščajo o številu okužb in kako te informacije sprejemamo. Infodemija je še bolj nevarna kot epidemija, ker s svojo posplošeno atmosfero strahu pogojuje lažji prenos koronavirusa, ker se preveč zaposlujemo z vsakodnevnim številom novih primerov okužb. 

Če gre samo za nadaljevanje neoliberalnega kapitalizma po doktrini šoka Noami Klein, potem v ponesrečeni sintezi ekonomije in solidarnosti, ki jo razlaga Alenka Zupančič, dobimo bodočnost 'še več istega', čeprav svet ne bo več takšen kot doslej. Triumfiral bo kapital z novimi investicijami, posojili, zadolževanji obubožanih držav z namenom čim višje gospodarske rasti in profita. Virus ima podobne lastnosti kot kapital, ki ima do nekaterih mehke, do drugih pa trde in celo uničevalne prijeme s smrtnimi žrtvami. 

Papež Frančišek kliče k odpravi vojnih žarišč v svetu v času pandemije, saj je absurdno, da je javno nasilje dovoljeno kot da krvniki nimajo strahu pred okužbo. Kitajci so videti heroji, ker so prvi  (deklarativno?) premagali epidemijo, ki se je začela pri njih. In zdaj že lahko širijo svoj gospodarski in geopolitični vpliv z nasveti in izvozom mask in druge opreme. Na prvi pogled se zdi, da je treba pristopati k virusu le hladno faktografsko in razumsko z racionalnimi ukrepi. Vendar pa je človek predvsem osmišljajoče bitje s svojo vizijo, utopijo in misijo, kar vključuje predvsem kontrafaktično mišljenje. Arhetip žrtve je že v naši tradiciji. Kmetje so ponavljali molitev »Gospod reši nas kuge, lakote in vojske«. 
Molitev za primer zaprtih Cerkva: Jezus Kristus, v tem času te ne morem sprejeti v obliki evharistije. Zato te prosim, da v obliki duhovnega obhajila vstopiš v moje srce in da tam ostaneš.  Krščanstvo nas vabi, da naj raje žrtvujemo sebe kot drugega. O samoponiževanju Boga so govorili rabini že dolgo časa pred Kristusovim rojstvom npr. v judovski teologiji.  Pogosto se zamenjuje prostovoljno žrtvovanje s prisilnim. 

Definicija pojma religije  je spremenljiva, ker sta spremenljiva tudi človek in družba. Bog pa je še skrivnost. Gre za medsebojni odnos med Bogom in človekom. Človek Boga prosi, ta pa mu odgovarja. To, kar Bog pričakuje od nas, je božja volja ljubezni. Zanjo je treba moliti, da preoblikujemo naše srce po božjem srcu.  

Bog je neskončen. Prav tako se Sveto pismo nenehno prevaja. Juhant (2018, 149-152) proučuje pojem miru kot osnovne značilnosti, vendar ugotavlja, da vedno znova prihaja zaradi nasprotujočih interesov do nasilja. Ugotavlja privlačnost azijskih religij. 

Cusanski (2005) si je v 16. stoletju zamislil dialog med kristjani, muslimani in regionalnimi predstavniki krščanskih Cerkva. Zastopal je ekumenski dialog med zastopniki različnih religij. Krščansko stališče zastopajo Beseda t.j. Jezus Kristus, učenec Peter in apostol Pavel. Na nasprotni strani so muslimani: Turek, Arabec in nato Žid. Na strani Čehov je precej husitov. Beseda je tekla tudi o Zadnji večerji. V diskusiji so prisotni tudi Nemci in Angleži, ker je šlo tedaj že za regionalne razlike v cerkveni zgodovini. 

Notranji človek je prav tako ambivalenten kot zunanji, ki pa ni duhoven. Gre za predan odnos do Boga. Sekularizacija je zaradi 1. antropocentrizma, 2. Neoliberalnega kapitalizma 3. tehnicizma, 4. premoči politične države oz. ekonomizma. Skratka človek ne potrebuje Boga, če ga religija zasužnjuje, če je pomembnejši denar (mamon), če stvari tehnično obvladuje.     Iz človekovega srca prihajajo hudobne misli, nečistvovanja, tatvine, umori,… (Mr 7,20-23). Religije ponujajo sredstva, kako naj se človek duhovno poglablja. Za to potrebuje neprestano molitev, post, predvsem pa nesebično mistično izkustvo, ki je vrhunec vsakega verskega prizadevanja (Juhant, 2018, 158).  

Vörös  meni, da je v mistiki cilj nebo. V svoji razpravi ukvarja s potmi in etablirane religije v tem delu ne bodo mogle dobiti dokazil o ekskluzivnosti mistikov njihove tradicije. Prav tako ne newagerska duhovnost, ki si je še nedavno domišljala, da si mistična doživetja lahko kupi s psihogenimi drogami. Seveda je največji izziv te knjige v njenem soočenju s strogo znanostjo, v kateri je mistika prej zelo mejno (če ne čezmejno) področje kot kaj drugega.

Vörös si je upal dregniti v ta osir in lahko rečem, da v postelji z ezoteriko po eni strani ni izgubil znanstvene nedolžnosti, toda po drugi strani je v rutiniranem zakonu z znanostjo dodobra preizkusil njene meje in ni izgubil ljubezenskega naboja do poslednjih vprašanj življenja in bivanja. V sosledju torej skušajmo predstaviti to delo.

Po Vörösu »mistika in mistično doživljanje namreč nista istovetna zunanjemu, s soncem ožarjenemu svetu, temveč nepredirni, žarkom svetlobe nedostopni temi«. Da Vörös ne bi zdrsnil, si je k načrtu dela nadgradil Wittgensteinovo modrost, da smemo lestev logike, ki nas privede na »prag mističnega«, odvreči šele, ko smo se po njej povzpeli. Zato se osredo toči na tri vidike mističnega doživljanja: kognitivni (s pomočjo sodobnih znanosti), fenomenološki (izkustvena raven) ter epistemološki (o mističnem spoznanju).

Že v začetku nakaže srž problema in rešitev iz epistemološke zagate. H kognitivnim znanostim se vrača skozi številna poglavja do konca, kar zadeva fenomenologijo, pa pojasni, da igra v tej igri ključno vlogo bolj ontologija in da epistemološko dualistično znanje v tem primeru spodriva gnozeologija kot nedualistična vednost. Toda do tja je treba priti in se ne zameriti strogim postulatom eksaktne znanosti.

Temeljno vprašanje je, kaj sploh je mistika. Beseda mistika izvira iz grškega glagola mýō, ki pomeni: 'imam zaprta usta', 'mižim'). Mýstēs je bil prvotno tisti, ki je bil posvečen v antične misterijske kulte. Tudi v krščanstvu, pri cerkvenih očetih, mistično ni predstavljalo le psihološkega (subjektivnega) izkustva, temveč je označevalo »izkustvo nevidnega objektiv nega sveta«. Proti koncu 19. stoletja se pojmovanje mistike razcepi v dve smeri. Prva se je navezovala na tradicijo philosophie perennis (vekovite filozofije) in to vodi v tezo, da različne duhovne tradicije (in religije) izražajo skupno jedro ali temeljno resnico. Druga pa je šla v smer psihologizacije mistike, torej v fenomenološko-eksistencialno dimenzijo, ki omogoči doživetje Enosti, poenotenje Jaza in Absoluta.

Vörös nas vodi preko labirintov psihologizma, raziskav o zauživanju pejotla, meskalina. Omenja raziskovalce, ki so v tem videli priložnost za novo odčaranje sveta. Kaj so mistična doživetja, če niso videnja, glasovi, zamaknjenja. Gre za zlitje horizontov med jazom in svetom, med znotraj in zunaj, med subjektom in objektom.

Vörös piše o »ugasnitvi jaza in sveta« v izkustvu »gole Enosti« ali »golega Niča«. Naniza  primere mistikov, indijskih, sufijskih, krščanskih, npr. Dionizija Aeropagita. Na religijskih tradicijah pokaže tipične faze, npr. očiščenje (purgatio), razsvetljenje (illuminatio) in poenotenje (unio), določil začetek mistične poti s prebujenjem (spreobrnjenjem) itn. 
v izkustvo ne vstopamo z distance, neprizadeto znanstveno. Zakaj? Ker je temeljni cilj mistike doživetje »ne-dvojnosti«, dokončno preseganje bivanjskega dualizma. 

Skrivnost mistike ni v tem, da med znanostmi in vednostmi gradi mostove, temveč da se »bivanjskega premoščanja« loti s klicem, »da je za osvoboditev treba požgati vse mostove, ali natančneje, vse ideje o mostovih«. Namesto simbolnih form, s katerimi bi »metali na kup« razpadle celote, gre za proces, ki ga izniči že najmanjši piš eksistencialnega vetra, in razkol odpravlja tako, »da se umesti vanj«.

Vörös pravi: »Skozi razpoko, ki zazija v dihotomni strukturi subjekt-objekt, na pogorišču jazstva in predmetnosti, lahko nato neovirano 'zasije' odzadnja, vselej prisotna Enost/ Ničnost« (Vörös, 2010, 323). Gre za »učeno nevednost«, to je docta ignorantia. Modrost se poraja iz Niča. Meja Niča sta duh in razum.

Vörös (2010, 397) se strinja z Maturano in Varelo v potrebi po reformirani ali transformirani znanosti, ki bi se morala odpovedati pretenzijam po absolutni gotovosti in objektivnosti, kar ne bi bila njena vdaja, temveč osvoboditev. Meje med mistiko in znanostjo ostajajo.

Človek skuša zagospodariti nad življenjem in smrtjo, tehnološko zavzeti vesolje, kar pa se prej ko slej izkaže kot iluzija. Človek skuša zagospodariti nad življenjem in smrtjo, tehnološko zavzeti vesolje, kar pa se prej ko slej izkaže kot iluzija. Neupravičeno je početje, ki ga označuje Alnutt z metaforo 'lastimo si nebo' (2018). Alnuttov roman s tem naslovom je zanimiv tudi zato, ker se mati na smrt bolnega otroka odloči za sinovo pasivno evtanazijo po neuspešnih poskusih nekega češkega zdravnika – šarlatana, ki služi z navideznim uspešnim zdravljenjem. Obenem pa se že ločena zakonca spet zbližata, ko si bivši mož 'neha lastiti nebo', ko spozna svojo zmoto glede napačnega zdravljenja sina. Ekološka kriza je nastala, ker si človek lasti ves planet Zemljo, rastlinski in živalski svet s poseganjem v njen biotop.    

Pandemija koronavirusa je v l. 2020 izbruhnila prav zaradi te osnovne napake prilaščanja biotopa. Ne gre samo za nadaljevanje neoliberalnega kapitalizma po doktrini šoka Noami Klein. Gre za ponesrečeno sintezo ekonomije in solidarnosti. Morda bo globalno prevladovala  bodočnost 'še več istega', čeprav lokalno svet ne bo več takšen kot doslej. Triumfiral bo kapital z novimi investicijami, posojili, zadolževanji obubožanih držav z namenom čim višje gospodarske rasti in profita. koronavirus ima podobne lastnosti kot kapital, ki ima do nekaterih bolnikov mehke, do drugih, zlasti tistih s pridruženimi tegobami pa trde in celo uničevalne prijeme s smrtnimi žrtvami. Verjetno so pri zaščiti pred okužbami potrebni najprej dobri psihofizični in socialni pogoji vključno z močno vero, pa tudi maske in druga oprema. V vsakem primeru pomaga pozitivna naravnanost do življenja. 

Papež Frančišek poziva k odpravi vojnih žarišč v svetu v času pandemije, saj je absurdno, da je javno nasilje dovoljeno kot da krvniki nimajo strahu pred okužbo. Kitajci še vedno lahko širijo svoj gospodarski in geopolitični vpliv z nasveti in izvozom mask in druge opreme. Na prvi pogled se zdi, da je treba pristopati h koronavirusu hladno faktografsko in razumsko z racionalnimi ukrepi. Vendar pa je človek predvsem osmišljajoče bitje s svojo vizijo, utopijo in kritično misijo, kar vključuje tudi (samo)zaščitne ukrepe proti okužbam. Arhetip žrtve je že vsajen v naši tradiciji. Kmetje so ponavljali molitev »Gospod reši nas kuge, lakote in vojske«. 

Življenje ima za teorijo avtopoeze po Maturani, Varelli in Luhmannu avtonomno razsežnost, ki izhaja iz sebe. Nastajanju novega jezika sledi sistemsko nastajanje sveta in smisla. Pri Luhmannu vsak sistem komunicira s samim seboj in z drugimi sistemi v specifičnem jeziku. Za vsakega so značilni binarni kodi: za izobraževalnega vzgoja – nevzgoja oz. znanje in neznanje, za pravnega prav in ne-prav, za znanstveno-raziskovalni preverjena in zavrnjena hipoteza, za religioznega vera in ne-vera,…  

S prestopom subjekta in objekta v celo-bitno raven vzajemnosti oz. krožnosti stopimo v paradoksalno polje, ki je blizu Heglove in Engelsove definicije svobode kot spoznane nujnosti. Ob celostnem spoznanju se razmejujeta fenomenologija in mistika. Znanost mistiko lahko osvetli, ne more pa je pojasniti, saj ni »kalibrirana« za merjenje bistvenega, to pa je »celovitega transformativnega značaja«.

Na osnovi pozitivne psihologije je upokojeni angleški zdravnik, ki na Malti izumlja predloge za osebnostni razvoj bodisi po paralelnem ali lateralnem mišljenju,  izdelal koncept pozitivne revolucije, ki je sončne, rumene barve in jo lahko vsakdo izvaja kar doma po načelih petih prstov na eni roki. Palec pomeni  konstruktivnost delovanja v pozitivni smeri, kazalec kaže na povečevanje pozitivne naravnanosti, navad in spretnosti, sredinec kaže na zmanjševanje negativnega odnosa in izboljševanje samega sebe, prstanec pomeni spoštovanje dostojanstva drugih ljudi, mezinec pa kaže na prispevek pri spodbujanju drugih ljudi v smeri pozitivnega delovanja. Za razliko od proletarske, nasilne, negativne, kolektivne družbene  revolucije, je pozitivna miroljubna in skupinska. Po bivšem papežu Benediktu XVI. pa je samo Bog resnično revolucionaren, ker dela vse novo. Papež Benedikt je prvi  definiral pojem božje revolucije. Spomnimo se, da Kristus na sliki drži tri prste skupaj v smislu enosti Boga Očeta, Sina in Svetega duha. Benedikt XVI. (2014) je napisal knjigo o Jezusovem otroštvu, ki je zadnji del trilogije o liku in oznanilu Jezusa iz Nazareta, ki sta že izšli. V njej je poskušal razložiti to, kar sta Matej in Luka na začetku svojih evangelijev poročala o Jezusovem otroštvu.

Papež Frančišek pa je prvi izvajalec te revolucije, če ga bodo tudi drugi videli v tej vlogi. Mislim, da konfesionalne religije ne bodo izginile zaradi notranje - endogene duhovnosti, saj nastajajo še nove verske skupnosti. Kozmopolitsko duhovnost bomo dosegli, če nam bo digitalna tehnologija pomagala h kakovostnim povezavam, da bomo vsi eno (lat. gens una sumus) ne glede na religijo, raso, nacionalnost, spol. Čedalje več pogumnih junaških dejanj bo potrebno za nastanek Novih Nebes in Nove Zemlje s studencem večne žive vode v kozmični katedrali. 

Obstaja več izzivalnih vprašanj v odnosu med Bogom in koronavirusom kot je odgovorov nanje. Koronavirus ni bog, ampak je njegovo nasprotje, zlo. Bog 'ki zbira svoje ljudstvo od sončnega vzhoda do zahoda', ni razdiralni, uničevalni, ampak miroljubni, spravljivi in ponižno ljubeči Bog. Koronavirus je izvorno živalski, preteči. Naši reptilski možgani ga razumejo kot grožnjo, na katero odgovarjajo vlade in državljani z medicinskim bojem proti njemu in begom drugega pred drugim v izolacijo. Po eni strani nas sili v svet osamljenih tujcev, po drugi pa izumljamo nove oblike internetnega in duhovnega združevanja.  Dolgoročno nas sicer navaja k bolj zdravemu in ekološko primernemu načinu življenju, vendar le, če se hočemo iz primerov njegovih številnih in še naraščajočih okužb česa naučiti. 

V našem otroštvu so nam že starši vcepljali strahospoštovanje do Boga, danes pa je to pri permisivni, pedocentristični vzgoji prepuščeno (fr. laissez faire) otrokovi 'lastni presoji'.  Ateisti menijo, da otroku ne pokaže 'prave smeri' bog, ampak življenje, kar v bistvu pomeni isto s predpostavko, da življenje daje Bog. Zaradi pomanjkanja trdne orientacije v današnji religiozni ponudbi in konkurenci vzhodnih in zahodnih religij vlada v svetu velika zmeda. Zlasti Japonci, ki se ne prištevajo k nobeni religiji radi združijo več religioznih usmeritev v eno. Marsikdo izmed nas vse življenje ne ve, v katerega boga verjame, dokler se mu pri obsmrtnem doživetju ne pokaže Bog. Vemo le za tiste primere začasno mrtvih posamez nikov, ki po naključju oživijo in potem o svojih doživetjih pripovedujejo drugim. Nekateri jim sicer ne verjamejo, ker tudi ne verjamejo v resnice Svetega pisma, a zanje je to velik preobrat. 

Tako nam npr. Anita Moorjani (2013) opisuje, da je že leta 2002 zbolela za rakom. Po dolgotrajnih bojih s to boleznijo je padla v komo. V njej je doživela obsmrtno izkušnjo, v kateri je doživela neskončno ljubezen. Spoznala je, da je bila njena največja napaka ta, da se je trudila postati nekaj, kar v bistvu ni bila. Po prebujenju iz kome je njeno telo čudežno ozdravelo. Tako danes predava in širi svoja spoznanja po svetu. 
    
Savel, ki je preganjal kristjane, je pri padcu s konja na poti v Damask, zagledal Kristusa in začel verjeti vanj. Odtlej ga poznamo po njegovih pismih kot zagovornika Pavla, ki je postal svetnik. Če bi postalo število duhovno prebujenih ljudi dovolj veliko, bi to izboljšalo svet. Verniki vemo, da se da z Bogom pogovarjati in da nam svetuje npr. prek angelov. Videnje Boga je, kot uči mistika, ki se je drži slabšalni izraz misticizem, je transpersonalno izkustvo. To pa pomeni, da je Bog drugačen, kot si ga predstavlja jaz. Po videnju Boga, ki sicer velja za skrivnostnega, se spremenimo. Izkušeni niso samo kontemplativni, ampak tudi aktivni, ker izkušnje prenašajo na druge. Neposredno izkustvo na duhovnih vajah uči tudi Cerkev.  

V teh pomladnih dneh 2020 Cerkev kliče k naši duhovni bližini naših src. Ko sprejmemo v srce Jezusa, sprejmemo tudi bližnje. Za navdih videnja Boga, moramo prositi Jezusa, da vstopi v naš svet besed, misli in dejanj. Med blagri, ki jih Jezus razkriva v svojem prikazova nju na gori Tabor (to je bilo mistično izkustvo njegovih učencev), pravi med drugim tudi to: »blagor ubogim v duhu, kajti njih je nebeško kraljestvo, blagor usmiljenim, kajti ti bodo usmiljenje dosegli, blagor čistim v srcu, kajti ti bodo Boga gledali…« (Mt 5, 1-12). Ne gledamo vsak svojega boga znotraj svojih predstavnih zmožnostih, ampak najvišje ga Boga predvsem po njegovi zaslugi. To gledanje v vseh religijah predstavlja najvišjo srečo, blaženost. Med krščanske pogoje gledanja sodijo vera, upanje, ljubezen, usmiljenje, krotkost, otroška duša, nenavezanost na svoje bogastvo in še kaj. Verjetno pa je primarna že pripravljenost, da se to lahko zgodi in predanost, da se zgodi.

Ker je Peter Jezusa 3 krat zatajil, ga pozneje, ko se je po svojem Vstajenju že tretjič prikazal sedmim učencem 3 krat vpraša, ali ga ljubi.    Ko so pojedli, Jezus vpraša Simona Petra: »Simon, Janezov sin, ali me ljubiš bolj kakor tile?« Odgovori mu: »Dà, Gospod, ti veš, da te imam rad.« Reče mu: »Pasi moja jagnjeta!« Spet v drugo ga vpraša: »Simon, Janezov sin, ali me ljubiš?« Odgovori mu: »Dà, Gospod, ti veš, da te imam rad.« Reče mu: »Pasi moje ovce!« V tretje ga vpraša: »Simon, Janezov sin, ali me imaš rad?« Peter se užalosti, ker ga je že tretjič vprašal: »Ali me imaš rad?« in mu odvrne: »Gospod, ti vse veš, ti veš, da te imam rad.« Jezus mu reče: »Pasi moje ovce!« Tako bi morali tudi mi vedno znova odgovarjati Gospodu, ki prihaja k nam s pesmimi slavljenja in čaščenja. Že pokojni nadškof Alojz Uran je posnel ploščo z napevom 'Gospod, ti veš, da te ljubim', ki jo predvajajo na radiju Ognjišče na prošnjo jubilejnih dogodkov njegovih članov. 

Kardinal Robert Sarah (2018, 2019, 2019a, 2020) je napisal tetralogijo kriznega položaja 
Katoliške cerkve so polne zmedenih, skoraj obupanih kristjanov. Proti večeru gre in dan se je že nagnil je preroški klic. Ali bodo ti boleči stavki odmevali ali bodo izpuhteli v temno noč? Upanje je življenjsko tkivo kardinala Saraha. Kljub revščini, v kateri se je rodil v Gani (1945), nasilju diktature, nenadnim prestavitvam, utrujenosti od napornih bremen, nikoli ne dvomil in ga nikoli ni bilo strah. Kajti Bog je z njim. Sarahova tetralogija je »poziv k jasnosti in modrosti«. Namenjena je vernikom, ki zaradi škandalov v Cerkvi izgubljajo pogum in voljo. Vernikom prinaša veselje, ki mu ga daje Kristus. 

Treba je ustaviti vsako duševno gibanje, da se predamo tihoti. Čisto mišljenje je bilo v antiki več vredno kot politično udejstvovanje, ker je bila kontemplacija pred akcijo, opazovanje in izkustvo večnosti pred minljivim. Novoveška Vita activa predpostavlja množično družbo pred privatno področje. Gospodarstvo je bila privatno področje. Množična d. ne tolerira drugačnosti. Zato normira vedenjske drže. S čim ogroža eksistenco človeštva in človečnosti? 
Možno je domnevati, da se bo človekov razvoj zopet delno obrnil h kontemplativnosti, ki je sicer prevladovala v antiki in srednjem veku.

Pravimo, da je krščanstvo religija besede. Vendar pa je to najtežje sprejeti. Nekateri to dojamejo v trenutku, drugi rabijo za to dlje časa ali celo vse življenje. Alternativa je Bog ali nič. Hribar (1970) se fenomenološko sprašuje po razliki med molkom besede in besedo molka. Beseda, ki nastane iz molka je zven tišine, ki mu prisluhnemo (Hribar, ibidem, 41). Do molka besede znotraj njene manipulativne razpoložljivosti, kontekstualne odvisnosti in inflatornosti zlorabe pomenov ne pride. Šele v njeni nerazpoložljivosti 'molka besede' se izrazi najizpovednejša beseda. Hribarjevo razmišljanje na področju biti omogoča razumevanje tudi prispevka Saraha in Diada (2019), ki skušata prek izvora božje besede v molku oz. tihoti doseči  njeno dejavno prisotnost v našem srcu. Božja beseda nas preoblikuje oz. spreobrne na način transformativne gramatike. Seveda je možno tudi božjo besedo reducirati na prazno ponavljanje, ker se tudi v Cerkvi preveč govori, zato Jezus pravi, da naj ne molimo kakor pogani, vendar je med drugimi tudi Kierkegaard odkril produktivno ponavljanje.   
 
Sarah (2019) poroča, da so duhovniki prizadeti zaradi anomalij znotraj Cerkve. V boju proti virusu zbolevajo tudi zdravniki, duhovniki pa molijo zanje. Očitno je, da bi si vsi zaslužili duhovno prenovo, ki jo je predvideval že 2. Vatikanski koncil v 60. letih prejšnjega stoletja, vendar pa se še ni zgodila v celoti. In ta prenova naj bi bila po Jagru celovita, kar pomeni za vso predkonfesionalno področje konfesionalnih religij.  
  
Kardinal Robert Sarah (2019) poroča, da so duhovniki prizadeti zaradi anomalij znotraj Cerkve. V boju proti virusu zbolevajo tudi zdravniki, duhovniki pa molijo zanje. Verniki molimo za duhovne poklice, duhovniki molijo zase in papeži zanje. Vsi pa se lahko zavzemamo za duhovno prenovo, ki jo je predvideval že 2. Vatikanski koncil. Potrebna je duhovna mobilizacija za nastanek novega bratstva (p. Frančišek). Ko bo dosežena kritična masa ljudi, ki bodo imeli notranje izkušnje enosti s Kristusom, bo svet boljši. 
Če koronakriza ne usmerjala k drugačnem ravnanju, bodo profitirali samo posojilodajalci. Treba bi bilo preklicati dolge in prerazdeliti zemljo oz. lastnino. Slabšanje mednarodnih razmer nas paralizirajo že brez koronavirusa, kaj šele z njim. S tega vidika je še kako potreben Sarahov in Diatov nauk o notranji tišini.     

Današnja materialistična kultura nas odvrača od Boga, ki je ubog. »Blagor vam ubogi, kajti vaše je Božje kraljestvo« (Lk, 6,20) bedo smo si ustvarili ljudje sami. Bog ni odgovoren zanjo. Sarah trdi, da človek brez Boga ne pride do notranjega počitka. Ni naklonjen medijski družbi, ker zaradi njih človek pristaja na skušnjave in se odvrača od globine.  Večina se ne zaveda, da je treba imeti pravo mero med govorjenjem in molčanjem. Ne gre za to, da moramo molčati, o čemer ne moremo govoriti, ampak za to, da tudi ne smemo. Pretirano, objestno govorjenje pogojuje koletaralno škodo. Sarah (2019) zastopa znan rek, da se govoriti naučimo v dveh letih, molčati pa se učimo vse življenje. Ni lahko, ker nas bombardirajo misli, spomni in čustva od drugih od zunaj in naše od znotraj. Treba je veliko vaditi ob duhovnem branju (lat. lectio divina). 

Sarah in Diat (2019) sta prepričana, da je tihota milost. Diktatura hrupa potrošniškega sveta pogojuje, da vizualne podobe ugašajo tihoto pogleda in glasnost ubija tihoto srčnega utripa. Tako ne slišimo resničnih vprašanj in ne vidimo milih obličji drugih in Drugega. Ker ne znamo več darovati tihote poslušanja in smo izgubili občutek za njeno svetost. To je obubožani svet! V  takem svetu ne ljubimo zares, ne ljubimo globoko in ne postajamo ljubezen sama. Avtorja (2019) trdita: »Tihota je pogoj za ljubezen in vodi k ljubezni.« Zato spoštujmo, varujmo tihoto, da ne obuboža naše srce«. Velika razlika je med osamljenostjo in samoto. Samota je pogoj za poslušanje tihote, ki je že v nas. Treba je le utišati zunanje in notranje glasove. Osamljen  človek išče veliko govoric okrog sebe, da preglasi svoj notranji kaos. Hrup pomeni ne-mišljenje, zato uničuje demokracijo, za katero je potrebno kompleksno kritično mišljenje in potrpežljivo pogajanje.  
2. Specifična in univerzalna krščanska duhovnost
Krščanska duhovnost spreminja oblike že skoraj do neprepoznavnosti, čeprav njena osnovna svetopisemska vsebina ostaja ista. Sveto pismo se zaradi odkrivanja nians posameznih izrazov in primerjav z drugimi religijami in spreminjanja živih jezikov vedno znova prevaja. Specifično pa se manifestira v specifičnih okoljih, ki ji dajejo različne poudarke. Skušali smo izluščiti splošne značilnosti, ki pa dobijo v religiozni praksi posebne poudarke. Tako pravoslavni kar najbolj poudarjajo pomen Marije – bogorodice, protestanti pa v najmanjši meri.  Za krščansko duhovnost so značilni troedini Bog (Oče, Sin in Sveti duh), vera, upanje in ljubezen kot zastonjski dar, usmiljenje, empatija, milost, odpuščanje, deset božjih zapovedi, življenje, luč, notranjost,.... Sveto trojico poznajo različna indoevropska ljudstva. Najdemo jo v antropološki strukturi človeka kot telo, duša, duh, v tročlenski dialektiki po shemi: teza, antiteza, sinteza. Žalec (2010, str. 103-110) analizira značilnosti krščanskega duha, ki izhajajo iz pojma (troedine) osebe pri Berdjajevu Prav tako kot oseba tudi duh nista objekt, ni dela, je notranji, globinski, integrativen in simbolni odnos. Pri nekaterih ljudeh to  začutimo, pri drugih pa ne. Duh je neviden, a kljub temu učinkuje. V odnosu začutimo njegovo produktivnost. Od helenističnih poskusov dalje obstaja težnja, da bi pogansko in krščansko duhovnost združevali, vendar pa je pri tem potrebna velika previdnost. V bistvu gre za poskuse redukcije Kristusa kot Boga-človeka bodisi na Boga, bodisi na modrega človeka.  Mi sami ne moremo ločiti zrna od plevela. Lahko pa ju razlikujemo in molimo za zmago dobrega nad zlim.
Kako danes razumeti božjo previdnost? Stvarstvo ima svojo lastno dobroto in popolnost, vendar ni prišlo iz Stvarnikovih rok v celoti dokončano. Ustvarjeno je “v stanju poti” (“in statu viae”) naproti poslednji popolnosti, ki jo je treba še doseči in za katero ga je namenil Bog. Ukrepi in posegi, s katerimi Bog skrbi za svoje stvarstvo in ga vodi k tej popolnosti pomenijo božjo previdnost. 

Ker Sveti Duh veje, kjer hoče, ni le tolažnik, je duh veselja, usmiljenja. Origen govori o teologiji duhovnih čutil. Sadovi Svetega duha so: ljubezen, veselje, mir, potrpežljivost, blagost, dobrotljivost, zvestoba, krotkost, samoobvladovanje (Gal, 5, 22-23). Način doseganja naštetih vrednot je v multifunkcionalnem samoobvla dovanju. Ene brez druge ni, tako kot eden brez drugega ne dosežemo vzajemnosti in solidarnosti. V tem je tudi integrativno pedagoški princip.     

Za duh krščanstva so po kardinalu Rodetu značilne lastnosti veselje, svoboda, lepota, dobro ta. Čistost pomeni ljubiti osebo zaradi nje same. Čistost  je duhovna energija, ki ljubezen osvobaja od sebičnosti in nasilnosti.   

Posvetni duh je duh časa (nem. Zeitgeist), ker se ravna po logiki sveta, Sveti duh se pa ravna po božji logiki oz. logosu križa. Kristjani postajamo čedalje manj posvetni in čedalje bolj božji. Posvetni čas je v božjem času oz. večnosti. Božja logika je logika pozitivnih nasprotij: krivo postane ravno, žalostni bodo potolaženi, … Spiteris (2000, str. 58) pravi, ko umiramo, se rojevamo; kraljujemo, ko služimo, svobodni smo, ko pozabljamo nase, življenje pridobi mo, ko ga izgubimo. Ljubezen je zastonjski dar.  Če želimo živeti v skladu s Svetim Duhom, je treba po Svetem Avguštinu ohraniti svobodo ljubezni, ljubiti resnico evangelija in se zavzemati za edinost.  Cerkev je po Svetem Duhu 1. Ena, 2. Sveta, 3. Katoliška, 4. Apostol ska.  Sveti Duh nas po anamnezi usmerja v prihodnost odrešenja. Sveti Duh združuje (gr. symballein - združevati), zli duh (gr. diabolein – razdvajati, deliti) pa razdvaja, deli v rimskem smislu divide et impera. 
 
S spreminjanjem duhovnosti se spreminjajo tudi njegove definicije. Večji del duhovnih kultur je še sestavina naše podzavesti, ki jo šele postopno odkrivamo.  Kako razlikovati navidezno in pristno duhovnost? Ko Cerkev oznanja to, kar je zastonj prejela (prim. Mt 10,8; Apd 3,6), lahko deli z vsemi in zlasti mladimi pot in resnico, ki vodita do smisla bivanja na tej zemlji. Jezus Kristus, ki je za nas umrl in vstal, se daruje za našo svobodo in nas vabi, da iščemo, odkrivamo in oznanjamo ta pravi in polni smisel. Papež Frančišek (2018) nagovarja mlade naj se ne bojijo Kristusa in njegove Cerkve. V njiju se skriva zaklad, ki napolnjuje življenje z veseljem. Izhaja iz lastne izkušnje: po zaslugi vere je našel odgovor na svoje sanje in moč, da jih uresniči. V Argentini je videl veliko bolečine in revščine, ki je izmaličila obraze številnih bratov in sester. Za tiste, ki smo z Jezusom, je vse zlo le izziv k večji ljubezni. Številni (mladi in stari) možje in žene so se iz ljubezni do evangelija velikodušno žrtvovali za svoje brate in sestre, včasih celo do mučeništva. Iz Jezusovega križa se učimo logike Božjega darovanja samih sebe (prim. 1 Kor 1,17-25) kot oblike oznanjevanja evangelija za življenje sveta (prim. Jn 3,16). Ko vnema Kristusova ljubezen, použiva tistega, ki gorí, ter krepi tistega, ki ga ljubi; ga razsvetljuje in greje (prim. 2 Kor 5,14). V šoli svetnikov, ki nam odpirajo obsežna Božja obzorja, nas vabi, da se v vsaki situaciji vprašate: »Kaj bi storil Kristus na mojem mestu?« Brez vprašanja in pripravljalne molitve ne slišimo božjega glasu.  

Poslani smo, da posredujemo evangelij vsem. Mladi po srcu se odpiramo v življenje. Rast v milosti vere nas prevzema v tok mnogih generacij pričevalcev, v katerem modrost tistih, ki imajo izkušnje, postane pričevanje in spodbuda za tiste, ki se odpirajo prihodnosti. Cerkev gradi medgeneracijske mostove v sobivanju različnih življenjskih obdobij, v katerih vera v Boga in ljubezen do bližnjega predstavljata dejavnika globoke povezanosti.

Na svoji poti za Kristusom, samim seboj in svetom smo po eni strani na poti k začetku, kjer smo z rojstvom pot začeli in h koncu v onostranstvo. Veselimo se zmage nad zlom v Gospodu.      

V srednjem veku so ljudje gojili pripravo na onostransko življenje. Z novoveško filozofijo subjekta in sekularizacijo pa je to zamrlo. Theis (2018) načenja pomembna vprašanja kot so, čemu obstajamo, kako je smrt prišla k nam, ali obstaja življenje po smrti in vpogled v življe nje po tem. Theis predstavi idejo o posmrtnem življenju vsakega človeka in možnost bivanja v nebesih vsakega vernika. Ta gotovost nudi določeno tolažbo ob misli na smrt, ki predstav lja strah vzbujajočo komponento v življenju ljudi. Bralec spoznava misli o večnosti, da lahko preživi z njegovim Stvarnikom. Duhovna misel, da po smrti obstaja še nekaj več, izpolni vsakega z upanjem, veseljem in ljubeznijo do življenja. 

Mir je simbol življenja (Neumann, 2001, str. 217-261). Neumann raziskuje pomene miru v različnih jezikih. Opazi, da gre za uravnoteženo skladnost nasprotij.  Duh se z nami igra, dokler se mu upiramo. Mi in svet si sopripadamo (kar pomeni ruska beseda 'mir'), ko sodimo skupaj v miru.Ta mir ni mrtev, ampak je dinamičen, ustvarjamo ga z medsebojnim pretokom energije, upanja in ljubezni. To je obenem nastajanje psihosocialne in duhovne realnosti. Do duhovnega miru človek sam ne zna priti, zato Jezus pravi »svoj mir vam dam«.

Schwikart (2010) jasno pokaže, da brez dejstva človekove smrti ne bi bilo religij. Zato jo  krščanstvo, budizem, islam in hunduizem itd. vsaka na specifičen način povezujejo z večnim duhovnim življenjem. Smrt razumejo kot del tega življenja.     

Grški modernistični pesnik Odiseas Elitis je napisal poemo Hvaljeno bodi. Krščanska Spravna molitev pa poteka takole: Bog bodi hvaljen.
Hvaljeno bodi njegovo sveto ime.
Hvaljen bodi Jezus Kristus, pravi Bog in pravi človek.
Hvaljeno bodi ime Jezusovo.
Hvaljeno bodi njegovo presveto Srce.
Hvaljena bodi njegova predragocena Kri.
Hvaljen bodi Jezus v najsvetejšem oltarnem Zakramentu.
Hvaljen bodi Bog Sveti Duh, Tolažnik.
Hvaljena bodi vzvišena Mati božja, presveta Devica Marija.
Hvaljeno bodi nje sveto in brezmadežno spočetje.
Hvaljeno bodi njeno slavno vnebovzetje.
Hvaljeno bodi ime Device in Matere Marije.
Hvaljen bodi njen prečisti ženin sveti Jožef.
Hvaljen bodi Bog v svojih angelih in svetnikih.

Krščanstvo pozna duh požrtvovalnosti. Gospod je uničil Sodomo, ker ni bilo v njej niti 10 pravičnih, nato pa še Jeruzalem, ker v njem ni bilo niti enega. Nato je poslal svojega Sina, da bi s svojo nedolžnostjo odrešil grešni svet.   

V krščanski duhovnosti ima prednost notranji človek pred zunanjim, zgolj telesnim človekom. V času 'hitrega tempa življenja pozabljamo, da duhovni odnosi nastajajo počasi. Današnja nestrpnost, da moram vse takoj dobiti, to razsežnost zamegljuje. 

Izmed vseh darov, ki jih Bog daje kristjanom, ni večjega, kot je ta, da Sveti Duh prebiva v nas. Sveti Duh ima veliko funkcij, vlog in aktivnosti. Prvič, deluje v srcu vseh ljudi vsepov sod. Jezus je povedal učencem, da bo poslal Svetega Duha na svet, da »bo ovrgel svet glede greha, pravičnosti in sodbe« (Evangelij po Janezu 16,7–11). Vsak se zaveda Boga in njegovih pravičnih meril svetosti, najsi to prizna ali ne. Sveti Duh uporabi Božjo resnico v našem umu, da bi nas s poštenimi in z zadostnimi argumenti prepričal, da so grešniki. Ko se odzovemo njegovemu prepričevanju, da smo grešili, se pokesamo in začnemo verovati v Jezusa Kristusa, pridemo do odrešitve.

Po odrešujoči veri v Kristusa, pripadamo Bogu. Kako? To se zgodi, ker se Sveti Duh za vedno naseli v naše srce. V nas potrdi in zagotovi obljubo naše večne odrešitve kot Božjih otrok. Jezus je poslal Svetega Duha, da je naš pomočnik, tolažnik in vodnik.  Jezus je dejal »… jaz bom prosil Očeta in dal vam bo drugega Tolažnika, da bo ostal pri vas vekomaj« (Evangelij po Janezu 14,16). Beseda 'tolažnik', pomeni ›tisti, ki je poklican zraven‹ in vsebuje idejo nekoga, ki spodbuja in opominja. Pripadamo Bogu, ker se Sveti Duh za vedno naseli v srce vseh kristjanov (Pismo Rimljanom 8,9; Prvo pismo Korinčanom 6,19–20; 12,13). Bog Sveti Duh je »nadomestilo« vsakemu verniku za odsotnost Kristusa, da za nas izvaja funkcije, ki bi jih Jezus, če bi bil osebno ostal z vsakim izmed nas.

Med temi funkcijami je ta, da razodeva resnico. Prisotnost Svetega Duha v nas nam omogo ča, da razumemo in razlagamo Božjo besedo, Sveto pismo. Jezus je rekel svojim apostolom: »Ko pa pride on, Duh resnice, vas bo uvedel v vso resnico« (Evangelij po Janezu 16,13). Po navdihu Svetega Duha so zapisali, kaj jim je razodel o vseh Božjih naukih glede čaščenja, doktrine in krščanskega življenja. Cerkve so zbrale ta apostolska pisanja o resnici, navdihnjeni od Duha, v to, kar je postalo Sveto pismo. Danes je Sveti Duh kristjanov najvišji vodnik. Zdaj razsvetljuje naše srce in um, da bi razumeli in uporabili Sveto pismo. Odpre naše razumevanje in naredi Sveto pismo preprosto in jasno. Vodi po poti, po kateri moramo hoditi v vseh duhovnih stvareh. Brez takšnega vodnika bi bili nagnjeni k zmotam. Ker pa imamo Sveto pismo in Svetega Duha, imamo vso resnico, ki jo potrebujemo (Drugo pismo Timoteju 3,16–17). Ključni del resnice, ki jo razsvetli Sveti Duh, je, da je Jezus ta, za katerega se je izdajal (Evangelij po Janezu 15,26; Prvo pismo Korinčanom 12,3). Duh nas prepriča o Kristusovi božanskosti in utelešenju, da je Mesija, po svojem trpljenju in smrti, vstajenju in vnebohodu, poveličanju na Božjo desnico in o njegovi vlogi kot sodniku vsega. Sveti Duh daje slavo Kristusu v vsem (Evangelij po Janezu 16,14).

Ena izmed vlog Svetega Duha je, da nas opremi in usposobi za služenje. Prvo pismo Korinčanom 12 opisuje duhovne darove, dane kristjanom, da bi lahko Cerkev delovala kot Kristusovo telo na zemlji. Vse te darove nam suvereno daje Duh, da bi nas opremil kot Kristusove predstavnike svetu, ki kažejo njegovo milost in ga poveličujejo.

Sveti Duh opravlja delo posvečenja v našem življenju. Ko prebiva v nas, začne in nadaljuje delo preobrazbe v našem življenju. Rezultat je ljubezen, veselje, mir, potrpežljivost, blagost, dobrotljivost, zvestoba, krotkost in samoobvladanje (Pismo Galačanom 5,22–23). To niso dela našega mesa, ki ne more obroditi takšnega sadu, ampak so posledice prisotnosti Duha v našem življenju.

Spoznanje, da Božji Sveti Duh prebiva v našem življenju, da izvaja vse te čudežne funkcije, da za vedno prebiva z nami in da nas ne bo nikoli zapustil niti pozabil, je razlog za veliko veselje in tolažbo. Vsa slava Bogu za dragoceni dar Svetega Duha, ki prebiva v nas in za njegovo božansko delo v našem življenju!

Jezus nas vabi, naj odrinemo na globoko, spodbuja nas, naj podelimo tveganje, naj pustimo svoje egoizme ter mu sledimo; naj pustimo strahove, ki ne prihajajo od Boga, ki nas paralizi rajo in upočasnjujejo nujo, da bi bili graditelji miru, pospeševalci življenja.
 
Odgovor na vprašanje, kako opredeliti sam religijski koncept duha v krščanstvu ni problem, ker vera v Boga Očeta pomeni tudi vero v Jezusa in v Svetega duha. Molitev k Sveti trojici je tudi molitev k Svetemu duhu, čeprav jo sestavljajo za vsako instanco posebne molitve.    

Iščite najprej nebeško kraljestvo, vse drugo vam bo navrženo (Lk 12, 22-34). Ko se ozremo naj prej navzgor po božjo pomoč, in ne pa gledamo to, kar nas moti, zaupamo v Boga. Pater Marko Ivan Rupnik (2018) je v skupini enajstih izbranih teologov napisal knjigo o smeri Cerkve s papežem Frančiškom – vsak z lastnim teološkim poudarkom. Pater Rupnik v svojem delu opisuje papeževo smer na področju duhovne teologije. Gre za duhovno teolo gijo, ki je izraz prenove cerkvenega življenja, kakor jo je začrtal papež Frančišek, da bi »zmogli epohalni prehod, v katerem se nahajamo.« Poseben poudarek je namenjen ponov nemu ovrednotenju občestvenosti, saj Bog človeški rod kliče k »bivanju po Duhu«, to pa je občestveno bivanje oz. bivanje v odnosih. Duhovno življenje je v svojem bistvu večplastna stvarnost, saj se v gestah, besedah in čutenju tistega, ki živi duhovno, vedno razkriva neka globlja navzočnost, pomen, ki se ne ustavi na površju. Prav zato, ker duhovno bivanje pomeni, da živimo v drugem, v Kristusu, in da Kristus živi v nas, nobena stvar ni enoplastna: vse dopušča, da zaslutimo še en obraz, slišimo še en glas, zaznamo dejanje še nekoga drugega.«

Vera v moč večne zastonjske ljubezni, ki prehaja. Božji spomin – anamneza nas preoblikuje.  Rupnik (2005, 31) meni, da ljubezen (ex-statis- iz sebe) ne omogoča varčevanja, počitka, ampak izčrpava, uničuje, rani. Rupnik je prepričan, da bo individualizem počasi premagan. Lepota je uresničena ljubezen. Resnica ni tiranska, resnica ljubi simbolno govorico. V sim bolni govorici je prostor za svobodno pripadnost, svobodno sprejetje. Lepota je telo dobrega, če se dobro ne uresničuje kot lepota, je to fanatizem, ki je sposoben pohoditi tudi človeka. Duhovnost pomeni občestvenost.  Resnica ustvarja lepoto. Povejmo drugemu lepo resnico in dobro novico. Če smo apatični, ne moremo slediti veselemu oznanilu svete trojice kot ljubeče ljubljene ljubezni.  

Duhovno življenje pomeni sodelovanje pri poveličanju, da bo raslo 'poveličano telo' notranjega človeka, ki prevzame skrb za zemeljskega človeka (Rupnik, 2005, 37). 
Ljubezen objema, kakor da ne bi objemala, povezuje, kakor da to ne bi in združuje, ne da bi prisilila. Samo Bog oče ve, kako ljubezen lahko prodre v srce, da jo sprejme. Kadarkoli lahko sprejmemo ljubezen.
 
Poznamo več oblik molitev, ki se stekajo na 'formulo TIP – trkajte, iščite, prosite'. Kljub temu nekateri dvomijo, da Bog odgovarja na njihove molitve. Bog ni slaboslišen in odgovarja. Preverimo pa, ali smo čistega duha in ali celostno molimo.  »Glejte, Gospodova roka ni prekratka, da bi ne mogel odrešiti, in njegovo uho ni gluho, da bi ne mogel slišati. Pač pa so vaše krivde postale pregrade med vami in vašim Bogom, vaši grehi so zagrnili njegovo obličje pred vami, da ne sliši.« Spreobrniti se je treba od resnice ki služi nam k Resnici, ki ji služimo mi (Maritain). Omesti je treba pojmovne pajčevine, da smo sposobni slediti Svetemu Duhu. Bog je skrivnost. Zato judovska modrost uči: »Če bi Boga poznal, bi bil jaz on.« 

Papež Frančišek je 21. 10. 2018 za misijonsko nedeljo prebral naslednji evangeljski odlomek (prim. Mr 10, 35-45), ki opisuje Jezusa, ki še enkrat in z veliko potrpežljivostjo skuša »popraviti« svoje učence, ko jih spreobrača iz miselnosti sveta v Božjo miselnost.«   

Priložnost za to sta mu dala brata Jakob in Janez, dva izmed prvih, ki jih je Jezus srečal in jih poklical naj hodijo za njim. Veliko poti sta že napravila z njim ter pripadata skupini 12ih apostolov. Zato sta se, medtem ko so na poti proti Jeruzalemu, kjer naj bi, kakor učenci z nemirom pričakujejo, končno ustanovil Božje kraljestvo, brata opogumila in na učitelja naslovila svojo prošnjo. Približala sta se mu: »Daj nama, da bova sedela v tvoji slavi, eden na tvoji desnici in eden na tvoji levici.« (v. 37). Jezus ve, da Jakoba in Janeza poživlja veliko navdušenje do njega in za zadevo kraljestva, ve pa tudi, da so njuna pričakovanja in njuna gorečnost okužena s posvetnim duhom, z duhom sveta. Zato je odgovoril: »Ne vesta, kaj prosita« (v. 38). Medtem ko sta ona dva govorila o »prestolih slave«, na katerih sedeti ob Kristusu Kralju, Jezus govori o kelihu, ki ga je potrebno piti, ter o krstu, ki ga je potrebno prijeti, torej o svojem trpljenju in smrti. Jezus jima v naprej napove, da bosta njegov kelih pila in prejela njegov krst, kar pomeni, da bosta tudi onadva kakor tudi drugi apostoli, soudeležena pri njegovem križu, ko bo prišla njuna ura. Zato Jezus zaključi: »Sedežev na moji desnici ali na moji levici pa ne dodeljujem jaz, ampak so za tiste, ki jim je pripravlje no« (v. 40). Kot bi rekel, sedaj hodita za menoj ter se učita pot ljubezni »na kateri se izgublja«, za nagrado pa bo poskrbel nebeški Oče. Na poti ljubezni se vedno izgublja, kajti ljubiti pomeni opustiti sebičnost, usmerjenost nase, da bi služili drugim. Bog Oče se razveseli Sinovega krsta v Jordanu: »Ti si moj ljubljeni Sin, nad teboj imam veselje« (Mr 1,11). Tako se razveseli tudi slehernega našega krsta. Po krstu smo poklicani, da pričujemo za tistega, ki nas je poklical iz teme v svetlobo.

Vsakdanji križ ima več oblik, kot n.pr.: bolezen, izguba službe, nezmožnost urediti družin ske ali službene težave, občutek nemoči, ker nam ne uspe vzpostaviti iskrenih odnosov, občutek nemoči ob velikih svetovnih spopadih,  ogorčenje zaradi vedno novih škandalov v naši družbi ipd. Največje odkritje dveh tisočletij krščanstva je v tem, da v vsaki bolečini, naj si bo v duševni, duhovni ali telesni, najdemo Jezusa, kajti on je v kriku največje zapuščenosti na križu: »Moj Bog, moj Bog, zakaj si me zapustil« (Mt 27,46), sprejel nase vse oblike trpljenja. Kadar zavestno objamemo svoj križ, objamemo od mrtvih vstalega Jezusa. V tem je naše uresničenje, v tem je naše vstajenje. 

Gre tudi za vprašanje podpore, pomoči. Igino Giordani, človek, ki je veliko pretrpel  in sedaj že poteka postopek za njegovo beatifikacijo, je spoznal, da je križ lažji, če pustimo Jezusu, da nam ga pomaga nositi in še lažji, če ga nosimo skupaj. Kakor je Jezus dopustil, da mu je Simon iz Cirene pomagal nositi križ, tako tudi mi v trpljenju prosimo Jezusa, da nam kot Cirenejec pomaga nositi križ. Takrat, ko sprejmemo svoj križ in ga nosimo skupaj z Jezusom, postajamo drugi Kristus, postajamo njegovi pravi učenci. Križ bo tedaj za nas, kakor za Kristusa res Božja moč, pot do Vstajenja. V vsaki slabosti bomo našli moč, v vsaki temi luč, v vsaki smrti  življenje, ker bo z nami   življenje našega življenja – Jezus sam.

Jezus je resnično umrl za vse. V tem je vesoljnost in subjektivnost: Jezus je umrl tudi zame. V križu se je torej razodela zastonjska in milosrčna ljubezen Boga. To ljubezen je Pavel izkusil predvsem sam na sebi (prim Gal 2,20) in iz grešnika postal vernik, iz preganjalca apostol. Dan za dnem je v svojem novem življenju izkušal, da je bilo zveličanje »milost«. Izkušal je, da je vse izviralo iz Kristusove smrti in ne iz njegovih zaslug, ki jih sploh ni bilo. »Evangelij milosti« je tako zanj postal edini način, kako je treba razumeti križ: ne le kot merilo njegovega novega bivanja, marveč tudi kot odgovor za njegove sogovornike. Ti so bili predvsem Judje, ki so polagali svoje upanje v dela ter po njih pričakovali zveličanje. Nato so bili Grki, ki so svojo človeško modrost postavljali nasproti križu. Končno so bile tiste skupine krivih učiteljev, ki so si naredili svojo predstavo o krščanstvu v skladu s svojim življenjskim vzorcem. 

Križ je znamenje zveličanja. Za svetega Pavla ima križ temeljno prvenstvo v zgodovini človeštva. Predstavlja žarišče njegove teologije, ker »križ« pomeni »zveličanje kot milost«, ki je podarjena vsakemu ustvarjenemu bitju. Kristusov križ postane bistvena in prvotna sestavina apostolovega oznanjevanja: najbolj jasen primer zadeva skupnost v Korintu. Pred Cerkvijo, kjer so bili skrb vzbujajoči nered in pohujšanje, kjer so občestvo ogrožale stranke in notranja razklanost, se Pavel ne predstavi s pretanjenostjo besede ali modrosti, marveč z oznanjevanjem Kristusa: križanega Kristusa. Njegova moč ni v prepričevanju, marveč, ravno nasprotno, v slabotnosti in v drhtečem trepetu človeka, ki zaupa samo v »božjo moč« (prim. 1 Kor 2,1–4). 

Križ je na osnovi vsega, kar predstavlja, in s tem tudi na osnovi teološkega sporočila, ki ga vsebuje, pohujšanje in nespamet. Apostol to podkrepi s presenetljivo močjo. Prav je, da to slišimo v njegovih besedah: »Kajti beseda o križu je tistim, ki se pogubljajo, nespamet; nam pa, ki smo na poti zveličanja, je božja moč. Ker namreč svet po svoji modrosti ni spoznal Boga v njegovi modrosti, je Bog sklenil vse, ki verujejo, rešiti po nespameti oznanjevanja. Judje zahtevajo znamenja, Grki iščejo modrost. Mi pa nasprotno oznanjamo Kristusa kot Križanega: za Jude pohujšanje, za pogane nespamet« (1 Kor 1,18–23).

Prve krščanske občine, na katere se Pavel obrača, zelo dobro vedo, da je Jezus vstal in živi. Apostol ne želi samo Korinčanom ali Galačanom, marveč nam vsem priklicati v spomin, da je Vstali vedno tisti, ki je bil križan. »Pohujšanje« in »nespamet« križa sta ravno v tem, da je prav tam, kjer se zdi, da je samo polomija, bolečina in poraz, vsa moč brezmejne božje ljubezni, ker je križ izraz ljubezni. Ljubezen pa je prava moč, ki se razodeva prav v tej navidezni slabotnosti. Za Jude je križ »skandalon«, to pomeni zanka ali kamen spotike: zdi se, da križ predstavlja oviro za pobožnega Izraelca, ki mu je težko nekaj podobnega najti v Svetem pismu. Pavel tu pogumno pove, da je to, kar je na kocki, zelo visoko: Judje menijo, da križ nasprotuje bistvu Boga samega, ki se je razodel v čudovitih znamenjih. 

Sprejeti Kristusov križ torej pomeni, napraviti globok preobrat v svojem odnosu do Boga. Če torej Judje najdejo razlog za odklanjanje križa v razodetju, se pravi v zvestobi do Boga očetov, pa je za Grke, se pravi za pogane, merilo presoje za upor proti križu razum. Za slednje je namreč križ »moría«, nespamet, dobesedno plehkost, se pravi jed brez soli; bolj kakor zmota je torej križ žalitev zdravega človeškega razuma.

Pavel večkrat doživlja grenko izkušnjo odklanjanja krščanskega oznanila, ki so ga imeli za »plehko«, brez pomena in ne vrednega časti, da bi ga upoštevali na ravni razuma. Kdor je kakor Grki videl popolnost v duhu, v čistem mišljenju, za tega je bilo nesprejemljivo že to, da bi Bog mogel postati človek in se potopiti v vse omejenosti prostora in časa. Povsem nepredstavljivo pa je bilo nato verjeti, da bi mogel Bog končati na križu! Vidimo, kako je ta grška miselnost tudi splošna miselnost našega časa. 

Pojem »apátheia« pomeni neobčutljivost in spokojnost v smislu odsotnosti strasti v Bogu. Kako neki bi mogel ta pojem dojeti Boga, ki je postal človek in doživel poraz, ki si je nato celo nazaj privzel telo, da bi živel kot Vstali? »O tem te bomo poslušali drugič« (Apd 17,23), so Atenci posmehljivo rekli Pavlu, ko so ga slišali govoriti o vstajenju mrtvih. Zanje je obstajala popolnost v osvoboditvi od telesa, ki so ga imeli za ječo. Kako naj ne bi imeli za zablodo to, da si kdo spet privzame telo? V antični kulturi očitno ni bilo prostora za sporočilo o Bogu, ki je postal meso. Celoten dogodek »Jezusa iz Nazareta« se je zdel zaznamovan z najpopolnejšo plehkostjo in križ je bil gotovo njena najbolj simbolična točka. 

Kakšno božjo moč razodeva križ? Sveti Pavel je napravil prav iz besede o križu, temeljno točko svojega oznanjevanja, ker križ razodeva »božjo moč« (prim. 1 Kor 1,24), ki je drugačna kakor človeška moč. Križ namreč razodeva božjo ljubezen: »Kar je pri Bogu nespametno, je modrejše od ljudi, in kar je pri Bogu slabotno, je močnejše od ljudi« (1 Kor 1,25). Vidimo, da je v zgodovini zmagoval križ in ne modrost, ki se upira križu. Križani je modrost, ker je resnično razodel, kdo je Bog, se pravi moč ljubezni, ki gre do križa, da bi odrešila človeka. Bog uporablja načine ravnanja in sredstva, ki se nam na prvi pogled dozdevajo le slabotnost. Križ po eni strani razkriva slabotnost človeka in po drugi strani resnično božjo moč, se pravi zastonjskost ljubezni: prav ta popolna zastonjskost ljubezni je resnična moč. 

To je sveti Pavel izkusil do globine svojega mesa, in za to pričuje na raznih mestih svoje duhovne poti. Ta pričevanja so postala za vsakega Jezusovega učenca natančne navezovalne in oporne točke: Gospod pa »mi je rekel: Dovolj ti je moja milost; kajti milost izkazuje svojo moč v slabotnosti« (2 Kor 12,9); ali: »Bog si je izvolil, kar je na svetu preprostega in zasramovanega: to, kar ni nič, da bi uničil to, kar nekaj je« (1 Kor 1,28). Apostol se tako močno istoveti s Kristusom, da tudi on, čeprav živi sredi tolikih preizkušenj, živi v veri v Božjega Sina, ki ga je ljubil in samega sebe daroval za njegove grehe in za grehe vseh (prim. Gal 1,4; 2,20). Ta apostolov avtobiografski podatek je zgled za nas vse.

V spravo za greh je sveti Pavel podal v Drugem pismu Korinčanom (5,14–21), kjer je vse zaobse ženo z dvema temeljnima izjavama. Na eni strani je Kristus, ki ga je Bog za nas napravil za greh (v. 21), umrl za vse (v. 14). Z druge strani pa nas je Bog spravil s seboj, ko nam ni prišteval naših prestopkov (v. 18–20). Na osnovi te »službe sprave« smo odkupljeni vsakega suženjstva (prim. 1 Kor 6, 20; 7, 23). Tudi mi moramo stopiti v to »službo sprave«, ki vselej predpostavlja odpoved naši vzvišenosti in izbiro nespameti ljubezni. Sveti Pavel se je odpovedal svojemu življenju, ko se je popolnoma daroval za služenje spravi, služenje križu, ki je zveličanje za nas vse. In to moramo storiti tudi mi: svojo moč moremo najti v ponižnosti ljubezni in svojo modrost v slabotnosti odpovedi, da bi tako vstopili v božjo moč. Vsi moramo oblikovati svoje življenje v skladu s to resnično modrostjo: ne živeti sami zase, marveč v veri v tistega Boga, o katerem moremo vsi reči: »Ljubil me je in samega sebe je daroval zame.«

Jezus je opazil, da je drugih 10 apostolov v jezi na Jakoba in Janeza razkrilo enako  posvetno miselnost. S tem mu je bilo ponujeno izhodišče za lekcijo, ki velja za kristjane vseh časov, tudi za nas: »Veste, da tisti, ki veljajo za vladarje narodov, gospodujejo nad njimi in da njihovi velikaši izvajajo nad njimi oblast. Med vami pa naj ne bo tako, ampak kdor hoče postati velik med vami, naj bo vaš strežnik, in kdor hoče biti prvi med vami, naj bo vsem služabnik« (v. 42). Učiteljevo sporočilo je jasno. Medtem ko si velikaši sveta gradijo »prestole« za lastno oblast, Bog izbere neudoben prestol, križ, s katerega se kraljuje tako, da se da življenje. »Sin človekov«, pravi Jezus, »ni prišel, da bi mu stregli, ampak da bi stregel in dal svoje življenje v odkupnino za mnoge« (v. 45).

Pot služenja je najučinkovitejše zdravilo proti bolezni iskanja prvih mest, povzpetništva. To okužuje številne človeške kontekste in ne prizanaša kristjanom, Božjemu ljudstvu in tudi cerkveni hierarhiji. Zato kot Kristusovi učenci sprejmimo ta evangelij kot klic k spreobrnje nju, da bomo s pogumom in velikodušnostjo pričevali Cerkev, ki se sklanja k nogam zadnjih, da bi jim z ljubeznijo in preprostostjo služila. 

Opažam nepremišljen odnos med hierarhijo in demokracije v medsebojnih odnosih in v družbi. Čim več je hierarhije, tem manj je demokracije, kajti kjer je čim več partikularnih interesov, tem manj je skupnih. Hierarhija je potrebna že zaradi vertikalne odvisnosti. V živalskem svetu je to jasno. V človeškem svetu pa gre za nerazumevanje avtoritete v odnosih pripadnosti. Človek ne bo nikoli enak Bogu, ženska pa ne moškemu ali obratno. Značilno za avtokratske politike je, da bi bil vsak izmed njih najraje vladar za več mandatov. Zanje je politika zelo lahko odločanje, kar spominja na Hayekovo diagnozo 'neskončne lahkost bivanja'. Rowe (2000) se sprašuje, zakaj rabimo sovražnike. Za to držo najdemo  razne motive v osebnih ranah, travmah, ki vodijo v sadomazohizem. Dokler nismo postali mi sami, resnično svobodni, smo prepričani, da nimamo boljše izbire. Možen je svet brez sovražnikov, vendar je težko dosegljiv. Rowe ga predvideva, če se ga (vseživljenjsko) učimo. Jezus nam pri tem lahko pomaha, če ga prosimo. 
Berger (2011)  namreč povzetek Nove zaveze in s tem krščanskega sporočila nasploh prepoz na v treh stavkih, ki se v svetem tekstu pojavijo v aramejščini, jeziku, ki naj bi ga govorili Jezus in apostoli, in sicer: 1. Talita kum! (»Deklica, vstani!«), 2. Elí, Elí, lemá sabhtani? (»Moj Bog, Moj Bog, zakaj si me zapustil?«) in 3. Maranatha! (»Pridi, Gospod!«).
V teh stavkih je zgoščeno povzet tudi Bergerjev »skeptični« krščanski credo: »Lahko bi rekli, da je ves evangelij zajet v teh treh starodavnih stavkih, ki izvirajo z začetka krščanske zgodovine. S Kristusom se je v svetu sprostil neizmerno močan proces odrešenja.
V Kristusovem trpljenju in smrti na križu, na skrajni točki Božjega ponižanja (kenozi), Bog deli vso bolečino stvarstva in sproži njegovo popravljanje. In Kristus se bo vrnil kot zmago valec in obnovil stvarstvo v slavo, za kakršno ga je namenil Bog.«

Zakaj je nebeško kraljestvo vredno največ? Iz svetega evangelija po Mateju (Mt 13,44-46) povzemamo. »Tisti čas je rekel Jezus množicam: Nebeško kraljestvo je podobno zakladu, skritemu na njivi, ki ga je človek našel in skril; in od veselja nad njim gre in proda vse, kar ima, ter kupi tisto njivo. Tudi je nebeško kraljestvo podobno trgovcu, ki je iskal lepih biserov. Ko je našel dragocen biser, je šel in prodal vse, kar je imel, in ga je kupil.« Vse je zamenljivo in minljivo, razen nebeškega kraljestva. Videti je, da se mora vsaka generacija o tem posebej prepričati. Nikomur to spoznanje ni prizaneseno, pač pa bi sam sebi in drugim prizanesel vse drugo.     

Bog, ki premaguje smrt, bo vse naše in tuje zlo preživel, tako kot bo preživel tudi v naših mrtvih odnosih in nerešljivih ali konfliktnih situacijah. Dovolimo mu, da premaga naš odpor, naše sovraštvo in sovraštvo drugih do nas, vse, v čemer kot ljudje umiramo. Spomin jajmo se Boga, ki premaguje smrt v vsaki situaciji dneva, pri vsaki misli, pri vsaki odločitvi. To je za Chiaro Lubich (2002) življenje v vsakem sedanjem trenutku. To gradi našo identiteto, naše upanje, naše veselje. ker ga živimo iz 'vsega srca', je izpolnjen z božjim časom v človeškem. Zato Jezus pravi 'brez mene ne morete ničesar storiti' in »»To je moje telo, ki se daje za vas. To delajte v moj spomin. Prav tako je po večerji vzel tudi kelih in rekel: »Ta kelih je nova zaveza v moji krvi, ki se preliva za vas. (Lk, 20, 15-22) Jezus odhaja v Nebesa, da bi mi premagali strah pred  odgovorno svobodo odraslih. Zaupa nam, da bi mi zaupali njemu.  Učenci ga kot božji otroci sprašujejo »Gospod, ne vemo, kam greš. Kako bi mogli poznati pot?« »Gospod, pokaži nam Očeta in zadosti nam bo.« (Jn 14,5.8)  Navodil nam po eni strani ni nikoli dovolj, po drugi jih pa radi kršimo. 

10 božjih zapovedi

1. Jaz sem Gospod, tvoj Bog, ki sem te izpeljal iz egiptovske dežele, iz hiše sužnosti. Ne imej drugih bogov poleg mene!
2. Ne delaj si rezane podobe in ničesar, kar bi imelo obliko tega, kar je zgoraj na nebu, spodaj na zemlji ali v vodah pod zemljo! Ne priklanjaj se jim in jim ne služi, kajti jaz, 
3. Gospod, tvoj Bog, sem ljubosumen Bog, ki obiskujem krivdo očetov na sinovih, na tretjih in na četrtih, tistih, ki me sovražijo, toda izkazujem dobroto tisočem, tistim, ki me ljubijo in izpolnjujejo moje zapovedi.
4. Ne izgovarjaj po nemarnem imena Gospoda, svojega Boga, kajti Gospod ne bo pustil brez kazni tistega, ki po nemarnem izgovarja njegovo ime!
5. Spominjaj se sobotnega dne in ga posvečuj! Šest dni delaj in opravljaj vsa svoja dela, sedmi dan pa je sobota za Gospoda, tvojega Boga: ne opravljaj nobenega dela, ne ti ne tvoj sin ne hči ne hlapec ne dekla ne živina ne tujec, ki biva znotraj tvojih vrat! Kajti v šestih dneh je Gospod naredil nebo in zemljo, morje in vse, kar je v njih, sedmi dan pa je počival. Zato je Gospod blagoslovil sobotni dan in ga posvetil.
6. Spoštuj očeta in mater, da se podaljšajo tvoji dnevi na zemlji, ki ti jo daje Gospod, tvoj Bog!
7. Ne ubijaj!
8. Ne prešuštvuj!
9. Ne kradi!
10. Ne pričaj po krivem proti svojemu bližnjemu! Ne žêli hiše svojega bližnjega! Ne žêli žene svojega bližnjega ne njegovega hlapca in dekle, ne njegovega vola in osla, ne česar koli, kar pripada tvojemu bližnjemu!

Duhovna akademija na Teološki fakulteti v Ljubljani deluje že nekaj let. Letos ima zaradi epidemije koronavirusa vrata zaprta. Sicer pa na njej predavatelji na Teološki fakulteti pomagajo prijavljenim slušateljem poglobiti znanje in veščine krščanske duhovnosti. 7. novembra 2017 je štirikratni doktor Jože Krašovec razlagal nosilne teme Svetega pisma. Te so 1. Kozmološka v smislu Stvarjenja Boga kot Stvarnika, 2. Socialna v smislu medsebojnih odnosov in 3. Personalna v smislu posameznikovega odnosa do Boga.     

2.1 Krščanska duhovna teologija kot razlaga teofanije

»Duhovna teologija« si prizadeva razumeti to, kar je pomembno za naš odnos do Boga. Izraz »duhovna« se na eni strani nanaša na Svetega Duha in označi človekov življenjski odnos do njega. Na drugi strani pa se izraz »duhovna« nanaša bolj neposredno na razsežnost človekovega življenja, katere središče je srce, duša. Čeprav ta dva vidika duhovnosti izhajata iz različnih korenin: prvi iz bibličnega pojmovanja o Božjem Duhu in verske resnice o Sveti Trojici, drugi pa iz psihološkega sveta dojemanja in doživljanja, se medsebojno dopolnjujeta in razlagata. Truhlar hoče to dvojno vsebino imeti pred očmi v svojem »približevanju« duhovni teologiji: skrivnost bivanja in odrešenjskega delovanja troedinega Boga ter človeko vega celostnega spoznavanja Boga in vključevanja v njegovo trinitarično življenje. Tukaj se nahajamo na področju pričevanjske teologije. Nedoumljiva skrivnost božjega usmiljenja je dejansko prostor našega samouresničevanja. Teologija razlaga teofanijo – pojavljanje Boga v svetu. 

Beseda teologija izvira iz dveh grških besed (gr. teos + logos), ki skupaj pomenita 'proučeva nje Boga'. Krščanska svetopisemska teologija je poskus razumeti Boga, kot se ta razodeva v Svetem pismu. Ker je Bog večna skrivnost, noben zgolj človeški teološki konstrukt ne more popolnoma pojasniti božjih načrtov. Noben poskus, da bi Boga opisali z omejenim človeškim govorom, ni zadosten (Pismo Rimljanom 11,33–36). Bog se nam razodeva toliko, kolikor nas dela sposobne zaznavati in doumevati. Krščanska teologija je veščina in znanost, ki omogoča, da verujoči pozna in razume svetopisemskega Boga na urejen in razumljiv način. Vsak človek je, hote ali nehote, nekakšen teolog. Res je, da svetopisemska teologija – v dobrem pomenu besede – oddeljuje resnično od neresničnega; saj tako uči Bog (Prvo pismo Korinčanom 11,19; Prvo pismo Timoteju 4,1–3; Drugo pismo Timoteju 3,16–17; Drugo Petrovo pismo 2,1).

Benedikt XVI. (2006) uvaja pojem 'božje revolucije' s stališčem, da lahko samo Bog kot Stvarnik sveta uvaja radikalne spremembe v njem. Stališče je nedvomno zanimivo po propadlih socialističnih revolucijah in nenehnem 'revolucioniranju proizvajalnih sil' v neoliberalnem kapitalizmu. Kaže na to, da človek s še tako sodobno tehnološko komunika cijo in informatizacijo ne more sam odpraviti človekovih lastnih slabosti, nagnjenosti k zlu. 
Metafizični um je temelj odločanja in ne vsakdanji.     

Značilnosti Frančiškovega programa so: moralna prenova klera, uvedba transparentnega poslovanja vatikanskih finančnih ustanov, reforma vatikanske kurije, socialna usmeritev cerkvene pastorale in povečana skrb za tretji svet, okrepitev ekumenskega dialoga, posebno z Rusko pravoslavno cerkvijo, ki doživlja renesanso krščanstva, ter usmeritev v azijski prostor, še posebej na Kitajsko, kjer se krščanstvo močno širi.

Papež Frančišek se je znašel pred nalogo, ki presega reformne ukrepe, saj zahteva temeljitej šo prenovo cerkvene strukture in pastorale, kakor jo je določil 2. vatikanski koncil. Za uresničitev zastavljenih nalog bo potrebnih več desetletij načrtnega dela. Papež Frančišek pa je prisiljen delovati predvsem na simbolni in pričevanjski ravni. Že po prevzetem Frančiškovem imenu za za papeško ime po asiškem ubožcu, ki je v 13. stoletju želel s svojim delovanjem razfevdalizirati Cerkev, je naznanil programsko  spremembo. Takšna je bila tudi njegova prva izjava po izvolitvi, da sedanji čas zahteva revno Cerkev, ki bo stala ob strani revnim množicam sveta. S tem je nakazal svojo pastoralno in družbeno angažirano usmeritev – prepričan, da bodo temu nujno sledile tudi potrebne spremembe institucije.

Novi papež se je pogumno lotil moralne prenove klera. Ukazal je, da civilna oblast aretira skupino klerikov, ki so rekrutirali dečke za pedofilske usluge vatikanskih prelatov in da moralni delikti duhovnikov spadajo pod pristojnost civilnih sodišč. S temi ukrepi v boju zoper pedofilijo in moralno razpuščenost želi popraviti tudi škodo licemerstva, ki je nastala, ker so do nedavnega spolne škandale duhovščine prikrivali zaradi zaščite ugleda cerkve. Papež Janez Pavel II. je izdal moto proprium, ki je zahteval celo izobčenje iz RKC tistih, ki bi javnosti razkrili spolne zločine duhovščine.

Moralna prenova Cerkve in odpoved bogastvu naj služita reševanju problemov sodobnega sveta, zato dejavnost Cerkve usmerja v svet. V javnih nastopih pred politiki in javnostjo stalno poudarja problem razraščanja revščine in zasužnjevanja ljudi. Posebej se angažira pri begunski krizi tudi s konkretnimi dejanji. Neposreden je pri obsodbi socialnih zločinov. V ekološki okrožnici Laudato si – Hvaljen bodi Moj Gospod Frančišek (2015) zavrača politično ekonomijo neoliberalizma, ki uničuje okolje in poglablja revščino večine človeštva. Obsodil je moč lobijev in velikih korporacij, npr. naftni družbi Chevron in Exxon, kritiziral je politiko ameriške desnice in svetovnih finančnih centrov moči. Te poteze so izzvale oster odziv velekapitala. Uprl se mu je celo katoliški episkopat ZDA in zagrozil, da ne bo več radodarno prispeval v vatikansko blagajno. 

ker postaja RKC cerkev revnih, spoznavamo na katere profile se nanaša. Poznamo več vrst revščine. Najbolj se zavedamo telesne oz. gmotne revščine, najmanj pa duhovne. Zanjo je značilno pomanjkanje znanja, neizobraženost, neodgovorno odločanje, kriza vrednot, vere in moralna kriza. K duševni revščini spada čustvena otopelost, k medčloveški pomanjkanje socialne mreže, družine,socialni pa zaostajanje za duševnimi možnostmi, k razvojnimi zaostajanje za osebnimi zmožnostmi (Jamnik, 2018, str. 168)

Papežu Frančišku je uspelo okrepiti dialog s pravoslavjem, predvsem z Rusko pravoslavno cerkvijo, ki doživlja prerod po desetletjih zatiranja in zato predstavlja spodbudo za prerod krščanstva tudi v zahodnih družbah. Pri tem dosledno upošteva ekumenski dokument iz Ravenne, sprejet leta 2007 za papeža Benedikta XVI., ki pravi: »Avtoriteta v Cerkvi pripada samo Jezusu Kristusu, edinemu voditelju Cerkve.« Tega stališča, ki ima težo cerkvenega nauka, konservativni del hierarhije ne sprejema, ker postavlja pod vprašaj načelo o papeževem prvenstvu in s tem prvenstvu Katoliške cerkve. To načelo je ena poglavitnih ovir za edinost krščanstva, ki je možna le ob priznanju enakopravnosti vseh krščanskih Cerkva. Papež Frančišek se v skladu s tem dokumentom dosledno imenuje rimski škof, kar kaže, da priznava zakramentalno enakost med vsemi škofi krščanskih Cerkva. Srečanje z ruskim patriarhom Kirilom postavlja pod vprašaj tudi dosedanjo prakso Vatikana, da je dajal prednost prozelitizmu, kar je bila glavna ovira za dialog s pravoslavjem. Srečanje Frančiška in Kirila na Kubi 16. 2. 2016 je mogoče razumeti tudi kot dvojno lekcijo. Najprej podporo tretjemu svetu in opomin svetovnemu kapitalu, naj ne ponižuje v kolonialni položaj držav tretjega sveta, hkrati tudi tiho kritiko protipravoslavne in protiruske nastrojenosti Zahoda in lekcijo ukrajinskim unijatom, saj je bil veliki nadškof Unijatske ukrajinske cerkve Svajtoslav Ševčuk najglasnejši pobudnik protiruske majdanske vstaje. 

Papež Frančišek želi Cerkev demokratizirati od znotraj in uveljaviti načela univerzalnega etosa, ki so le z govorico sodobnosti izražen dekalog. Ne vem, kakšen odnos ima Frančišek do gibanja svetovni etos. Temeljna načela univerzalnega etosa so: svetost življenja, posvečenost mrtvih, dostojanstvo človeka in zlato pravilo (Ne stori drugemu tega, česar ne želiš, da on stori tebi). V teh načelih je zaobsežen celoten tradicionalen dekalog (deset božjih zapovedi) krščanske vere, zato ne obstaja poseben katoliški etos. Sedem zapovedi se nanaša na medčloveške odnose, ki obsegajo tudi tri načela univerzalnega etosa. Prve tri zapovedi se nanašajo na človekov odnos do Boga oziroma v celoti le prvi dve, ker posvečevanje Gospodovega dne (3. zapoved) zaobsega tudi spoštovanje človekovega dostojanstva, da ni le govoreči stroj, vpet v boj za golo preživetje, ampak tudi bitje duha. Za neverujoče ali agnostike načelo svetosti življenja ne zahteva le spoštovanja človeškega, ampak vsakršnega življenja, temeljnih zakonitosti in vrednot življenja kot takega in tudi izvora in podstati življenja, se pravi bivajočnosti kot take. Za vernika vključuje svetost življenja tudi vero v Začetnika življenja in čaščenje Stvarnika. Mar ni 21. stoletje po  genocidih, holokavstu in uničevanja življenja, tudi narave, načelo svetosti življenja  izpostavilo kot prvo in temeljno načelo univerzalnega etosa? Saj predstavlja prvi temeljni kamen civilizacije človečnosti. Načelo svetosti življenje ni prišlo v ustavo samostojne Slovenije, čeprav je vidni temelj vsake civilizacije, humane družbe. Terja v odnosu do Boga osebno presežno duhovno držo človeka, ki se izraža v njegovi najgloblji humanitas – človečnosti, je duhovno jedro človekove biti.

Problem zahodne civilizacije je njen epohalni prelom. Nastala je in do razsvetljenstva obstajala pod obnebjem tradicionalnega krščanskega etosa in krščanske duhovnosti. Nato pa se je posebno katolištvo zaprlo pred duhom modernosti in se postavilo sovražno do nje. Prvi, ki je jasno opozoril na ta konflikt, je bil teolog Romano Guardini, začetnik filozofije personalizma. Guardini (1991) ugotavlja: »Novoveška znanost s svojo neizprosnostjo in tehnika s svojo natančnostjo in drznostjo; specifično novoveški duh osvajanja sveta, načrtovanja in oblikovanja – vse to je pristen napredek. Pa ne v tistem površnem, plitvem pomenu, kakor da je pravkar opisano zgodovinsko obdobje na vsak način boljše od prejšnjega. Govoriti tu o 'boljšem' ali 'slabšem' je dvomljivo početje – ne glede na to, da je treba vsako pridobitev kjerkoli plačati z izgubo kje drugje. Mi danes, ko se novi vek izteka, vedno jasneje vidimo, koliko je stal prehod vanj. Tisto, kar opravičuje določeno  zgodovinsko obdobje pred drugim, ni v tem, da je boljše, temveč dejstvo, da je zanj prišel čas.« 

Danes je čas globalne civilizacije, ki zahteva uveljavitev univerzalnega etosa, da bi postala humana. Če bodo zahodne družbe zavrgle načela univerzalnega etosa, izključile iz svojega pravnega in upravnega reda etične kriterije in iz življenja človeka duhovno orientacijo, bodo uveljavile novo obliko barbarstva in s tem sprožile zaton lastne civilizacije. S tem seveda ne bo konec prizadevanj za humano družbo, za demokracijo in socialno pravično družbeno ureditev. Boj za te ideale in s tem civilizacijska prihodnost bo pač vzniknila v drugih civilizacijah, kakor zaključuje italijanski sociolog Luciano Canfora svoj spis Demokracija, zgodovina neke ideologije: »Demokracija je prestavljena v prihodnja obdobja in ponovno jo bodo izumili drugi ljudje ...«

Vtis je, da je papež Frančišek eden redkih svetovnih voditeljev in nerazumljen klicar k evangeličnosti krščanstva, ki se trudi ohraniti našo civilizacijo vitalno tudi za prihodnost. 
Hribar (2015) meni, da papež Frančišek in pater Rupnik prinašata izboljšave. Obstajata  pa še dve  nevarnosti. Prva izhaja iz morebitne ideologizacije samega antiklerikalnega gibanja, iz razvitja ali celo razplamtitve njegovih divjih oblik, torej iz morebitne vsesplošne deinstitualizacije »nove evangelizacije«. Druga pa je, da bi po sesutju kurije in drugih institucij, po razvezi vezi med cerkvenimi podsistemi prišlo do prevlade in s tem do neobvladljive nadoblasti le enega. Hribar (2015) meni, da ti nevarnosti lahko preseže le druga renesansa; ne le Evrope, ampak zahodne oz. svetovne civilizacije na podlagi pravrednot svetovnega etosa. Ne gre za uveljavitev nove vodilne kulture na globalni ravni ali jedrne evropske kulture, marveč za uresničevanje prastarih vrednot človeškosti in človečnosti, že zdaj skupnih vsem civilizacijam.

Tudi slovenska Cerkev potrebuje prenove. Dosedanji dokumenti so ohranjali status quo.   Za samozadostnost klerikalizma so značilne zaverovanost vase, zloraba duhovne in posvetne moči, egocentrizem, nedostopnost za spremembe, rutinska vkalupljenost. Treba se bo vrniti k modelu (durkheimovske) organske solidarnosti. Kakšna je znotraj takš nega okvirja prihodnost Amerike kot tehno-kapitalsko najbolj razvite države sveta? »Predhodno organsko obdobje v Ameriki je pogansko in skorajda povsem iztrebljeno, uničeno. Zato Amerika v tem novem obdobju lahko bodisi caplja po sledeh moderne kritične dobe in niha od sholastično racionalistične do psiho-sentimentalne miselnosti, bodisi vnaša pogansko vitalistične elemente v svojo prihodnost. Ali pa se Cerkev v Ameriki zave, da je del celotnega Kristusovega telesa, ki že pozna krščansko organsko obdobje, obdobje prvega tisočletja.« Rupniku se za prihodnost ZDA zdi torej najbolj pomembno, da jim s svojo likovno umetnostjo pokaže obzorje organske kulture, kulture, ki je sposobna prikazati primat življenja in simbolnega razmišljanja. Za Evropo to velja seveda že zdaj.

Nekaterim zagovornikom revolucije po mirni poti npr. De Bonu (2014, 2018), ki je iskalec drugačnih poti komuniciranja, učenja, odkrivanja rešitev obstoječih problemov, manjka  pogled navzgor: 

Če ste vstali s Kristusom, 
iščite to, kar je zgoraj, 
kjer je Kristus, 
sedeč na Božji desnici. 
Mislite na to, kar je zgoraj, 
ne na to, kar je na zemlji. 
Kajti umrli ste
in vaše življenje je skrito 
s Kristusom v Bogu. 
Ko se bo prikazal Kristus, 
vaše življenje, 
tedaj se boste tudi vi prikazali 
z njim v slavi. (Kol 3,1-4)

Kako si lahko predstavljamo sintezo duhovnosti in visoko razvite tehnologije? Morda si predstavljamo, da bodo bodoči Kelti uporabljali pametne telefone za specifične duhovne namene, tako da bodo selekcionirali in upoštevali le tiste informacije, ki bodo služili njihovemu duhovnemu razvoju? Hren (2019, 55) vidi pozitivno simbiozo v razvoju tehnologije in multikulturnosti. Današnjo stopnjo duhovnosti 4.0 z globalnim informacij skim dostopom do znanja oblikujejo primerjalne religiologije, novodobna gibanja, evolucijska kozmologija. Gre za integrativni model, ki ga je težko uveljavljati. Ponekod še prisotni industrijski model 3.0 je vodil v ločevanja duhov, do sekularizma. Pri 4.0 gre za hkratnost ekstra- in introspekcije oz. heglovsko 'ponotranjenje povnanjenja in ponotranjenje vnanjega'.    
K
Opravljamo izpite s področja dialektike izgubljanja in pridobivanja življenja, ki je globlja kot si to predstavljamo. Opisal jo je Jezus,  ki je rekel svojim učencem: »Če hoče kdo iti za menoj, naj se odpove sebi in vzame svoj križ ter hodi za menoj. Kdor namreč hoče rešiti svoje življenje, ga bo izgubil; kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo našel. Kajti kaj koristi človeku, če si ves svet pridobi, svoje življenje pa zapravi? Ali kaj bo dal človek v zameno za svoje življenje? Sin človekov bo namreč prišel v veličastvu svojega Očeta s svojimi angeli in takrat bo vsakemu povrnil po njegovem delu. Mt 16,21-27). Sam sem širil njegovo besedo raje pisno kot ustno. V krščanstvu je duhovnost pred materialnostjo. Vendar pa ni brez (hudičevih) preizkušenj. Možne so zamenjave npr. pri Izraelcih za zlatim teletom in mamonom in drugačnimi duhovi, kar je v zgodovini cerkve poznano kot krivoverstva.   

Za krščansko duhovnost je značilno uboštvo, ponižnost in skromnost, ker so to Lastnosti Jezusa Kristusa.  Bolj na splošno pa je to medsebojna povezovalnost v iskanju smisla življenja. Biblija nam ponuja odlične nasvete  ki so prestali preizkus časa. Svetuje, da naj marljivo delamo, naj bomo pošteni, modro porabljamo denar in se ogibamo lenobe. (Pregovori 6:6–8; 20:23; 31:16) Skladno s tem je Jezus rekel: »Nehajte si kopičiti zaklade na zemlji, kjer molj in rja razjedata in kjer tatovi vlamljajo in kradejo, temveč si kopičite zaklade v nebesih, kjer ne molj ne rja ne razjedata in kjer tatovi ne vlamljajo in ne kradejo.« (Matej 6:19, 20)

Zaupanje v Boga odvrača našo zaskrbljenost zaradi razmer. »Zato vam pravim: Ne skrbite za svoje življenje, kaj boste jedli ali kaj boste pili in ne za svoje telo, kaj boste oblekli. Ali ni življenje več kot jed in telo več kot obleka? Poglejte ptice neba! Ne sejejo in ne žanjejo niti ne spravljajo v žitnice, in vendar jih vaš nebeški Oče hrani. Ali niste vi več vredni kot one? Kdo izmed vas pa more s svojo skrbjo podaljšati svoje življenje za en sam komolec? In za obleko, kaj skrbite? Poučite se od lilij na polju, kako rastejo. Ne trudijo se in ne predejo, toda povem vam: Še Salomon v vsem svojem veličastvu ni bil oblečen kakor ena izmed njih. Če pa Bog tako oblači travo na polju, ki danes obstaja in jo jutri vržejo v peč, mar ne bo mnogo bolj oblačil vas, maloverni? Ne skrbite torej in ne govorite: ›Kaj bomo jedli ali kaj bomo pili ali kaj bomo oblekli?‹ Po vsem tem sprašujejo pogani. Saj vaš nebeški Oče ve, da vse to potrebujete. Iščite najprej Božje kraljestvo in njegovo pravičnost in vse to vam bo navrženo. Ne skrbite za jutri, kajti jutrišnji dan bo skrbel sam zase. Dovolj je dnevu njegovo zlo.« (Lk 12,22–34) 

Molitev za Cerkev

O Sveti Duh, Stvarnik, Ženin Marije, bodi prijazen do tvoje Katoliške Cerkev. Po tvoji nebeški mogočnosti, ji daj moči in jo zavaruj proti vsem napadom njenih sovražnikov, tako znotraj kot zunaj. Obnovi jo v ljubezni in milosti duha Vaših služabnikov, ki si jih mazilil, da bi Tebe mogli slaviti z Očetom in edinim Sinom Jezusom Kristusom, našem Gospodu..

Jäger meni, da je biti rojen in umreti strukturna funkcija zavesti. K evoluciji spada prihajanje in odhajanje. Osnovno izkustvo mistike je praznota, nič (Janez od križa), prvi vzrok (Dionizij Areopagit), božanstvo (Mojster Eckhart), izvor vse biti (Kuzanski). Iz niča nastane eno. To je označil kot učeno nevednost.  

Križev pot Z Marijo za Križanim 30.3.2018    

V imenu Očeta in Sina in Svetega Duha. Amen.
Naj, Jezus, zbrano molim križev pot,
naj premišljujem, kaj zaradi zmot in greha si trpel Ti, moj Gospod.
Naj grem hvaležno za Teboj na pot!

Naš Odrešenik Jezus Kristus! Hvala Ti za Tvojo neizmerno ljubezen. Za naše odrešenje si sprejel nase strahotno trpljenje in smrt. Za nas, zame si bil izdan, sojen in po nedolžnem obsojen kakor hudodelec, bičan, s trnjem kronan ... Zame si nosil križ, na njem si prelil svojo Kri in vojak je s sulico odprl Tvoje presveto Srce ...
Jaz pa, kljub Tvoji neizmerni ljubezni, Tvojemu nedoumljivemu trpljenju in smrti, še zmeraj sprašujem: “Zakaj moram trpeti? Ali ni že preveč? Kaj vendar misli Bog? … ”
O Jezus, daj mi razumeti Tvoje besede: “Kdor hoče rešiti svoje življenje, ga bo izgubil; kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo našel” (Mt 16,25) ... S svojim zgledom si nam pokazal, kako je treba sprejemati križe, trpeti in izgubiti svoje življenje – in iz Tvoje daritve je vzklilo naše odrešenje.

Moj Odrešenik, nauči me vdano sprejemati vsakodnevne križe. Naj se zavedam, da je Tebi vse znano in da Ti sam hodiš z menoj in mi boš dajal vedno dovolj moči. Z menoj je vedno tudi Tvoja Mati, ki si Jo na križu dal tudi nam, meni za Mater. Naj pod Njenim varstvom zvesto hodim za Teboj.

Prosim Te, reši me strahu pred vsakovrstnimi stiskami in trpljenjem. Daj tudi meni tolikšno ljubezen, da bom sposoben darovati svoje življenje in ga izgubiti – zate in za druge; kajti samo tako ga bom rešil, našel ga bom za vso večnost v Tebi, ki si Življenje in rešenje, ki si večno Življenje.

Kristjani poznamo molitev za edinost krščanskih ločin, ne poznamo pa molitve za edinost vseh verstev. 

Oče usmiljenja in tolažbe,
tvoj Sin Jezus Kristus
nam je s križem pokazal vrednost trpljenja.
Pomagaj našim bratom in sestram,
ki že nosijo križ bolezni in so preizkušani.
Nakloni jim izboljšanje zdravja,
njihovim svojcem pa poguma in zaupanja.
Vsem zdravstvenim delavcem nakloni moči in zdravja,
da bodo vztrajali v ljubezni do bolnikov;
raziskovalcem pa, da bodo čim prej odkrili uspešno zdravilo.
Nam in vsemu svetu daj svoj blagoslov,
da bomo rešeni bolezni
in se ti bomo mogli s tvojo Cerkvijo zahvaljevati.
Amen.
 
Sv. Marija, zdravje bolnikov – prosi za nas.
Sv. Rok, zavetnik zoper kužne bolezni – prosi za nas.
Vsi božji svetniki in svetnice – prosite za nas.

Religije ne prenašajo odgovornost na Boga, ampak poudarjajo pomen kakovosti sedanjega trenutka. Krščanstvo pravi, da smo že odrešeni, to kar pride je zveličanje.
Bog se razodeva tu in zdaj. V delu vidimo celoto. Ljubezen boli, vendar pa ni že sama bolečina ljubezen. Pomemben je Berkeleyev esse est percipii, vendar pa ne gre za empirično, ampak za duhovno izkustvo. Po smrti dobimo Boga kot celotno vesolje, ki ga sicer zastira naš 'jaz'. Je kozmična religija v bistvu naravna. O kozmopolitizmu glej wikipedijo! Bog evolucije je prihajanje in odhajanje, rojevanje in umiranje. 
Bog z nami je Emanuel. Bog je naše najbolj notranje. Ljudje imenujejo brezčasno zavest praznota, Braman, Alah, navzočnost, numinozno, absolutno… unio mistica. Integralna duhovnost ni samo po antropološki vertikali človeka, ampak tudi po horizontali vseh religij. Gre za dva stebra kot sta modrost in ljubezen. Mistika je spoznavanje brez meja. 

Gre za življenje na duhovni ravni, spoznanje večnega rojstva. Bog se nenehno rojeva. Šele v tem primeru je božje kraljestvo sedaj in tukaj. Cilj integrativnosti je transpersonalno izkustvo enosti. Energijo ljubezni moramo porabiti, sicer se preobrazi v bolezen oz. sovraštvo. Živimo v bogu, zato je vse življenje sveto.

Ken Wilber uporablja širši in celovitejši pristop, saj sprejema in vključuje resnice številnih in različnih področij: fizike in biologije; družbene in sistemske vede; umetnosti in estetike; razvojne psihologije in špekulativne mistike, kot tudi stališča konfliktnih filozofskih šol od neoplatonizma do modernizma, od idealizma do postmodernizma. Wilber priznava, da so lahko posebni pogoji relativne resnice veljavni in niso popolni. Priznava štiri "sektorje" razvoja. prikaže več sto zemljevidov razvoja zavesti in človeka, ki so jih v različnih obdobjih ustvarili različni misleci - biološki, psihološki, kognitivni in duhovni razvojni zemljevid. Zunanje oblike razvoja imenuje tiste, ki jih je mogoče proučevati objektivno in eksperimentalno. Vsak celovit razvoj vključuje tudi notranje subjektivne dimenzije, ki zahtevajo interpretacijo, odvisno od zavesti in introspekcije. Wilber je razumel, da se notranji in zunanji razvoj dogaja ne samo na individualni ravni, temveč tudi na družbeni ali kulturni ravni. Zato imamo opravka s štirimi sektorji.

Nobene od teh oblik resnice, ki je ponazorjena s številnimi presenetljivimi primeri, ni mogoče reducirati na drugo. Bihevioristi (kot primer) ne morejo razumeti človekove notranje izkušnje, saj opazuje le njegovo zunanje vedenje ali fiziološke procese, ki ga spremljajo. Resnica vas bo resnično osvobodila, vendar le, če priznate, da obstaja več resnic.
„Kratka zgodovina vsega“ prikazuje razvoj na več ravneh. To je najbogatejši zemljevid sveta, v katerem živimo, prikazuje kraje moških in žensk na različnih stopnjah zgodovin skega razvoja. Wilber s pomočjo dialektičnih metod pojasnjuje, da vsaka stopnja razvoja premaga omejitve prejšnje stopnje in hkrati uvede nekaj novega. To stališče odraža nenehen boj, ki je element vsakega resničnega iskanja bolj zavestnega in polnega življenja. "Nobene dobe ne moremo obravnavati kot privilegirano," piše Wilber. "Vsi smo hrana jutrišnjega dne." Proces se nadaljuje in Duh se sam razvija, in ne v določeni dobi, času ali kraju. "

Na drugi ravni se Wilber v kratki zgodovini vsega pojavlja kot demistifikator, pronicljiv kritik učiteljev, metod, idej in sistemov, ki obljubljajo, da bodo pokazali pot do resnice, a so ponavadi nepopolni, zavajajoči, napačno obveščeni ali izkrivljajo resnico. Prepogosto se zmedemo. Prestrašeni nad možnostjo kakršnih koli sprememb, smo nagnjeni k samoprevari in smo prenagljeni, da bi bili pozorni na preproste odgovore in hitre rešitve, kar na koncu le zoži našo perspektivo in prekine razvoj.

Wilber je predan resnici. Poveča, da bi videl največjo sliko, vendar noče upoštevati vseh njegovih elementov kot enakovrednih. Naredi kvalitativne razlike. Ocenjuje globino. Ne boji se pridobiti sovražnikov, čeprav ga mnogi omenjajo s spoštovanjem. Rezultat je tista zelo izvirna luč, ki jo Kratka zgodovina vsega osvetljuje ne le na kozmično dimenzijo našega življenja, ampak tudi na številne zmedene in moteče težave našega časa. Sprememba vlog moških in žensk; stalna degradacija okolja; raznolikost in multikulturalizem; zatiranje spominov in spolna zloraba otrok; vloga interneta v informacijski dobi in še veliko, veliko več.

Wilber razpravlja o razvoju, zavesti in naši sposobnosti, da se preoblikujemo in premakne mo na povsem novo raven. Morda nas to lahko reši pred številnimi napakami in lažnimi potmi do modrosti, ki jo lahko izberete. Krščanstvo je kozmopolitisko. Kozmični katedrali je podobna velika Sagrada familia, ki se v Barceloni še dograjuje in še katera druga.   

Koronavirus ločuje, da povezuje. Na prvi pogled gre za ars moriendi, da umre, kar mora umreti, a dialektično je to tudi ars vivendi, da v nas zaživi, kar lahko zaživi. Kakor že najmanjši izdih pomeni smrt, lahko že najmanjši vdih pomeni življenje. Vse je v izmenjavi, kakor je povedal Heraklit. Zelo pomembno je v delu videti celoto, v zrnu peska vse vesolje,   

Duhovno življenje vsebuje naslednje elemente: dejavnost Svetega Duha; uvajanje v globoko občestvo z Jezusom Kristusom; vodi v podreditev celotnega življenja Duhu, v sinovski drži do Očeta in zaupljivi privrženosti Cerkvi; temelji na izkustvu križa, da bi lahko vodila v globoko občestvo in v celovito velikonočno skrivnost. V krščansko duhovnost in duhovno vzgojo je poklican vsak kristjan po Svetem Duhu, ki ga je prejel s krstom (zaobljubo da bo delal dobro in ne bo delal slabega) in birmo.

Mit o kitajskem uspehu bo verjetno ostal ne glede na rezultat. Slovenci smo po kolektivizmu in uboganju delno podobni Kitajcem. Verjetno bo nezaupanje do bližnjih ostalo dlje kot bo potrebno. Vojno vzdušje je, da je treba najprej poskrbeti zase. Ljudje ubirajo različne strategije za reševanje krize od zanikanja realnosti, prek depresije do produktivne drže. Slovenci smo konformni, narcisoidni, 

V novi realnosti bosta duša in duh najvišji sili. Kako natanko sta povezani vidni in nevidni svet? Stopnje so naslednje: 1. Duša se združi s telesom, čustvi in razumom, 2. Življenjska frekvenca je vsestranska, 3. Kolektivni nezavedni um se prazni, 4. Ovire, jarki, 5. Stara zgodba razpada, 6. Sprostimo se v svojem jazu, 7. Pojavimo se kot ptič feniks, 8. Revolucionarne spremembe v odnosih, 9. Razsvetljenje je že v vsakem delu. (Penney, 40-57). Cilj je dvig vibracije v 4. dimenzijo
     
Pasha je star izraz za prehod v božje mesto, kjer posije sonce v temine naše duše. To je antipacija načina, kako iz povprečne skupine napraviti elitno, odlično. Mogoče je sedaj čas, da ljudje začnemo razvijati svoj notranji kozmos in se obrnemo od zunaj navznoter. 

Dom duhovnosti Hiša kruha pri Škofji Loki pogosto vabi na program Kontemplativni koraki od 10. do 12. januarja (kontemplativni koraki). Vodita: br. Miha Sekolovnik in s. Marija Irena Stele.

V kontemplativne korake vstopamo preko pozornosti na to, kar nam Bog želi položiti na srce. Ko smo brez posebnega namena pozorni na dihanje, roke, glas, besedo, prinaša to drugačen način zaznavanja Božjega delovanja. Zaznavanje brez razumskega presojanja umirja duha, človek je bolj prisoten »v sedanjem trenutku« duhovne poti. Koraki nam pomagajo k umiritvi in poglobitvi ter zaznavanju sebe v Bogu in Boga v nas. Za mir poznamo v različnih jezikih različne izraze. Šabd je ime, beseda, ustvarjalna sila, duhovni zvok, svetloba, logos, sveti duh, mojster, slišni življenjski tok, zvočni tok in glasba (nebeških) sfer (Singh, 2003; 269).

Uvajanje v kontemplativne korake je namenjeno vsem, ki želijo oblikovati kontemplativno pot ali pa jim okoliščine ne dopuščajo  9 dnevnih kontemplativnih duhovnih vaj.
Za mistike na nek način velja Lockov izrek »Nihil est in intellectu, quod non prius fuerit in sensu« - nič ni v razumu, kar ni bilo prej v čutih. Vendar pa gre v tem primeru za duhovne intuitivne uvide, ne pa za običajno empirično izkustvo.  
Molitev Matere Terezije
Gospod, naredi me za orodje svojega miru.
Kjer je sovraštvo, naj prinašam ljubezen.
Kjer je žalitev, naj prinašam odpuščanje.
Kjer je nesloga, naj prinašam edinost.
Kjer je dvom, naj prinašam vero.
Kjer je zmota, naj prinašam resnico.
Kjer je obup, naj prinašam upanje.
Kjer je žalost, naj prinašam veselje.
Kjer je tema, naj prinašam luč.
Učitelj, naj se ne trudim,
da bi me drugi tolažili,
ampak naj sam tolažim;
da bi me drugi razumeli,
ampak naj sam razumem;
da bi me drugi ljubili,
ampak naj sam ljubim.
Kajti ko dajemo, prejemamo;
ko odpuščamo, nam je odpuščeno;
in ko umremo, vstanemo v večno življenje. Amen.

Rad bi molčal, da bi med mnogimi glasovi prepoznal tvoj glas (J. Zink)

Aktivni človek deluje po modelu stroja, spontani pa po modelu kozmične energije. Aktivni človek je izsrediščen (ekscentričen) že četrtič. Najprej s Kopernikom, potem z Darwinom, Freudom in nazadnje še z računalniki. Ne more več tekmovati niti z drugimi inteligentnej šimi bitji v kozmosu, niti prednjačiti pred živalskimi vrstami, nagoni in ne pred stroji. Povsod tam, kjer bi bil rad spredaj, ostaja zadaj. pomanjkanje smisla zaradi praznine bivanja sili človeka k soočanju s svojimi (neizčrpnimi)  izviri sposobnosti akcije pri gospodovanju nad zunanjim svetom in kontemplacije pri obvladovanju notranjega, psihičnega sveta. 

Staroindijski pozdrav namaste je podoben krščanskemu preoblikovanju našega srca po Kristusovem. Na to kaže tudi Ignacijeva molitev. Navdahnjeni smo po drugih in za druge.
Metode duhovnega zorenja sledijo v treh fazah: 1. najprej predamo vse grehe Bogu, 2. potem sprejmemo vso božjo ljubezen in nazadnje 3. prinašamo lahko to, kar drugim manjka iz sebe k njim, kar je oznanjevanje.    

Ideja inspiracije je življenje v skladu z Bogom in z drugimi. Gre za idejo celoviti povezanosti vsega v enosti stvarstva. Iz tega izvora je vse mogoče.  Ferrucci (2006) predlaga psihološke vaje, ki jih lahko uporabi vsakdo, ki želi raziskovati neznana področja svoje psihe, preobraziti negativna čustva, spodbuditi osebno rast in priti v stik z izvorom svojih ustvarjalnih potencialov. Knjiga je poljudna predstavitev psihosinteze, ki ni samo psihologija za doseganje samo-uresničitve, ampak je tudi filozofija, ki uči umetnost življenja. Ferrucci (2006) tudi meni, da je najvišji cilj osebne rasti večperspektivnega mišljenja je ljubezen. 
 
V času koronakrize je potreben krizni oz. kaotični management. Vse države so bolj ali manj zamujale s sprejemanjem ukrepov in so bili tudi različno intenzivni. Najdlje jih je izvajala Kitajska. V religioznem anarhizmu (po Feyerabendu vse gre - anything goes). Z individualiz mom dobimo mnogoboštveni relativizem. Koronavirus lahko vodi v socialni darwinizem tistih, ki so najbolj prilagojeni za preživetje. Kar škoduje, je poučno (lat. quae nocent, docent), zlasti ker na primer izbruha epidemije nismo bili pripravljeni.

Špidlik (2002, 24-26) navaja naslednje zmote duhovnega razvoja: spiritualizem, materializem, psihologizem, racionalizem, voluntarizem, sentimentalizem, krščanski sociologizem. Kakor za druge oblike zavesti velja tudi za verovanja. Če ga nimamo v izkustvu, ga osebno ne poznamo.  
Neoliberalizem pomeni doslej največjo pretnjo kapitala za obstoj človeške skupnosti.  Spoznavamo čedalje več slabosti »neobrzdanega liberalizma«, ki ga Jamnik (2012) opredeljuje z atributi privatizacije, instrumentalnega racionalizma, pasivnosti, nihilizma, suženjstva svobo de, samovolje, vase zaprtega individualizma, fatalizma s prepričanjem, da se nič ne da spremeniti, skeptične ga etičnega relativizma, duhovne revščine na eni strani in materialne na drugi, fragmentarnosti oz. raztreščenosti – fragmentarnosti bivanja, »mehkega despotizma« (Tocquevillov izraz). Duhovna stran postmoderne osebnosti je ostala še nerazvita. Njena enodimenzionalnost se vidi v zasvojenostih. Šele večplastnost je pot do osebnostne celovitosti. V sedanji krizi smo naleteli na angleški izraz austerity, ki pomeni trpkost; strogost, resnost; zmernost; neprijaznost, surovost; varčnost. L. 2008 se je to nanašalo le na kupno moč, v času koronakrize pa na omejevanje svobode gibanja.   
Kristus v tebi, niti minute ne smeš zamuditi ... Tvoje življenje je samo dar. Najprej tvoje življenje. Če se odločiš svoj zemeljski čas preživeti s Kristusom v sebi, boš mož ali žena trpljenja in vstajenja. In če hočeš imeti vstajenjski obraz, premišljuj tale stavek. Nikdar še nisem naletel na kaj lepšega in bojevitejšega:
Živi tako,
da nas bo samo tvoj način življenja prepričal,
da je nemogoče,
da Bog ne bi obstajal. Guy Gilbert

Najpomembnejše teološko delo sv. Avguština (354-430) je razprava O Trojici, ki ga je sestavil na osnovi svetopisemskih sporočil in ugotovitev cerkvenih očetov. Njegov osebni prispevek k tej temi je, da to trojico najde v nas samih, ker smo ustvarjeni po podobi Boga, Bog pa je Trojica. Kljub temu pa Avguštin prizna, da ostaja Bog večna skrivnost, ki nas neskončno presega.

2.2 Praznovanje Božiča in Velike noči

Božič je tradicionalni krščanski praznik, ki ga v katoliških in protestantskih državah praznujejo 25. decembra. Je spomin na rojstvo Jezusa Kristusa. V pravoslavnih cerkvah, praznik praznujejo s 6. na 7. januar, zaradi uporabe julijanskega koledarja. Danes se božič praznuje drugače kot se je nekoč. 

Nekoč so 2 dni pred božičem so gospodinje pekle orehove, makove ali pehtranove potice. Lotile pa so se tudi peke medenjakov in božičnega kruha. Božični kruh se je prvič pojavil v 17. stoletju, in je tako rekoč obredni kruh. Praznovanje božiča je potekalo na skromen način. 24. decembra oz. na sveti večer so se zbrale družine in postavile jaslice, ki so jih izdelali iz papirja. Skupaj so okrasili drevo, na katero so obesili drobna jabolka, orehe, domače piškote in bonbone. Družine so se potem praznično oblekle, vzele bakle in jih namočile v smolo ter se odpravile k polnočnici. Na poti so prepevali božične pesmi, otroci pa so se zabavali v snegu. Na božično jutro, 25. decembra, so razrezali kruh in se odpravili k maši. Božični zajtrk je bil kruh in čaj, za božično kosilo pa so gospodinje pripravile govejo juho, pečenko, zeljnato solato in ˝tensten krompir˝. Za božično večerjo so jedli kruh, meso in potico. 26. decembra oz. na dan svetega Štefana pa so družine obiskale sorodnike in prijatelje. 

Danes se priprave na božič pričnejo že mesec dni prej. Božič je v neoliberalizmu postajal vse bolj skomercializiran. V mestih se postavi smreka že konec novembra. Prižgejo se mestne luči, postavijo se stojnice dobrot. V času razsajanja covida so nakupi precej omejeni.  Ljudje niso več tako povezani kot nekoč. Nekoč je praznovanje božiča predstavljalo določen običaj in vrednoto, danes pa pomeni prihod Božička in s tem tudi obilnejša darila. 

Božična miza je tudi danes polna dobrot, a ne takšnih kot nekoč. Božični kruh (poprtnik v prekmurju) je danes nadomestil božični sadni kruh. Še vedno pa se ohranja tradicija, da se na sveti večer oz. 24. decembra zvečer zbere vsa družina. 
Velika sobota – Vigilija

Pozdravljena svetloba slavno vstalega Kristusa,
Naj prežene temine srca in duha. 
Pozdravljena luč vstajenja,
Pozdravljeno naše upanje!

Takrat, pred skoraj 2000 leti je tiho in očem neopazno zmagala luč; zmagala je v boju zoper smrt in zlo z življenjem in ljubeznijo; sredi teme in zla je zmagala svetloba. Z bolečino, če ne že s solzo v očeh se nocoj oziramo na pretekla leta praznovanja velikonočne vigilije, ko smo se v temi cerkve sklanjali drug k drugemu in si od velikonočne sveče prižigali luči, da bi liturgično ponazorili to prihajanje zmagovalne vstajenjske svetlobe. Kako so se nam tedaj svetile oči ob soju naših sveč, kako so žareli naši obrazi in kako je nad našimi lučmi plavala hvalnica velikonočni sveči.
Nocoj je vse drugače! Peščica frančiškovih bratov nas je zbranih tukaj ob oltarju in z bolečino zremo v prazne klopi cerkvene ladje – nihče tam nikomur ne prižiga svečke. A vi, bratje in sestre po svojih domovih si vendarle prižgite luč, nocoj je naša cerkev v vašem domu;    prižgi te svečko drug drugemu, zazrite se drug drugemu v oči, da v njih ujamete iskro upanja; prižgite to luč v svojih srcih, prižgi jo mož za ženo, prižgi jo žena za moža, starši za otroke in otroci za starše in stare starše. A četudi ste sami, vas vabim, da se v duhu povežete z nami. Čeprav smo fizično narazen, smo blizu, ker verujemo v istega vstalega Kristusa, ker prižiga mo iz istega plamena velikonočne sveče in tako povezani skupaj molimo in prosimo Vstalega Gospoda drug za drugega, prosimo za naše bolnike, prosimo za našo Cerkev, prosimo za našo domovino, prosimo, naj zasveti ta luč po vsem svetu!
Vstali Kristus, vemo: ti nisi odrešil nebesa, nisi odrešil angelov – odrešil si ta naš svet, ki je tu in sedaj; ti si odrešil naša življenja. Ti si s svojo smrtjo in vstajenjem dokazal, da nas Bog Oče ljubi in je z nami, zato se s polnim zaupanjem nocoj obračamo nate, da nam pomagaš, ker potrebujemo tvojo luč vstajenja. 

Gospod, potrebujemo to luč, kajti naš svet se je znašel v temi. Ta svet, Gospod, ki je delo tvojih rok; glej, ta svet, v katerem si se učlovečil; ta svet, ki si ga posvetil s svojo krvjo; glej, ta svet, ki ga ljubiš, drsi v temo, drsi v smrt, zato te rotimo in prosimo, da nam pomagaš, kajti: brez tebe smo nemočni, 
brez tebe lahko samo dvomimo in obupujemo, 
brez tebe, Vstali, ne pridemo do zdravil,
brez tebe, Vstali, ne bomo zmogli sodelovati in si zaupati, 
brez tebe, Vstali, ne bomo zdržali skupaj,
brez tebe, Vstali, se ne bomo zmogli pobrati in začeti nanovo in drugače.

Da, Gospod, naj se zatresejo in odkotalijo kamni, pod katerimi smo se znašli, naj se odprejo grobovi naših ječ osame, naj se odprejo vrata naših domov in osvobodijo poti, ki nam jih je zaprla bolezen, da se zopet čim prej veseli objamemo in si zaželimo veselo Alelujo. 

Učenca, ki sta pritekla k odprtem grobu, nista še razumela pisma, da mora Kristus vstati od mrtvih!” (Jn 20,9). Kako so reagirali prišleki ob pogledu na prazen grob? Pričakovali bi, da bodo apostoli in žene polni veselja in navdušenja nad praznim grobom, pa tega ne slišimo, ampak smo slišali le zgodbo o preplahu, nerazumevanju, megleni veri. Prazen grob je bil zanje le še en zločin več nad Jezusovim truplom, le še dodaten strah in kopičenje dvoma in zmede.

Marija Magdalena je mislila, da so ukradli Jezusovo telo, Peter zmore pokazati le svojo osuplost in molk, drugi apostoli ocenijo žene, ki jim prinašajo velikonočno novice, da so iz uma, Janez sicer začenja verovati, a odhaja od groba nezadovoljen, razočarana učenca zapušča ta mesto in apostole in odhajata v Emavs. Ni sledu o veselju; njihova srca so se znašla še v večjem razočaranju, še v večjem strahu in molku!

Bibličen pomen besede mir, shalom, izraža obilje in blaginjo, ki se izpolni v Mesiji, knezu miru. A danes je bolj razširjeno sodobno, psihološko pojmovanje miru kot notranje skladnosti. Takšen pomen besede je nepopoln, je pojasnil papež, saj je nemir v življenju lahko pomemben dejavnik rasti. »Velikokrat je prav Gospod tisti, ki v nas seje nemir, da bi mu stopili naproti in ga našli. To je pomemben dejavnik rasti, saj notranja skladnost lahko ustreza le neki ukročeni zavesti, ne pa pristni duhovni odrešenosti.«

Gospod torej daje drugačen mir, kot ga daje svet. Če pomislimo na oborožene spopade, vojne, se te končajo na dva načina: s porazom na eni strani ali z mirovnimi pogodbami. Zgodovina je žal nenehen niz mirovnih pogodb, ki jih prekličejo naslednje vojne ali pa se te preobrazijo na drugačne načine in v drugih krajih. »Tudi danes se vojna po koščkih bije na več področjih in na različne načine. V dobi globalizacije, ki jo poganjajo predvsem ekonomski in finančni interesi, si lahko mislimo, da mir enih ustreza vojni drugih. A to ni Kristusov mir,« je poudaril papež.

Kristusov mir je sad njegove smrti in vstajenja. Duhovni delavci za mir so tisti, ki svoje življenje posvetijo temu, da si izmišljajo vedno nove načine ljubezni; ki vedo, da ni sprave brez darovanja svojega življenja in vedo, da je mir treba iskati vedno in povsod.

Pater Pavle ugotavlja, da tudi mi, bratje in sestre, v l. 2020 težko z veseljem praznujemo Veliko noč, tudi naši dnevi so polni preplaha, saj niti h grobu ne smemo teči. Kar naprej poslušamo o številu okužb, o številu mrtvih, o nevarnostih, o nezaposlenih, o neuspelih nabavah zaščitnih sredstev, o črnih napovedih za gospodarstvo. Kako se naj ob vsem tem veselimo velike noči? Morda nam lahko pomaga k odgovoru sakralna umetnost. V zahodni umetnosti je Kristusovo vstajenje prikazano kot 'vzpon': Kristus se iz groba zmagoslavno dviguje proti nebu, pod sabo pa pušča nemočne, ohromljene vojake. V bizantinski  ikono grafiji  pa je Kristusovo vstajenje prikazano kot 'spust': Kristus se spušča v temno podzemlje, da bi od tam izpeljal na svetlo Adama, Evo in vse pravične. To je ikona vstajenja, ikona odrešenja in ozdravljenja. Vstali Kristus je tisti, ki zlomi vrata pekla, vrata teme in trdno prime za roko Adama in Evo in vse ostale in jih vleče, dviguje iz smrtne temine; jih rešuje od tam, kjer ni življenja in dviguje v dokončno življenje. Spomnimo se na vzklik Sonje Kowalske 'božje usmiljenje, ki nas vlečeš iz vsake naše revščine, vate zaupam' 
Morda Jezus začenja letos to Veliko noč s spustom v naš vsak dan, v naš strah, v našo bolezen, v naše pomanjkanje zdravil in cepiv, s spustom v naše zaprte domove, v naše usihajoče gospodarstvo, s spustom v našo temo, v naše drsenje v bolezen in smrt, da nas izpelje iz tega. Za takšno razumevanje in sprejemanje velike noči potrebujemo vstajenjsko vero; vero, da se vstajenje začenja v temi, v grobu, v povojih, v smrti. 

Vstajenje se začenja tam, kjer je polno hrepenenje (gr. lachita, lat. desiserium, fr. l' aspiration, nem. Verlangen, ang. longing) kot kric k življenju. S takšno vstajenjsko vero bomo letos praznovali Veliko noč. Prepovedana so nam srečanja z našimi Magdalenami, z našimi Petri in Janezi; ne smemo v naš Emavs, ne v Galilejo… Zaprti smo na nek način kot apostoli za zaklenjenimi vrati v gornji izbi in prosimo Gospoda, naj pride in nas pozdravi: ”Mir vam bodi!”

Naj nas pokliče po imenu, kakor je poklical Magdaleno, da ga je lahko prepoznala. Morda bomo tudi mi lahko zaslišali njegov klic, ko se bomo spraševali: “Kje si, vstali Gospod?”, in nam bo odgovoril: Tukaj sem, s teboj sem – v tvojem domu, v tvoji izolaciji, v tvoji bolezni in izčrpanosti, v tvojem razočaranju in tišini, pa tudi v tvojem hrepenenju, upanju, pogumu in zvestobi; tu sem z vsemi tvojimi, ki jih nosiš v srcu, z zdravstvenimi delavci, z vsemi, ki delajo dobro bližnjemu, z vsemi osamljenimi, da ne bi bili več sami… Tu sem s teboj, da bi lahko ti vstal z menoj! 

Gospod, hvala ti za to vabilo, tako polno tolažbe in upanja, hvala ti za tvojo razpoložljivost, da si nam vsak trenutek tako blizu s svojo ljubeznijo. Ti, ki se ti klanjajo angeli in pred katerim trepetajo demoni, se nam daješ vsega za nas! Pridite k meni vsi, ki se trudite …

Gospod, ko bi ti sam ne izrekel tega vabila, kdo izmed nas bi si drznil verjeti, da je lahko to res, da se ti polni zaupanja približamo in da zares hočeš v naše srce?
Kako bi se ti drznil približati in te sprejeti tisti, ki te je tisočkrat žalil in poteptal tvojo ljubezen, tisti, ki je zlorabil zaupanje in pozabil obljubo? Pridite k meni vsi, ki se trudite …

Kako bi se te drznil brez tega povabila prejeti jezik, ki je zmerjal, lagal in zadajal rane v srce; kako bi se te drznilo gledati oko, ki je mižalo pred ljubeznijo, gledalo vstran pred stisko in prijateljevalo s temo;
kako bi se te drznilo poslušati uho, ki je preslišalo tolikere klice na pomoč, ki je molče prisluškovalo opravljanju in natolcevanju!
Pridite k meni vsi, ki se trudite …
Kako bi se, brez tvojega zagotovila upala k tebi stegniti roka, ki se je raje stiskala v pest kakor pa v molitev in objem, ki se je raje grela v žepu, ko so drugi zmrzovali, ki je vlekla k sebi, ko so k njej prosile prazne dlani;
kako bi se drznile narediti korak k tebi noge, ki so tolikokrat služile begu, služile izogibu povabila k ljubezni in mirovale, ko bi morale na pot!

O, kako bi se sicer upali zbrati tukaj pri tebi kot ena družina mi, ki se med seboj poznamo, ki vemo za grehe drug drugega, mi, ki smo si večkrat zoprni, mi, ki smo drug v drugega dvomili, se ovirali, prevarali in prezrli; mi, ki te nismo vedno klicali v svojo sredino in ti ne verjeli, da nas lahko dvigneš in povežeš!
Pridite k meni vsi, ki ste obteženi …
da, kako bi se sicer upali prinesti na tvoj daritveni oltar svoje delo, ki nam je večkrat le breme;
prinesti svoje znanje, ki nam večkrat služi za napuh;
svojo kulturo in umetnost, ki je večkrat le odraz našega zbeganega duha;
svojo pobožnost, ki je večkrat le prosjačenje in strah!
Pridite k meni vsi, ki ste obteženi …
Brez tega tvojega ljubečega povabila bi težko prišli k tebi tudi s svojo šibko vero, ki nam izhlapi, ko zapustimo cerkvene zidove; 
z vero, ki se mora skriti pred zadrego javnosti in ki klone pred koristolovsko  ponudbo zunanjega sveta!

Hvala ti, Gospod, za tvojo ljubezen v evharistiji,
v kateri nam prihajaš blizu, da bi mi lahko postali bližina drugim;
s katero nas hraniš, da bi mi zmogli biti kruh za druge;
v kateri nam odpuščaš, da bi mi znali odpuščati;
s katero nam napajaš življenje, da bi mi radi in polno živeli;
hvala ti za evharistijo, ob kateri nas zbiraš, da bi mi zbirali razdeljene;
v kateri prihajaš k nam, da bi mi lahko prišli k tebi!

Evharistični Gospod, zbližaj in poveži nas kot družino, kot župnijo, kot narod, kot človeštvo! Naj vsi, ki te v evharistiji prejemamo, resnično postajamo božji otroci ter bratje in sestre med seboj, saj verujemo, da nikoli nismo sami, verujemo v tvojo navzočnost v Svetem rešnjem Telesu in skupaj kot občestvo to vero tudi izpovedujemo! (pesnitev p. Pavleta Jakopa). 

Papež Frančišek je prepričan, da se morajo politiki prizadevati za skupno dobro, voditi pa jih morajo 1. pravičnost, 2. enakost, 3. spoštovanje, 4. iskrenost, 5. poštenost in 6. zvestoba. Spomni na »blagre politikov«, ki jih je predlagal preminuli vietnamski kardinal Francois-Xavier Nguyen Van Thuan. Dober politik je 1. dosleden, 2. verodostojen, 3. sposoben poslušati, 4. pogumen ter 5. si prizadeva za edinost in korenite spremembe.

»Dejansko je politična dejavnost in odgovornost stalni izziv za vse, ki sprejemajo nalogo služiti lastni deželi, skrbeti za njene prebivalce in ustvarjati razmere za dostojno in pravično prihodnost. Če se politika uresničuje na temeljnem spoštovanju življenja, svobode in človekovega dostojanstva, lahko postane odlična oblika ljubezni,« piše papež Frančišek.

V politiki pa najdemo tudi veliko grehov. Med njimi omenja 1. korupcijo v svojih neštetih oblikah nezakonitega prilaščanja javnih dobrin ali razvrednotenja oseb, 2. zanikanje pravic, 3. kršitev družbenih pravil, 4. nezakonito bogatenje, 5. uveljavljanje oblasti z močjo ali pod samovoljno pretvezo »višjih interesov«, 6. težnja po ohranjanju oblasti, 7. ksenofobija in rasizem, 8. zavračanje skrbi za naravo, 9. nedopustno izkoriščanje naravnih virov zaradi neposredne koristi, 10. preziranje emigrantov.

Po Frančiškovih besedah so zato danes potrebni ustvarjalci miru in pristni Božji poslanci, ki bodo vodili našo družbo. Dobra politika pospešuje udeležbo mladih in zaupanje v drugega
Papež je v svoji poslanici tudi prepričan, da vsak lahko prispeva svoj kamenček h graditvi skupnega doma. »Pristno politično življenje, utemeljeno na pravu in poštenem dialogu med subjekti, se prenavlja na prepričanju, da vsaka ženska in vsak moški ter vsaka generacija skrivajo v sebi obljubo, ki more sprostiti nove odnosne, intelektualne, kulturne in duhovne sile. Danes bolj kot kdaj koli prej naše skupnosti potrebujejo »delavce miru«, pristne poslance in pričevalce Boga Očeta, ki želi dobro in srečo človeškemu rodu,« je prepričan papež.

V svoji poslanici se papež posveča otrokom, ki živijo v krajih, kjer divjajo spopadi, in k vsem, ki si prizadevajo, da bi zavarovali njihovo življenje in pravice. »Na svetu en otrok izmed šestih trpi zaradi vojnega nasilja ali njegovih posledic, če ni celo sam vpoklican, da tudi on postane vojak ali talec oboroženih skupin. Pričevanja vseh, ki si prizadevajo za varovanje dostojanstva in spoštovanja pravic otrok so zelo dragocena za prihodnost človeštva,« še piše papež.

Marko Rijavec razlaga dogodek Vstajenja. Vsi po vrsti, in tudi učenca v Emavsu, se po srečanju z Njim obrnejo in zamenjajo smer. In zdi se mi, da je to tisto, čemur naj bi služilo vstajenje v življenju vernika. Tedaj naj nihče ne hodi več proti grobu, proti stvarem, ki ga delajo mrtvega v odnosih, v vrednotah itn., ne proti tistemu, kar ga ubija, ampak proti življenju. Poanta Velike noči, ki jo praznujemo vsako leto, je spreobrnjenje. Vsako leto popravljamo  smer življenja, ker zaradi grehov zmeraj znova skrenemo. Vstajenje je takšna priložnost, ki nas tega uči. Se mi pa zdi, da vstajenje ni nekaj izjemnega, nekaj, kar bi se dogajalo samo za veliko noč ali enkrat v življenju, ampak da je to nekaj vsakdanjega. 

Opazimo, da vsi evangelisti poročajo o tem, da Jezus po vstajenju pride mednje kakor eden izmed njih, kakor da se ni nič zgodilo. Ni nobenih spektakularnih pojavov. Jezus z njimi jé, z njimi lovi ribe, se pogovarja.  Ti dogodki nas navdajajo z gotovostjo, da je vstajenje stvar mojega vsakdanjika. V svojih odnosih vsem odpustimo, ker nismo zaprti v zamere, ampak se odločimo za svojo svobodo in svobodo drugih. O tem je prerok Ezekiel govoril že v Stari zavezi, ko Bog govori izraelskemu ljudstvu: Primem vas in vas odpeljem iz vaših grobov, s poti, smeri smrti, ki ste jo izbrali. Kot vemo izraelsko ljudstvo tava po puščavo, kar jew značilno tudi za nas. Zakaj to ne bi bila vsakdanja izkušnja vstajenja?

Vstajenjski ljudje s(m)o Jezusovi učenci. Učenca, ki sta v evangeliju (glej: Lk 24,13-35) potovala iz Jeruzalema v Emavs, sta doživljala veliko žalost in razočaranje, ker je bil Jezus mrtev. Kot učenca sta poslušala njegove besede, videla mnogo čudežev, gojila veselje in upanje, da je odrešenje pred vrati,…  Prav tisti Jezus, za katerega so vsi upali, da je pravi Mesija, ki bo prinesel odrešenje vsem ljudem, je bil bičan, pribit na križ in umrl. Verjetno bi bilo zanju res vsega konec, ko ne bi Jezus sam stopil mednju, vžgal njuna srca z Duhom Božje besede in se jima razodel pri lomljenju kruha. Srečanje z vstalim Jezusom se je globlje dotaknilo njunega življenja kot vsa druženja z njim pred njegovo smrtjo na križu. Spomnimo se, kdaj smo mislili, da je Jezus mrtev, a je vstal živ pred nami, kdaj smo kot Tomaž dvomili vanj, pa je prišel pri zaprtih vratih in nam dal potipati svoje rane. 

2.3. Pomen Marije v krščanski duhovnosti

Drugi del pozdrava, »Gospod (je) s teboj,« spominja na angelov klic Gideonu (prim. Sod 6,12), ki mu je Bog naklonil pomembno poslanstvo – težak boj, bitko, v kateri naj manjšina premaga večino. Kakor bi ji Gabriel hotel reči: »Pred tabo so velike in težavne stvari, Marija, a Bog ti bo pomagal, da jih boš opravila.« Marijo skrivnostni pozdrav vsekakor prestraši in zmede. Angel jo potolaži; pove ji, da je »našla milost pred Bogom« – kakor Noe, edini rešeni iz starega sveta (prim. 1 Mz 6,8) in deležen Božje zaveze (prim. 1 Mz 9,9sl.). 

Na podoben način se bo zdaj začelo novo, Marija bo rešena starega sveta, kjer vlada greh, in kot prva bo deležna nove zaveze, evangelija, milosti in odrešilne moči prihodnjega veka. Sledi prva napoved oz. obljuba: »Zanosila boš. Sin, ki ga boš rodila, bo novi kralj David« – torej nihče drug kakor obljubljeni Mesija, izpolnitev starodavnih hrepenenj!

Marija se odzove z vprašanjem, podobno kakor Zaharija (v. 18). Izpove nelagodje, nekakšno negotovost. Marija je zaročena deklica, »obljubljena Jožefu v zakon«, ni pa poročena – poroka je bila lahko oddaljena še več let. »Kako – zanosila? Ne živim še z možem?« Kakor koli, njeno vprašanje dobi odgovor v obliki ponovne, še večje obljube in še bolj presenetljive napovedi. Medtem ko prve angelove besede še lahko razumemo kot napoved povsem navadnega rojstva velikega Izraelovega vojskovodje, se zdaj razkrije, da gre za dogodek, ki nima vzporednice nikjer v zgodovini (je brez precedensa) in ki ni primerljiv z nobenim od čudežev. »Sveti Duh bo prišel nadte.« Te besede spominjajo na stvarjenje sveta (prim. 1 Mz 1,1–2) in napovedujejo Jezusovo obljubo Cerkvi: »Nad vas bo prišel Sveti Duh« (Apd 1,8). In dejansko: dogaja se novo stvarjenje in pojavlja se skrivnost Cerkve! »Obsenčila te bo moč Najvišjega.« Tu gre najbrž za namig na Božjo navzočnost v templju (prim. npr. 2 Mz 40,35 v LXX: »… kajti oblak ga je obsenčil in Gospodovo veličastvo je napolnjevalo šotor«). Začenja se Božje bivanje, šotorjenje, šekina med ljudmi. In – tako kot na drugih ključnih mestih Jezusovega življenja (krst, smrt na križu, vstajenje) – za trenutek zasijejo vse tri osebe Trojstva. Učlovečenje je trinitarični dogodek, dejanje, ki zajame, obda, preplavi, prežame Marijino človeško naravo.

V tem se Marija kaže kot ikona, prapodoba Cerkve. Obljuba Duha in Božje sence, ki je tu izrečena njej, je pozneje dana vsej Cerkvi. Še več: nošenje in rojevanje Sina, Božje Besede, ki je pri Mariji telesno, je v duhovnem smislu klic vsakega kristjana. To je naše konkretno, dejansko poslanstvo in delo: »Otroci moji, ki vas ponovno rojevam v bolečini, dokler ne bo v vas izoblikovan Kristus,« (Pavel, Gal 4,19). Čudovita podoba žene, ogrnjene s soncem, z luno pod nogami in z vencem dvanajstih zvezd na glavi (prim. Raz 12,1sl.), ne pomeni Marije, ampak Cerkev. Vpitje od porodnih bolečin je njena molitev v tem svetu (prim. zapisek o Lk 18,1–8). Preganjana je, vendar Bog jo ščiti. In njeno poslanstvo je roditi  Jezusa, ki bo imel oblast nad narodi. Pustiti Božjemu Duhu in njegovi senci, da v nas izoblikuje Kristusa. Njegovo telo smo – se pravi to, kar je v tem času vidno od njega. Smo    manjšina, ostanek – ki pa bo prevladal. Marija je s svojim dejanjem, s svojim telesom  postala preroško znamenje, razodeta slika skrivnosti Cerkve. Prek nje nam Bog kaže našo naravo in svoje milostno delovanje, ki ga udejanja v nas, mi pa smo vanj poklicani.

Angel pokaže Mariji znamenje: pove ji za Elizabetino nosečnost, ki je bila do tedaj skriv nost. Nato jo opogumi s spodbudo, ki ne bi mogla biti primernejša: »Bogu ni nič nemogoče. Nobena Božja beseda ni neuresničljiva!« Marija odgovori s slavnim stavkom: »Prav. Veš, da hočem predano služiti Bogu. Naj se zgodi z mano, kakor si rekel.« Slika Cerkve je s tem dopol njena. Na to je opozoril prav Martin Luther: Marija je prva novozavez na vernica, prva je slišala evangelij o prihodu Sina, prva se je odzvala s poslušnostjo in vero. Prav ta vera Božji obljubi, naj se mi zgodi po tvoji besedi, je značilnost pravega kristjana in zaklad Cerkve. Marija sprejme tveganje. Korak vere je korak v neznano. Za Marijo je tudi v nevar no področje: lahko bi obveljala za prešuštnico, še posebej, ker je bila že zaročena; kazen za to je bilo kamnanje. Bog si je izbral zelo nekonvencionalno pot. Marija je prava učenka. Božjih besed ne razume v celoti, ampak se jim podvrže in veruje. 

Namesto celovitega spoznanja »dobrega in zla« nastopi preprosta vera, predanost, zaupanje v Boga, v Božjo dobroto, milost (ki ji je obljubljena v pozdravu). To je preobrat in razveljav ljenje starodavne sumničavosti do Boga, ki je povzročila prvi padec. Zato pomeni vera vrata nazaj v prvotno nedolžnost.  Obenem je pomembno – in tolažilno – da Marija kot zgled vere nikakor ni popolna. Besedo sprejema, o njej razmišlja, »jo sestavlja v svojem srcu«, a se okrog nje tudi spotika. Meč, ki bo presekal njeno dušo, je tudi meč Božje sodbe in preizkuš nje, ki doleti vsakega človeka. Marija se predstavi kot »nizka«, nepomembna, prezirana. Prav zato je zgled: ker se posebej močno zaveda svoje »nizkosti« in potrebe po »Odrešeniku« (v. 47–48). Takšna je svetopisemska popolnost. Kot prejemnica celote Božjih obljub, Kristusa, je Marija lahko predstavnica celote Božjega ljudstva, hči sionska, in slika Božje neveste. Marija ni brezgrešna – tako kot ni brezgrešno Božje ljudstvo oz. Cerkev, ki jo predstavlja. Brezgrešnost tukaj ni bistvena in ni potrebna. Brezgrešnost bi celo odpravila paradoks, pohujšanje, evangeljski škandal Božje svobodne, nezaslužene milosti. To, kar je pri Mariji v ospredju in kar je edino pomembno, je Jezus, zmagovito prekipevanje milosti, na katero se skromna Gospodova služabnica odziva s poslušanjem, zaupanjem in predanostjo.  
"Marija, presveta božja mati in vedno devica, je mojstrovina poslanstva Sina in Duha v polnosti časa. Prvikrat v odrešenjskem načrtu in ker jo je njen Sin pripravil, najde Oče prebivališče, kjer moreta njegov Sin in njegov Sveti Duh prebivati med ljudmi. V tem smislu je izročilo Cerkve pogosto bralo najlepša besedila o Modrosti v povezavi z Marijo: Marijo liturgija opeva in postav lja pred nas kot 'sedež Modrosti'. V njej se začno razodevati "čudovita božja dela", ki jih bo Duh izvrševal v Kristusu in v Cerkvi" (KKC 721). 
Samo na prvi pogled se zdi, da sveta Marija ne sodi v duhovno teologijo. Vendar o njej obstaja relativno zaključen sklop znanja – marijologija. »Če le trpimo z njim, da bomo z njim tudi poveličani« (Rim 8,17). Nihče ni »s Kristusom« bolj trpel, kakor Marija, in zato ni nihče bolj poveličan z njim, kakor njegova mati Marija, 'ki jo je v nebesih kronal'.

Cantalamessa (2004) se sprašuje, v čem je Marijina slava? Del Marijine slave vidimo na svoje oči že tukaj na zemlji. Katero človeško bitje je bilo bolj ljubljeno, koga so bolj klicali v veselju in bolečini, katero ime je bilo pogosteje na ustnicah ljudi? Ali ni to slava? Kateremu bitju so, takoj za Kristusom, namenili več molitev, hvalnic in katedral? Katero obličje, poleg njenega, so skušali pogosteje upodobiti umetniki? »Odslej me bodo blagrovali vsi rodovi,« je rekel Sveti Duh o Mariji. Marija se kar najbolj zaveda, da smo v globoki milenijski krizi (2011). Iz tega je razvidno, da nas trpljenje ljubeče poveliča.

Vse kaže, da je Magnificat Marijin, čeprav ga ni ona dobesedno zapisala ali narekovala. O njej je hotel spregovoriti Sveti Duh. Tisto, kar je rečeno o spevih o Gospodovem služabniku, velja tudi za spev Gospodove služabnice. Marijina slava je plačilo za trpljenje. Slava ljudi na zemlji in v Cerkvi je za Cantalamesso (2004) le bled odsev Božje slave. Božja slava je Bog sam, ker so njegovo bitje luč, lepota in sijaj, predvsem pa ljubezen. Slava napolnjuje bivališ če, gre pred Mojzesom (2 Mz 33, 22; 40, 34). Slava je sijaj, poln moči, ki se kot poplava razliva iz Boga. Kristus jo je oznanil v svojem veličastvu na Gori. Resnična Mariji na slava je v deleženju pri tej Božji slavi, ker jo je vso oblila in je bila v njej vsa potopljena. Bila je že »izpolnjena do vse Božje polnosti« (Ef 3,19). Oznanjevanje je metoda širjenja krščanskega duha na ne-verne, prenašanja pozitivnih izkušenj življenja na prihodnje rodove. 

V božji slavi Marija uresniči svojo poklicanost, za katero je bil ustvarjen vsak človek in vsa Cerkev: biti v »hvalo njegovega veličastva« (Ef 1,14). Marija hvali Boga in se v tej hvali veseli, raduje in vzklika. Zdaj so se popolnoma uresničile preroške besede, ki jih je Marija izrekla na zemlji, ko je zapela Magnificat: »Silno se veselim v Gospodu, moja duša se raduje v mojem Bogu. Zakaj odel me je z oblačilom odrešenja, ovil me je z ogrinjalom pravičnosti, kakor ženina, ki si nadene venec, kakor nevesto, ki se okrasi z nakitom« (Iz 61,10).

Kdo bi lahko vzel bolj za svoje besede sv. Terezije Deteta Jezusa kakor Marija: »Čutim, da se moje poslanstvo začenja: poslanstvo, da pomagam ljudem ljubiti Gospoda, kakor ga jaz ljubim in podarim ljudem mojo malo pot. Če usmiljeni Bog usliši moje želje, se bodo moja nebesa nadaljevala na zemlji vse do konca sveta. Da, moja nebesa hočem preživeti v izvrševanju dobrega tu na zemlji.« Sv. Terezija Deteta Jezusa je nevede privzela in uresničevala Marijin poklic. Svoja nebesa preživlja tako, da izvršuje dobro na zemlji in mi vsi smo temu priče.

Tudi p. Lovšin razmišlja o pomenu molitve. Pravzaprav je vsa umetnost molitve v naši želji po uslišanosti. Če potrpežljivost pomaga h globini molitve, pa k njeni domačnosti največ pripomore prav iskrenost. Škoda je, kadar pred Bogom nismo iskreni kot tudi ne pred drugimi in do sebe. Kjer ni iskrenosti, ne more biti niti domačnosti. Tedaj je srečanje hladno in banalno. Iskrenost daje trdnost molitvi. Učiti se in naučiti se biti do dna iskreni je najboljša popotnica za nebesa. Jezus nam daje napotek: bodite kakor otroci. 

Marija prosi za nas. O vstalem Jezusu je rečeno, da živi in »posreduje za nas« (Rim 8,34) pri Sinu. Jezus posreduje za nas pri Očetu. Janez Pavel II. v svoji okrožnici Odrešenikova Mati pravi, da »ima Marijino posredovanje značaj priprošnje.« Ona je srednica s tem, da je priprošnjica. Vera v moč edinstvene priprošnje Božje Matere temelji na resnici občestva svetih, ki je eden od členov naše veroizpovedi. In jasno je, da to občestvo ne izključuje svetnikov, ki so že pri Bogu. Ob tem se spomnimo na duhovno posredovano neposrednost kot abstraktno zgodovinsko konkretnost pri Heglu. Vendar pa je to že posvetni duh.

Marija je v teku zgodovine izprosila milost in pomagala potujoči Cerkvi. Koliko milosti so prejeli posamezniki, ki po jasnih znamenjih vedo, da so jih prejeli po Mariji! Marijino vlogo Cantalamessa osvetljuje s podobo lune, ki meče na zemljo svetlobo, ki jo prejema od sonca Kristusove luči. Tako Marija pogosto sveti tistim, ki gredo preko noči vere in preizkušenj, in ki živijo v temi greha, če se le obrnejo k njej in jo kličejo. Kakor pravi Janez Krstnik: »To moje veselje je torej zdaj dopolnjeno. On mora rasti, jaz pa se manjšati« (Jn 3,29 sl.). Cerkveni očetje so radi uporabili simboliko sonca in lune in tako predstavili odnos Kristusa in Cerkve; toda tudi tu se vidi, kako zelo sta Marija in Cerkev resničnosti, ki sta medsebojno povezani, kako je ena podoba druge.

Marijo telesno bolni prosijo za posredovanje božje milost. Mnogi pa ne vedo, da so telesne bolezni posledice bolnih na duhu.  Vendar pa te lahko po priprošnjah ozdravi s čistim srcem, ko v njih Sveti Duh najde svoj prostor.  

Verniki se pri zahvaljevanju Sveti Trojici zahvaljujemo tudi Mariji za vse to, kar je naredila za nas. Eden od psalmistov pravi isto kot Marija: »Poveličujte z menoj Gospoda, povzdi gujmo njegovo ime vsi skupaj« (Ps 34,4). Verjetno ji ne moremo narediti večjega veselja, kot da se še naprej iz te naše zemlje dviga njena hvalnica in zahvala Bogu za velike reči, ki jih je storil njej. Ni boljšega znamenja ljubezni, kot je posnemanje Kristusa (Avguštin). Psalmist pravi enako kot Marija: »Pridite, sinovi, poslušajte me, strahu Gospodovega vas bom učil« (Ps 34,12).

Ko zremo Marijo, ki je vzeta v nebesa »z dušo in telesom«, se spomnimo vnebovzetja preroka Elija. Preden je videl svojega učitelja in očeta oditi na ognjenem vozu, je mladi učenec Elizej prosil: »Naj mi pripade, prosim, dvojni delež tvojega duha« (2 Kr 2,9). Našo  Mater in učiteljico Marijo prosimo še več: »Naj ves tvoj duh, o Mati, postane naša dediš čina! Naj tvoja vera, tvoje upanje in tvoja ljubezen postanejo naše; naj tvoja ponižnost in preprostost postaneta naši. Naj tvoja ljubezen do Boga postane naša! « Sv. Ambrož je še prosil: »Naj bo v vsakem od nas Marijina duša, ki bo poveličevala Gospoda, naj bo v vsakem Marijino srce, ki se bo radovalo v Bogu.«

O Marijini zaslužnosti priča tudi pesem Sveta noč, ki jo je sestavil Mohr in uglasbil Alojz Gruber že l. 1818.  Od tedaj je obšla ves svet. 

Prva kitica se glasi: Sveta noč, blažena noč,
vse že spi, je polnoč.
Le devica z Jožefom tam
v hlevcu varje detece nam.
Spavaj dete sladkó,
spavaj dete sladkó.

Sveti Grignion Montfortski (2000) pravi »Tisti, ki se hočejo okleniti te posebne vrste Mariji nega češčenja ..., naj uporabijo najprej dvanajst dni za to, da se znebijo duha tega sveta, ki je nasproten duhu Jezusa.  Nato uporabimo še tri tedne, da se po posredovanju Božje Matere napolnijo z Jezusom Kristusom. Prvi teden naj molijo za spoznanje samega sebe ... drugi teden naj se trudijo za spoznanje presvete Device ... tretji teden pa za spoznanje Jezusa Kristusa« (št. 227–230). 

Marija (2011) nas pri svojih videnjih, ki so zbrana od l. 1985 do 2004 opozarja pred pogubo človeštva zaradi pohujšanja, samozaverovanosti, pohlepa. Blagoslavlja tiste 'otroke', ki ji iz ponižnosti sledimo pri zavzemanju za božjo pravičnost na zemlji. Smo orodja širjenja njene svetlobe, nenehno naj slavimo Boga. Pokaže nam kako poteka ljubeča trinitarična komunika cija. V molitvi nas združuje v Svetem Duhu. Z njo je vsak trenutek svet, ker nam odpira vrata v nebeško kraljestvo. Vsak njen nagovor nam odpira nov vidik božje resnice, dobrote in lepote, novo stran nebeške slave, nov čas epifanije. 'Trpljenje pospešuje čas Jezusovega zmagoslavja v svetu. 'Ljubezen je sila, ki bo spremenila trpljenje v radostno pričakovanje' (2011, str. 143).   

Rilke je poetično predstavil Marijino življenje. Ko je Jožef mrk ob Marijini nosečnosti, mu je angel predočil, da je 'Marija sveža kakor Božja zarja'. Rekel mu je »Tesar, še ne opaziš, da deluje Bog. Boš zato, ker delaš deske, v napuhu klical na zagovor njega, ki ponižno daje iz istega lesa vzbrsteti listom in pognati popkom« (Rilke, 28). Oznanilo pastirjem pa pravi: vi, ki zvezde poznate. «Poglejte, jaz sem nova zvezda.  Moje bitje vse gori, da mu globoki  svod ni več dovolj« Jezus je svoj prostor v pastirjih dobil.   

Cyrulnik (2018) nam na interdisciplinarno znanstven (nevroznanost, etologija, razvojna psihologija, teorije o navezanosti) razlaga tolažilne funkcije vere v boga in njene psihotera pevtske učinke. Vstop v Cerkev nas pomiri zaradi dobrih, izmoljenih energij. Pojasnjuje nam, kako religija strukturira pogled na svet, kako rešuje ljudi, kako organizira skoraj vse kulture in povzroča strahotno trpljenje, kadar se verski sistemi sprevržejo v versko vojno ali fanatizem.

Sprašuje se, kako se vera zasidra v otroško dušo. Noben otrok se ne rodi veren, tega se nauči od staršev, okolja podobno kakor jezika; na boga se navezuje podobno kot na starše. Dejstvo vere spreminja delovanje njegovih možganov. Bog odgovarja na globoko človekovo potrebo: verniki ga čutijo kot dejstvo. Dajejo mu različna imena, prošnje, zahvale. Vsi smo verniki. Vera je dragocen dejavnik vzdržljivosti, trdoživosti, odpornosti na življenjske udarce. 

Francoski nevropsihiater izhaja iz izkušnje afriških otrok, ki so po vojaški službi ubijanja našli edino pomiritev v božjem hramu. Vera v boga je blagodejna za telo in duha, saj verni ku daje oporo v najhujših preizkušnjah. Toda v imenu iste vere agresivni zastopniki preganjajo in pobijajo druge, ki ne pripadajo isti skupnosti. Kristjane še vedno preganjajo v Severni Koreji, Sudanu, Afganistanu, Kitajski, Turčiji. Islam ima drugače kot krščanstvo inkorporiran duhovni boj. Na področju bivše islamske države (ISS) jih preganjajo. 

Stalna molitev rožnega venca za edinost Cerkve, za nove duhovne poklice in za svetost ter stanovitnost poklicanih je priporočljiva. Baje danes v svetu primanjkuje več kakor sedem milijonov novih duhovnih poklicev. Vsak duhovni poklic mora biti od nekoga izmoljen in  iztrpljen. Predvsem pa je ta molitev rožnega venca odgovor na Jezusovo naročilo: “Žetev je obilna, delavcev pa malo. Prosite torej Gospoda žetve, naj pošlje delavce na svojo žetev.” (Mt 9,37.38; Lk 10,2). V bistvu ga ne molimo le za duhovne poklice, ampak tudi zas to, ker sami stopamo po duhovni poti logike križevega pota, da bi nam Jezus pomagal nositi naš križ in da bi skupaj z njim vstali. 

Romanje k Mariji (npr. Brezje, Lurd, Compostello, Poffabro, Međugorje, Fatima) je prav gotova ena izmed bistvenih značilnosti krščanstva.  V krščanski duhovnosti so bistvene čistost duše in vesti, askeza v smislu odpovedovanj in doslednosti dostojanstva, mistika in seveda molitev. Krščanska duhovna praksa vključuje oznanjevanje, maševanje, krst, prvo obhajilo, birmo, maziljenje, molitve, prošnje, zahvale, meditacije, evharistijo, spoved, cerkveno poroko, obletnice poroke, romanja, procesije. Strinjamo se, da ji danes manjkata duh preroštva in duh uboštva. Še vedno se Cerkev težko identificira z revnimi. Posvetna duhovnost se tej praksi po poslanstvu sicer lahko približa, ne more pa je nadomestiti, ker Kristus le ni bil le idealen in moralen človek.  

Sveta Marija prinaša varnost in vedrino tistim, ki so z njo v stiski. Pravi, da Boga predvsem zanima, če verujemo. Verovanje je kontrafaktično. Ne glede na to, kakšna so trenutna dejstva, verjamemo da Bog dela dobro za nas. Nenehno se je treba truditi za dobro, ker zlo pride že samo. Večina začne v krizi obupavati, zato sestra Favstina v molitvi božjega usmiljenja goji 'upanje proti upanju'. Sama je živela v obupnih razmerah nemške in ruske okupacije Poljske od l. 1939 dalje, in se je tega dobro zavedala. Tudi sam imam vnuke. Vsi so shodili tako, da so padali na tla in nato vstali. To je bil začetek njihovega križevega pota, ki ga hodimo tudi mi v tretjem obdobju. Zaradi stisk ne bi smeli vere opuščati, ampak bi jo morali še poglobiti. Brez tega ni vstajenja. In brez svojega duhovnega rojstva ni božiča. V zadnjih letih smo govorili pretežno o komercialnem božiču, ker so nas razni sejmi zaslepljevali. Sekularizacija je v novem veku po renesansi nastala zato, ker s ljudje stremeli, da bi vse imeli. Pozabili pa so na to, čemur je Fromm rekel biti pred imeti. Tisti ateisti, ki so vero zaradi imetja, vključno z imeti prav opustili, ne morejo razumeti, zakaj jo drugi še imajo, tradicionalisti pa ne morejo razumeti, zakaj so jo drugi tako z lahkoto zapravili zaradi 'hudičevih skušnjav'. Schubertova nas v Uri molitve uči, kako spravimo to, kar smo prepustili hudiču, spet nazaj pod vodstvo Kristusa. 

Bog je po šestih dneh ustvarjanja presodil, da je to, kar je ustvarjeno, dobro. Govorimo še o dobrem Bogu in ljudeh dobre volje. Govorimo o občutku za skupno dobro (lat. sensus communis), brez katerega ne more obstajati civilizacija, čeprav so interpretacije tako različne kot realizacije. Zdi se, da človek rabi presežnost prav zato, ker ne dosega bože stvaritve. 

Bínkoštno protestantsko gibanje spada med evangeljske Cerkve, za razliko od druge glavne veje, evangeličanskih cerkva, ki združuje bolj formalne reformirane cerkve luteran ske in sorodnih veroizpovedi. Binkoštno gibanje daje poudarek na neposredno osebno izkušnjo Boga po Svetem Duhu in obstaja po vsem svetu. Najbolj številno je v Latinski Ameriki. Binkoštniki vidijo svoje korenine v sorodnih krščanskih tokovih, evangelijskih  karizmatič nih gibanjih od 2. stoletja do sedanjosti. Sedanje binkoštne cerkve so se razmahnile zlasti v 20. stoletju, tako, da se med binkoštnike danes uvršča (po različnih ocenah) od 100 do 450 milijonov vernikov ali do 25 % vseh kristjanov. Veliko binkoštnikov je v Latinski Ameriki,  ZDA in v nekaterih Azijskih deželah. V Južni Koreji deluje največja binkoštna verska skupnost z okoli 800.000 člani. Tudi v Sloveniji deluje Binkoštna cerkev.
Veliko krščanskih cerkva se imenuje po sveti Mariji. Binkoštniki pa Mariji ne pripisujejo velikega pomena.  Izhajajo iz ključne vloge Svetega Duha, natančneje iz imena za krščanski praznik binkošti (starogrško πεντηκοστή ἡμέρα, pentekostē ēmera pomeni »petdeseti dan«). Praznik se obhaja na 50. dan po Veliki noči v spomin na svetopisemski dogodek, ko naj bi se na petdeseti dan po  Kristusovem  vstajenju in v skladu z njegovo napovedjo na učence izlil Sveti Duh, s tem pa naj bi bila ustanovljena Jezusova cerkev. Na ta dan so nekateri učenci izpričali čudežni pojav govorjen je v neznanih tujih jezikih (glosolalija), kar je pogosto znamenje posebnega daru pri binkoštnikih kot tudi v sodobnih karizmatskih ločinah.
Zakaj ostane Marija zvesta Bogu, Eva pa ne? Sprva sta bili obe brez greha. Obe sta bili izpostavljeni skušnjavam. Marija jih je v zaupanju Bogu vedno premagala. V tem, v čemer je Eva padla, je Marija neprestano rasla. Eva se je uprla Bogu, Marija pa je zaupanje do njega neprestano gradila.

2.2.1 Pomen svetnice Bakhite in matere Terezije

Bakhita se je rodila leta 1869 v sudanskem Darfurju, tam preživela zgodnja otroška leta, dokler je niso pri sedmih letih ugrabili trgovci s sužnji in jo prodali najboljšemu ponudniku.  Novo ime Bakhita pomeni srečnica). Po večletnem trpljenju pod surovimi gospodarji je Bakhita postala pestunja pri bogatem italijanskem paru, se kasneje spreobrnila v krščanstvo in potem postala še redovnica v samostanu, kjer so jo spričo njene zdržljivosti in zmožnosti empatije do bolečine drugega postavili za zgled drugim vernikom. Umrla je 1947, leta 2000 pa jo je katoliška cerkev razglasila za svetnico. 
Bakhito so pri sedmih letih v Sudanu ugrabili trgovci s sužnji. Svoje prvotno ime je verjetno zaradi travmatskega sindroma pozabila. Po dolgem trpljenju je postala pestunja bogatega italijanskega para, se spreobrne v krščanstvo in postane redovnica. Leta 2000 jo katoliška cerkev razglasi za svetnico. 
Molitev - Sv. Jožefina Bakhita, kot deklica si bila prodana za sužnjo in si se morala soočiti z neizrekljivimi težavami in trpljenjem. Ko si bila enkrat osvobojena fizičnega suženjstva, si našla resnično odrešenje v srečanju s Kristusom in njegovo Cerkvijo. Sv. Jožefina Bakhita, pomagaj vsem tistim, ki so se zapletli v suženjstvo. V njihovem imenu posreduj pri usmiljenem Bogu na način, da bodo lahko verige njihovega ujetništva pretrgane.

Da bi Bog sam osvobodil vse tiste, ki so ogroženi, ranjeni ali z njimi zaradi trgovine z ljudmi slabo ravnajo. Prinesi olajšanje tistim, ki preživljajo to suženjstvo in jih uči, da bodo gledali na Jezusa kot na zgled vere in upanja, tako, da bodo lahko ozdravili svoje rane.
Prosimo te, da moliš in posreduješ za vse nas, da ne bomo zapadli v ravnodušnost, da bomo odprli oči ter bomo lahko opazili bedo in rane tolikih bratov in sester, ki jim je bilo odvzeto dostojanstvo in njihova svoboda ter prisluhnili njihovemu klicu na pomoč. Amen.
Sv. Jožefina Bakhita, prosi za nas.

V samostanu v Sciu je dobila ime Madre Gioseffa Margherita Fortunata Maria Bakhita. Ob posvetitvi Bakhite za svetnico je l. 2000 papež Janez Pavel 2. dejal »le Bog lahko povrne upanje žrtvam nekdanjih in sedanjih oblik suženjstva«. Bakhita je imela veliko emocionalne inteligence, da ni nikogar kompromitirala. Razumela je skrajnosti in nevarnosti, ker se ni soočala le z izzivi raznolikosti, ampak predvsem z nasprotji. Olmijeva je roman pisala v sedanjem času ne le zato, ker Bakhitina zgodba ne zastara, ampak tudi zato, ker je suženj prisiljen živeti v njem ne glede na preteklost, ki se je nima časa spominjati in prihodnost, ki je ne more načrtovati.  

Benedikt XVI je ugotovil, da je Bakhito spoznanje, da je dokončno ljubljena, karkoli se ji pripeti, odrešilo. Francoska pisateljica Olmijeva (2019) trdi, da je morala imeti Bakhita veliko čustvene inteligence, da je pravilno ocenila ugrabitelje in veliko empatije, da je lahko pomagala revnim.  

Bakhita, roman priznane in večkrat nagrajene francoske avtorice Véronique Olmi (2019), ki so ga navdušeno sprejeli tako kritiki kot bralci, je pretresljiva pripoved o deklici, ki jo pri sedmih letih v Sudanu ugrabijo trgovci s sužnji. Po dolgem trpljenju postane pestunja bogatega italijanskega para, se spreobrne v krščanstvo in postane redovnica. Leta 2000 jo katoliška cerkev razglasi za svetnico. 

Bakhita se je rodila leta 1869 v sudanskem Darfurju, tam preživela zgodnja otroška leta, dokler je niso pri sedmih letih ugrabili trgovci s sužnji in jo prodali najboljšemu ponudniku. Zaradi grozot, ki jih je doživela, so ji nadeli novo ime – Bakhita, ki pomeni srečnica, prvotno ime pa je pozabila. Po večletnem trpljenju pod surovimi gospodarji je Bakhita postala pestunja pri bogatem italijanskem paru, se kasneje spreobrnila v krščanstvo in potem postala še redovnica v samostanu, kjer so jo spričo njene zdržljivosti in zmožnosti empatije do bolečine drugega postavili za zgled drugim vernikom. V doživetem literarnem jeziku, ki ga suvereno izpisuje Véronique Olmi, roman je dobil tudi več nagrad, podoživljamo Bakhitino življenjsko zgodbo brez olepševanja.  

Mati Terezija se je rodila albanskim staršem leta 1910. Sprva je delovala na področju Jugoslavije. Kasneje se je priključila  irskemu  Loreto redu nun, od koder je bila poslana v indijsko mesto Dardžiling za učiteljico. Leta 1931 je bila prestavljena v Kalkuto, kjer je skoraj 15 let poučevala zemljepis. Tu je ob hoji po ulicah mesta naletela na najrevnejše, na reveže, brezdomce in otroke, ki niso imeli svojcev in strehe nad glavo ter so zaradi tega životarili in umirali na cesti. Ta izkušnja je mlado redovnico globoko pretresla. Začutila je, da je za zidovi nunskega samostana preveč stran od njih, da bi jim pomagala.

Leta 1946 si je začela mati Terezija prizadevati, da bi lahko svoje življenje posvetila skrbi za uboge in revne na ulicah Kalkute. Za ta namen je ustanovila nov red Misijonark ljubezni, ki ga je leta 1950 potrdil papež Pij XII. Ker je bila kot redovnica Loretskega reda zavezana svojim zaobljubam, je morala za dovoljenje prositi svoje predstojnice, pa tudi kalkutskega  nadškofa. Za reveže je začela ustanavljati domove (za umiranje, za gobavce, za otroke ...), kjer je skupaj s sestrami skrbela za podhranjene, bolne in umirajoče in jim lajšala trpljenje. Leta 1963 je nastala tudi moška veja reda, imenovana Misijonarji ljubezni. Leta 1979 je za svoje človekoljubno delo prejela Nobelovo nagrado za mir. Leta 1980 je obiskala tudi Ljubljano, leta 1987 pa so se na Ježici naselile prve misijonarke ljubezni v Sloveniji. Po 
srčnem napadu l. 1983 je imela stalne težave z zdravjem. Umrla je 5. septembra 1997, 13. septembra pa je bila v Kalkuti pokopana z najvišjimi državniškimi častmi. 19. oktobra 2003 jo je takratni papež Janez Pavel II. proglasil za blaženo. 4. septembra 2016 pa jo je papež Frančišek kanoniziral za svetnico. Moto matere Terezije je bil “Daj prisrčno in brezplačno pomoč najrevnejšim!” Na njenem nagrobniku piše »Ljubite se med seboj, kakor sem vas jaz ljubil « (Jn 13, 34). Mater Terezijo uvrščajo med humanitarne delavce in dobrotnike človeštva, kot so bili Howard Kelly, Vincencij Pavelski, Louis Pasteur,...

Mati Terezija je pogosto molila:
Gospod, naredi me za orodje svojega miru.
Kjer je sovraštvo, naj prinašam ljubezen.
Kjer je žalitev, naj prinašam odpuščanje.
Kjer je nesloga, naj prinašam edinost.
Kjer je dvom, naj prinašam vero.
Kjer je zmota, naj prinašam resnico.
Kjer je obup, naj prinašam upanje.
Kjer je žalost, naj prinašam veselje.
Kjer je tema, naj prinašam luč.
Učitelj, naj se ne trudim,
da bi me drugi tolažili,
ampak naj sam tolažim;
da bi me drugi razumeli,
ampak naj sam razumem;
da bi me drugi ljubili,
ampak naj sam ljubim.
Kajti ko dajemo, prejemamo;
ko odpuščamo, nam je odpuščeno;
in ko umremo, vstanemo v večno življenje. Amen.

2.3 Nekatere značilnosti krščanske filozofije

Slovenski teologi, ki so (bili) obenem filozofi,  so (bili) že preminuli Aleš Ušeničnik (*1868- + 1952) in Janez Janžekovič (* 1901-+1988), Anton Trstenjak (1906*-+1996), iz moje generacije pa so Edvard Kovač (*1950), Anton Stres (* 1942), Janez Juhant (*1947), Jože Krašovec (* 1942). Filozofa, ki predavata na Teološki fakulteti in proučujeta teološke probleme pa sta dr. Branko Klun (*1968) in redni profesor ter znanstveni svetnik Bojan Žalec (*1966). 

Ker oblike zavesti niso fiksne, je mogoče znanstvena in filozofska prevajati v teološka oz. duhovno-religiozna in obratno. V kratkem prikazu mistike smo videli, da interpretacije in zanikanja mističnih doživetij ne preprečujejo, da se le-ta ne bi več pojavljala. Kljub obsodbam ezoterizma in okultnosti so se pojavljali novi avtorji in šole mistike.

Z izpiti iz eksistencializma se je naša generacija soočila konec 60. let 20. stoletja pri soočanju s študentskimi protesti v imenu 'hotenja po nemogočem'. Protesti so bili v Parizu, Beogradu, Pekingu, Ljubljani, itd usmerjeni proti etabliranim strukturam oblasti. Sčasoma se pokaže, da je lahko naših izpraševalcev po smislu življenja več. To so lahko Godot, Bog, življenje samo, partner(ka), državni organ vključno z birokratskimi ustanovami. 

Frank (2018) dosledno razvija temeljno idejo ruske religiozne filozofije, idejo vseedinosti, v knjigi Bog z nami prestopi meje čiste filozofije in prevzame jezik bogoslovja. V prvi  medita ciji (Kaj je vera?) opisuje temelje krščanstva in dokazuje, da je vsa njegova vsebina uteme ljena na religiozni izkušnji, na živem »druženju z Bogom«. Filozof razlikuje med dvema oblikama vere, med 1. vero kot zaupanjem in 2. vero kot gotovo, intuitivno zanesljivo vednostjо. Pokaže, da tudi zaupanje v avtoriteto predpostavlja doživljanje gotovosti Jezusa, ki dejansko izreka resnico o Bogu. Po Franku torej vera v avtoriteto ni slepo zaupanje, ampak temelji na veri kot vednosti, na živi religiozni izkušnji. V drugi meditaciji (Paradok salna resnica krščanstva) filozof razmišlja o krščanstvu kot religiji ljubezni, o neločljivi edinosti asketizma in ljubezni v krščanski zavesti, ter razbira pojem trpljenja na področju religioznega nauka in njegov pomen v kulturnozgodovinskem razvoju človeštva. V zadnjem delu knjige (Resnica kot pot in življenje. Udejanjenje vere) Frank razmišlja o tem, kakšno je oz. kakšno bi moralo biti duhovno življenje in delovanje kristjanov v svetu.

Tako kot razlika med dnevom in nočjo praktično, se pravi v našem živem občutju sveta, ki nas obdaja, nikakor ni v tem, da podnevi vidimo sonce na nebu, ponoči pa ne, ampak gre za preprosto razliko med svetlobo in temo, med bivanjem v okolju, v katerem so obrisi vseh predmetov jasni, in prebivanjem v nekakšnem temnem breznu, v katerem nemočno blodimo kot slepci, tako tudi temeljna razlika med verujočim in neverujočim ni to, ali človek »prizna va« obstoj Boga ali ne, temveč to, ali se njegova duša dotika zaklada nebeškega kraljestva in ima stik z darovi Svetega Duha, se pravi, ali se vanjo zliva luč božanske ljubezni, ki jo greje in razsvetljuje. Občutje luči in toplote, prebivanje v poživljajoči svetlobi sonca je praktično, življenjsko pomembneje kot pa sámo videnje sonca. (Frank, 2018, str. 96) Frank je bil že l. 1941 prepričan, da svet drvi v prepad. Lahko ga reši le krščanski preporod, čigar nosilci so (bili) laiki. Duhovniki pa skrbijo za spomin svetopisemske tekste, na svetnike in zahvaljevanje za cerkveno hierarhijo. 

Filozofija goji v odnosu do religije različne drže kot so odklonilne, nadomestne ali podporne v smislu služenja (philosophia ancilla teologiae). Filozofija religije pojasnjuje religijo iz spoznavnih, antropoloških in etično-humanističnih izhodišč. Krščanska filozofija je poseben primer filozofije religije. Po Heideggerju »leseno železo«, nesmiselni paradoks. Vendar pa že stoletja predstavlja bojno polje za njene zagovornike in nasprotnike. Theo Kobusch (2019) prinaša o krščanski filozofiji interpretacijo celotne problematike. Gre za poskus razmejitve dveh sorodnih področij glede odnosa med razumom in vero, med bitjo in bogom itd. 

Danes umira človek kot bolna žival, ki postaja brezsrčen stroj, robot in suženj svojih izumov, orožja. Mar ni paradoksalno, da je v sistemu, ki ni sužnjelastniški, več sužnjev brez pravic kot kdajkoli prej v zgodovini? V dosedanji zgodovini je človek vedno umiral za in po teoriji zadoščevanja tudi zaradi večnega Boga. Človek umira že od rojstva. Latinci so celo govorili o umetnosti umiranja (lat. ars moriendi) nasproti umetnosti življenja (ars vivendi). Oboje naj bi znali uravnotežiti, tako da ohranjamo notranji mir. Rekviem (lat. requies – mir, je sestavni del molitve za rajne: Gospod, daj jim večni pokoj in večna luč naj jim sveti. Živo in mrtvo je v nas. V starem Rimu so gladiatorji pozdravljali cesarja 'ave cesar morituri te salutant'. Rimljani so razlikovali posvetno slavo (lat. gloria mundi) in božjo slavo (lat. gloria dei). Večni pokoj zastopajo miti, liturgije in večne filozofije. 

Razodetje je v fenomenologiji le možno, v veri pa postane dejansko. Dejanskost je fenomenalnost, ki presega subjektove meje obvladovanja. Razodetje dovrši naravo v nadnaravnem. Pri Marionu je glavni problem, ali sem jaz gotov v lastni obstoj. Eksistenca je zadnja stvar, ki bi jo lahko oporekali Bogu. Resnica je poskušanje postati res (Caputo, 2013). Resnični smo, če ji sledimo v prihodnost. Da bi mi bili resnični, moramo biti izpostavljeni tej prihodnosti. 'Resnica se dogaja, razodeva se retroaktivno' (Dupuy, 2004). V življenju se usposabljamo za nekaj, na kar ne moremo biti pripravljeni. Tako delujejo tudi Kierkegaardovi spomini na prihodnost.  Bistvo mesije je v njegovi nepojavitvi (Blanchot). Gre za nesprejeto prihodnost, ki je tu. Mar to pomeni, da se prihodnost  nenehno odmika, kjer ni povratka? Derrida pa pozna vero kot povratek. Nasproti negaciji gre za odzanikanje – denegation. Da bi do nje prišlo je treba slediti staremu in novemu pravilu. Religija že etimološko predstavlja nekakšno vez. To, kar zanikamo, na globlji ravni afirmiramo, povezujemo, kar nakazuje obrnjen  Spinozov izrek: determinatio est negatio. 

Upiranje še bolj povezuje kot motiv, zaradi katerega se upiramo. Zato pozni odrasli ugotavljajo, da ponavljajo vzorce svojih staršev, ki so se jim upirali. Na naš vrednotni svet ne vpliva toliko to, kar površno sprejemamo, kakor fragmentarne predelave in inovativne preureditve tega, kar zavračamo. 

Nekateri so usmerjeni na to, kaj lahko dobijo, drugi pa na to, kaj lahko dajo drugim. Manj premoženja nas manj obremenjuje. Manj blokad nas napravi bolj pretočne. Ogorevc (2018) se zavzema za to, da svoje življenje predelamo, odpremo, predamo. Tako smo najbolj sprejemljivi za pozitivne energije. Genske odvisnosti so v bistvu neobvladani arhetipi.            
 
Na višji stopnji duha smo bolj skladni in kooperativni. Sprejemanje je v bistvu že preda janje. Pri lastnem pridobivanju energije je treba biti dovolj vztrajen. Načelno lahko optimalizacija uspe vsakemu. Umetnik mora biti popolnoma pretočen, če hoče izkoristiti svoj potencial. Ne gre le za to, koliko energije zmoremo vsrkati, kolikor za to, koliko jo 'spustimo skozi sebe' oz. jo uporabimo za delo. Pri tem ne bi smeli pretiravati do izčrpanosti. 

Kooperativnost je tako pomembna kot potrpežljivost. Pozneje najbolj manjka tistim, ki s(m)o bili že v otroštvu zapostavljeni. Kadarkoli je prišlo do preloma odnosa, je bilo to zato, ker je zmanjkalo volje oz. interesa do sodelovanja. Res je, da za to porabimo nekaj več energije kot zase, vendar brez nje ni sodelovalnega učenja in tudi ne boljšega sveta. Duh povezovanja se najbolje pokaže v komunikaciji, zato je Habermas pisal o aktivni komunikaciji (ang. active communication), ki je dejansko interaktivna. To je tok (ang. flow) reke, ki se ji prepustiš. Je izhodišče za vizualizacije, molitve, meditacije. Ogorevc piše o potovanju po osi sveta, ki jo določa absolutni duh med nebom in zemljo, ki teče od zgoraj navzdol. Kognitivna znanost podpira tako delo na sebi kot nove procedure v šoli. Ogorevčeva Os sveta (lat. axis mundi) je v bistvu antropološka vertikala. Obsega tudi horizontalo, ki so drugi ljudje. Spominja na krščanski križ (lat. crucis). Vedno nam prav pride za uravnoteženost, učinkovito delovanje itd. Vendar mu do tega manjka krščanska doktrina.

Kooperativnost v smislu sodelovalnega učenja ni možna brez potrpežljivosti in ponižnosti.  Najbolj manjka tistim, ki s(m)o bili že v otroštvu zapostavljeni, stroukirani, ignorirani. Kadarkoli je prišlo do preloma odnosa, je bilo to zato, ker je zmanjkalo volje oz. interesa do sodelovanja. Separatni model je zlasti uveljavljal separatni model ločnic. Podpiral pa ga je analitično model mišljenja. Res je, da za usklajevanje z dogovarjanjem pod najtežjimi pogoji porabimo nekaj več energije in časa kot zase, vendar brez tega ni boljšega skupnega sveta. Duh povezovanja se najbolje pokaže v komunikaciji, zato je Habermas pisal o aktivni komunikaciji,ki je dejansko interaktivna.  

Heidegger še vedno preboleva Nietzschejevo smrt metafičnega boga. Išče nekega poslednje ga boga, ne da bi se lahko z ontološko diferenco povsem emancipiral od tega kar očita krščanski metafiziki.  V zgodnjih predavanjih o sv. Pavlu in o Avguštinu je Heidegger še najbližji krščanski paradigmi življenja, kar mu omogoča kritično distanco do aristoteljan sko tomistične perspektive. S to je korenito prekinil šele 2. Vatikanski koncil. Heideggrova 'tu-bit' se navezuje na starozavezno Adamovo in Abrahamovo odgovarjanje Bogu 'tukaj sem'. Heidegger in za njim Hribar skušata razumeti bit iz njenega skrivnostnega molčanja. Klun ugotavlja, da je »Heideggerjev poslednji bog najvišji ›modus‹ ugodja«, ker   se nahaja v službi biti, tako da doživi zrelost, ki preobrazi vsako bivajoče« (Klun, 2014, 90). Heideggerjevo priseganje na popolno drugačnost eshatologije biti od krščanske eshatologije ni prepričljivo« (Klun, 2014, 96). Heideggerjevo zavračanje možnosti presežnega in osebnega Boga Klun označi kot »nadutost« (98), ki ne dopušča drugačnosti božjega. 
Klun (2014) predstavi odzive na Heideggerjevo razumevanje boga pri Gianniju Vattimu, Emmanuelu Levinasu in Jeanu Lucu Marionu. V 3. poglavju predstavlja Vatimmovo izvirno povezavo med krščanstvom in kritiko metafizike. Vattimo interpretira božjo kenozo kot vstop presežnega v ta svet, kot sekularizacijo. Zagovarja sekularizirano krščanstvo brez presežnega Boga in brez institucionalnih oblik. Klun (2014) postavlja konceptu »šibke misli« postavi naslednje vprašanje: »Ali se postmoderna odpoved absolutni resnici ne vrne kot bumerang, ki relativira in poruši lastno izhodišče, kar vodi k razpadu razumnega govora?« (Klun, ibidem, 116) Nazorno pokaže, kako se Vattimovo edino merilo, ki je nenasilnost oz. upoštevanje drugega tako, da se odpovemo absolutnosti svoje resnice, lahko obrne v svoje lastno nasprotje, saj ni nobenega skupnega trdnega merila. Klunu se zdi verjetno, da z zvajanjem vsega bivajočega na interpretacijo degradiramo tudi drugega zgolj na naše razumevanje, s čimer mu odvzamemo njegovo drugost (ibidem, 123). Levinas skuša izvleči iz Heideggerjeve filozofije in predvsem lastne avtobiografije sočutje z drugim. Levinas uvidi, da fenomenološka metoda ne priznava drugega v njegovi drugosti. 
Heidegger zanika vsako možnost transcendence. Zaradi etike vztraja Levinas pri možnosti transcendence, ki človeku podeljuje neskončno dostojanstvo. Središče etike po Levinasu ni moj lastni jaz, ampak moj bližnji, »ki mi je bližje, kot sem blizu samemu sebi, in ki me določa v jedru moje subjektivnosti« (162). Ocene 147 V petem poglavju je predstavljena misel krščanskega filozofa Jeana-Luca Mariona, čigar glavni izziv je bil, kako onkraj ontoteologije misliti krščanskega Boga ob Nietzschejevem oznanilu njegove smrti. Marion je ugotovil, da »je umrl samo bog, ki to v resnici ni bil« (169), da je umrl malik, lažno božanstvo, ki ga je ustvaril človek. V svojih razmišljanjih se je vrnil k prvotnim virom, k Svetemu pismu in k cerkvenim očetom, hkrati pa je ostal v dialogu s sodobnimi filozofskimi tokovi. Marion na novo interpretira Nietzscheja in Hölderlina in v njima vidi pričevalca religiozne misli. V obeh najde misel, da je božja odsotnost način njegovega razodevanja. Po Marionu Bog ne obstaja v sebi, ampak v podarjanju sebe, to pa ni način biti, zato je mogoče reči, da je »Bog brez biti« (ibidem, 179). Klun prizna, da je Marionovo mišljenje provokacija in da nosi v sebi izjemen potencial, hkrati pa pušča veliko odprtih vprašanj. 
Predpostavka, da obstaja fenomen na sebi, ki ni vezan na obzorje, po Klunovem prepričanju odpravlja samo fenomenološko metodo. Prav tako se pri Marionu filozofija čuti »kolonizi rana s strani teologije« (ibidem, 187). Šesto poglavje najprej obravnava strukturne razlike med grškim in bibličnim razumevanjem etike. Za prvo je značilno iskanje dobrega življenja, ki vodi k srečnosti. Temeljni pojmi grške etike so razum, vrlina, pravičnost, vzajemnost. Biblični pogled na človeka se razlikuje od grškega že v svojem izhodišču, saj dojema človeka kot bitje odnosa. Biblično etiko zaznamujejo pojmi odnos, poklicanost, svoboda, asimetričnost. Ker biblična etika ne temelji na razumu, ampak na osebnem pozivu, se avtor sprašuje, ali je takšna etika lahko predmet filozofske obravnave. 
V Levinasu vidi misleca, ki je biblično misel ustrezno prevedel v filozofsko govorico. Izvorno izkustvo zanj je odnos do drugega človeka. Obličje drugega pomeni transcendenco, ki nikoli ne dopusti, da bi drugega omejil na golo pojavnost. Hkrati pa me to obličje drugega poziva k etični odgovornosti. Človek se uresničuje v »biti-za-drugega«. Klun se sprašuje, ali je mogoče Levinasovo misel prenesti tudi na področje družbenega življenja. Postavi se  vprašanje, kako živeti s številnimi drugimi in kako pravično porazdeliti odgovornost. Levinas sam na tem področju pripisuje glavno vlogo razumu in pravičnosti. Vendar poudarja, da pravičnost ne zmanjšuje izvorne etične radikalnosti. Levinas po Klunovem mnenju oblikuje mesijansko in preroško koncepcijo političnega, ki temelji na biblični ideji miru. Zadnje poglavje je namenjeno vprašanju dialoga, pri katerem je vedno pomembna razpetost med iskanjem enotnosti ter upoštevanjem in spoštovanjem različnosti, to pa Klun interpretira kot napetost med grškim in bibličnim stebrom zahodne misli. V ospredju grškega prizadevanja je »iskanje logosa kot brezčasno veljavne enotnosti«, medtem ko biblično izročilo poudarja različnost, »ki je pogoj za medosebni odnos in temelji v ideji stvarjenja« (ibidem, 216). Glavni sogovornik pri razvijanju svoje lastne sinteze je avtorju zopet filozof Levinas, ki je priznal, da je navdih za svoje filozofsko razmišljanje črpal iz biblične dediščine. Srečanje z drugim, ki se razodeva v svojem lastnem obrazu, presega zmožnost človekovega spoznanja. Za Levinasa je etična raven globlja od ravni spoznanja. Klun pride do prepričanja, da sodobna misel, ki »v ospredje postavlja drugost in razliko, v sebi skriva biblične korenine  se jih zaveda ali ne« (ibidem, 234). Drugače od Levinasa Klun meni, da se moram najprej aktivno odpreti drugemu, šele potem lahko v obrazu drugega doživim njegov etični poziv. S tem pa nikakor ne ogrožam drugosti drugega in si ga ne podrejam. Dialog živi iz napetosti med enotnostjo in različnostjo, med grškim in bibličnim izročilom. (ibidem, 241) Po avtorjevem mnenju je zgodovina zahodne misli razpeta med filozofskim logosom in preroško poklicanostjo. In konča: »Šele z vključitvijo preroške razsežnosti se logos odpre presežnemu smislu. Smislu onkraj biti.« (ibidem, 242) Klunova razmišljanja odlikujeta izredna jasnost izražanja in sposobnost prevajanja zahtevnih filozofskih razglabljanj v razumljiv in dostopen jezik. 
Znotraj postmoderne miselnosti je možna nova sinteza med grško in biblično mislijo, ki bo okrepila zaupanje v razumsko razmišljanje, hkrati pa obvarovala religijo pred zapiranjem v ideološko samozadostnost. Stičnost med filozofijo in teologijo je tudi danes potreben. Klun se zaveda poenostavljene tradicionalne sholastične filozofske govorice o Bogu in se do nje kritično opredeli. Prav postmoderna filozofija mu omogoči, da vidi globljo vrednost biblične misli, ki nasproti abstraktnim in univerzalnim konceptom postavi konkretni odnos, zgodovinskost in prigodnost človeškega življenja.  
Trebežnik (2018) se sprašuje, ali je res vse prisotno tukaj in zdaj brez ponovitve. Ni nečesa, kar bi fiksiralo besedo in jo razprlo za vselej nove obogatitve nje izvornega pomena in morda celo zakrinkala njeno izvorno naravo, da je nikdar več ne najdemo?” “Beseda, ki je dovolj močna, da spelje hrepenenje in prizadevanje na isto točko, četudi prihaja iz ust nesrečneža, ne zavedajočega se, da se je po časovnem kolapsu spremenil v čisto trajnost in ima več veljave kot kadarkoli poprej, taista beseda, kakav, konj, Muca, gem, set, match, brk ali druže, je postulat, baza, je temelj razumevanja. Kličem veliko igro besed, da mi napišejo novo delo, novo življenje!”

Ker je človek ciljno naravnan tudi pri poslednjih ciljih, nastane vprašanje, kako razume svojo te(le)ologijo? Revanšistično kot homo homini lupus ali usmiljeno kot homo homini dei? Notranji, duhovni, miroljubni človek deluje integrativno, vojne pa sprožajo razni razcepi. Epopteia (inspectiva, mistagogija) je metafizika notranjega izkustva oz. zrenja Boga. Gre za kesanje zaradi slabe vesti in grehov.  Kesanje je milost za odrešenje človeštva. Danes premalo govorimo o kesanju kot odločilni prvine osebnostne rasti. Kesanje je pogoj odpuščanja. Kesanje in sram nastajata zaradi naše slabe vesti. (Kobusch, 2019, 203-217). Imamo različno razvito vest od tankovestnosti do 'kosmate vesti'. To je tudi razlog za različen odnos do duhovne rasti. Nekateri so prepričani, da je ne potrebujejo. Vendar pa današnje krize kličejo po tankovestnosti zlasti do naravnega okolja. morda bi govorili o naravnem temelju nadnaravnega, saj Jezus pogosto daje primerjave iz poljedelstva.       

Vaje duhovnega dihanja pomenijo, da vdihavam Boga in izdihavam grehe, nečistost, vdiha vam čistost, vdihavam zdravje, izdihavam bolezen itd. Pri izdihu se zahvalim, da mi je Bog odpustil grehe in da še nadalje ohranjam občestvo z njim glede na prvo Janezovo pismo Hebrejcem 10,1-25. Odpuščanje zajema kesanje s spreobrnjenjem. Pri vdihu predam nadzor nad svojim življenjem Jezusu in mu dovolim, da me napolni s svetim duhom. Verujem, da me sedaj napolnjuje z močjo in me vodi po zapovedi - Pismo Efežanom 5, 18 in obljubi iz Prvega Janezovega pisma 5,14,15. 
 
Vprašanje je le, ali ne bo zanj prepozno. Endizem nekje preslikava situacijo ob propadanju Rimskega imperij. Ljudje so iskali obrat vase iz nesmisla vojnega stanja, razpadanja medosebnih vezi, pomena družbenih institucij. V tem smislu sledimo Braguovi rimski poti pretiranega povnanjenja. Občutje je podobno kot v prelomnih časih: staro umira, novo pa se šele poraja.   

Avguštinove Izpovedi so primerne prav za situacije, ko se vprašamo, kaj smo vse narobe naredili. V njegovem času je večkrat gorel Rim, vrstili so se vdori barbarov. Rimljani so doživljali apokaliptične čase, ne da bi vedeli, ali se kak nov svet sploh odpira, ali bo sledila še kakšna jutranja zarja za večerno. Smrt civilizacij se je napovedovala večkrat. Na srečo se ni vsaka uresničila. Civilizaciji zmanjkuje ustvarjalnega zagona, to se pozna na agoniji duha. Upam, da bo še pravočasno to spoznala in kaj bistvenega storila za pot 'nazaj k naravi', naravnemu pravu, naravni religiji. Kakor sv. Avguštin pravi »pozno sem te vzljubil Lepota« tudi Marcell Proust pozno najde božji čas v človeškem in Nietzsche pravi  »tebe ljubim večnost«
    
Vsi trije Hobsbawmovi časi so še navzoči, tako čas kapitala, ki se je ugnezdil v vse pore družbenega in osebnega življenja kot čas imperija, ki ga prakticirajo svetovne velesile ZDA. Kitajska, Rusija kot čas skrajnosti, ki ga reproducirajo mednarodne napetosti partikularnih interesov. Zato je konflikt civilizacij neizbežen. Vprašanje je le, koliko je vzdržen. Če bi šlo samo zanj? Gre za kratek stik z živalmi, s podnebjem, z naravo kot božjim stvarstvom. Človek kot izzivalec Boga.  

Civilizacijska kompetenca je 'kulturni zemljevid' vrednot, navad prebivalstva za tehnološki in gospodarski razvoj. Te so v ozadju delovne organizacije. 4 lastnosti: delovna in poklicna etika, sposobnost motiviranja in organiziranja, občutek za razlikovanje formalnega in neformalnega, osnovno funkcionalno znanje. Civilizacijska kompetenca ne pojasnjuje le uspešnosti določene organizacijske skupine. Določa tudi nacionalno uspešnost. Pojasnjuje razlike med dosežki nacionalnih ekonomij.  

Civilizacijska kompetenca je psihosocialni in kulturni vzorec, ki se akumulira, spreminja, obnavlja pri prenašanju iz generacij v generacijo. Sloni na še starejši evolucijski kompetenci, ki jo prepoznavamo kot boj za obstanek. Za ohranitev naše civilizacije je pomembno obvladovanje ‘civilizacijske kompetence’. Ta pojem  je zasnoval poljski sociolog Sztompka (1993). Nanaša se na sklop pravil, navad, vrednot, ki so predpostavka za participacijo v moderni civilizaciji. Očitno je, da so družbene ustanove zahodne družbe (kot so institucije sistema tržne ekonomije in parlamentarne demokracije), zakoreninjene v določenem kulturnem kontekstu in da je za njihovo uspešno delovanje potrebna določena stopnja ‘kulturne kompatibilnosti’. Sztompka je s tem pojmom pojasnjeval zaostajanje držav v tranziciji za zahodnoevropskimi državami. Slovenija z zgodbo o uspehu želi tekmovati z zahodnimi državami v EU, čeprav po nizki stopnji politične in medijske kulture ni (povsem) kompatibilna z njimi.  Še vedno je odmevna Sztompkina teza o nerazvitosti civilizacijske kompetence v vzhodni Evropi. Niti v vzhodni Evropi situacija za preklop vrednot ni bila zrela niti v našem samoupravnem sistemu. 

Nova politična kultura se razvija postopno iz zgodovinske tradicije. Če je v tradiciji prevladovalo podložniško reptilsko, reaktivno reagiranje je zelo verjetno, da se bo to nadaljevalo tudi v novih ustanovah in stare vsebine se bodo ohranjale za novimi imeni.  

Represivne duhovne kulture ni mogoče spremeniti čez noč. V novi Sloveniji so cerkvene oblasti mislile, da je prišel nov čas za obnovo stare prakse. Odstavitev 4 nadškofov je pomenilo razočaranje, da temu ni tako. Duh konstantinizma v Cerkvi še ni povsem izginil. Obstaja dilema Cerkev revnih ali Cerkev bogatih. Ne bom se poglabljal v zgodovino Cerkve, očitno pa je, da živimo v senci Cerkve bogatih, medtem ko cerkev revnih še vsem protagonistom bolj ali manj dela težave. 

Philosophia perennis ali vekovita filozofija potrjuje, da je univerzalna človeška zmožnost neposreden vpogled v naravo realnosti ne glede na to, ali je pridobljen po praksi duhovnih disciplin in študijem svetih spisov ali preko povsem nenapovedane razsvetljujoče izkušnje združitve z Bogom. Posledica take pozornosti je zaupanje, da smo se razvili iz enega Vira. Duhovni razvoj je zaključen, ko se povrnemo v to Eno. To je perenialno, ker se tak vpogled pojavlja v različnih časih in krajih. Ni omejen na nobeno posebno kulturo, razred ali skupnost. Ta filozofija je opisana kot “metafizika, ki prepoznava Božjo realnost za svetom stvari, življenj in umov; transpersonalna psihologija, ki odkriva v osebi istovetnost z Božjo realnostjo in etika, ki postavlja naš končni cilj v spoznavanje bistvene in transcendentne osnove vseh stvari.

Philosophia perennis opisuje nazor, ki so ga oblikovali tisti mistiki, ki so izkušali neposred no zvezo z Bogom. Četudi je ta izkušnja kratka, preobrazi razmišljajoči um izkuševalca, tako da ta ni nikoli več isti. Takšna izkušnja razodetja vodi s simboli jezika v večno filozofijo. Aldous Huxley (2003) je v istoimenski antologij izbral iz bogate zgodovine določene odlomke avtorjev, s pomočjo katerih bralec ovrednoti tisti trenutek, v katerem se s spoznanjem premakne onstran omejitev petih čutov. Obstaja še srednjeveško besedilo duhovnih napotkov The Cloud of Unknowing - Oblak nepoznavanja. Izkušnje tradicionalnih mistikov imajo vrednost za milenijsko prihodnost. 

Eden od načinov predstavitve osrednjega vpogleda Huxleyeve (1945) Večne Filozofije je z izrekom: Ti si To, ki je vzet iz sanskrta starodavnih Upanišad. Izrek uči, da je bistven, večni jaz eno z absolutnim principom vsega obstoja, in da je resnična usoda človeških bitij odkritje tega dejstva, da bi odkrili kdo in kaj dejansko so. Byazid iz Bistuma pravi: “Šel sem od Boga do Boga, dokler niso zaklicali od mene v mene, ‘O Ti jaz!’ Sv. Katarina iz Genoe: “Moj Jaz je Bog, in ne prepoznavam nobenega drugega razen mojega Boga Samega.” Yung-Chia-Ta-Shih: “Notranja Luč je onstran hvale in graje; kot prostor ne pozna meja, pa vendar je vedno tu, znotraj nas, vedno ohranjajoča svojo spokojnost in polnost. In le, če jo začneš loviti, jo izgubiš. Ne moreš je obdržati, vendar pa se je enako ne moreš znebiti.” Mojster Eckhart: “Več kot je Boga v vseh stvareh, več je On izven njih; bolj ko je On znotraj, bolj je zunaj. Le transcendentni, popolni drugi, je lahko prisoten, ne da bi spremenil, ko postaja to, v čemer prebiva.” In kaj je To, kar lahko Ti sam odkriješ, kaj je?

Ruysbroek: “V Realnosti, ki jo z združitvijo spozna mistik ... ne moremo več govoriti o kateremkoli stvoru, ampak le o Bitju ... Tam smo bili vsi eno pred našo kreacijo, kajti to je naše nad-bistvo.” Sv. Bernard: “Kdo je Bog? Ne morem si zamisliti nobenega boljšega odgovora, kot da On je. Nič ni bolj primerno za večnost, ki je Bog. Če imate Boga za dobrega ali velikega ali blaženega ali modrega ali karkoli drugega te vrste, je to vključeno v te besede, namreč, da On je.” 

Vida Žabot zagovarja tezo, da lahko vzljubimo lastne sence tedaj, ko doživimo kvantni skok zavesti z nižje na višjo raven s pomočjo nekoga, ki nam to omogoči ali s t. im. energetskimi vajami. Soočanje med vzhodnimi in zahodnimi pogledi na religijo še ni prišlo do temeljitejših spoznanj. Smo na ravni ugibanj, osebnih afinitet oz. preferenc. V precejšnji meri gre za površne primerjave in posploševanja oz. poenostavljanja.  

Kako lahko človek doseže notranjo gotovost o obstoju Boga? Večna filozofija ponuja navidezno paradoksalen odgovor. Ovira spajajočemu spoznavanju tega je fiksna zavest, da smo ločeni jaz. Vezanost na jaz izključuje spajajoče poznavanje Boga. William Law: “Ljudje niso v peklu zato, ker bi bil nanje jezen Bog ... oni se nahajajo v stanju deljenosti in ločeno sti zaradi svojega lastnega gibanja, ki so si ga sami izbrali.” Sv. Janez s Križa: “Duša, ki je vezana na neko stvar, ne glede na to, koliko dobrega je v njej, ne bo dosegla svobode božanske združenosti ... ujeti v vezi človeških naklonjenosti, ne glede na to, kako rahle so te lahko, ne moremo najti, dokler trajajo, naše poti do Boga.” 

Aldous Huxley (2003) trdi, da preidemo iz časa v večnost takrat, ko se istovetimo z duhom, in preidemo znova iz večnosti v čas, ko se istovetimo s telesom. Nahajamo se na poti povratka na točko, ki ustreza našemu začetku v animaličnosti, vendar pa neprimerljivo višje. Še enkrat živimo življenje v trenutku. Življenje bitja, v katerem je ljubezen zavrgla strah, vizija zavzema mesto zemeljskega upanja, brezosebnost pa ustavila pozitivno sebičnost samo-zadovoljnega spominjanja in negativno sebičnost kesanja.
 
Kakšna je dostopna pomoč? Philon iz Aleksandrije meni: “Na poti do resnice so tisti, ki dojemajo Boga s pomočjo božanskega, Luč z Lučjo.” Joel Goldsmith pa trdi, da sem združen z božansko inteligenco preteklosti, sedanjosti in prihodnosti. Nobena duhovna skrivnost ni skrita pred mano ... Znotraj mene je to transcendentno Bitje, ki sem Jaz in do katerega imam za vedno dostop ... Ta intuitivna božanska Zavest o Bogu, Zavest o preteklosti in sedanjosti in prihodnosti, je moja trenutna zavest. Sedanji trenutek je edina odprtina, skozi katero lahko duša stopi iz časa v večnost, skozi katero lahko stopi iz večnosti v dušo in s katere ljubeznijo lahko prehaja iz ene duše v času do druge duše v času.

Za dušo, usmerjeno k duhu, se pomen duhovne inteligence popolnoma spremeni. Taka duša hrepeni po nečem, kar ne obstaja v vidnem svetu. Ne išče več v vidnem svetu, z njim je tako rekoč zasičena, zato se lahko poveže s silo, ki ne izhaja iz te narave. 

Takšna duša išče silo prvobitnosti, silo izvora, ki se je ne dá uporabiti za cilje v tem svetu, saj se sila v tem primeru razprši, izpuhti. Gre za silo, ki pelje iz tega sveta in deluje temeljno – človeka želi prenoviti, v njem zahteva lasten prostor. Želi, da se ego zmanjša, slednji pa mora biti pripravljen narediti prostor zanjo. In to je po pojmovanju rožnih križarjev izvorna religija (lat. religare – povezati)!

Duhovna inteligenca se torej izraža na različnih ravneh. Človek se lahko poveže s silo vere in jo uporabi za vidni svet, lahko pa se naravna na izvorno silo, starejšo od tega sveta, in iz tega izvira živi.

Če bosta postali osnovni determinanti razvoja spremenjeni geni in algoritmi, človeku grozi, da se bo notranji človek razkrojil v množici glasov. Ne bo uma, zavesti, duše, vesti. Dataizem je nihilistična kvazireligija oz. pozitivistična ideologija, ki ji ne gre za kakovost življenja, ampak le za kvantiteto podatkov. V bistvu eliminira človekovo vertikalno, transcendentno razsežnost, ker ne potrebuje teleološko teleološke strani  človeka. V dilemi med mesijanizmom in nihilizmom se opredeljuje za slednjega. V tem smislu je informa cijska doba nadaljevanje mehanicistične paradigme. Namesto teokratizma in antropocent rizma bo prevladal tehnokratizem. 

Nova krščanska duhovna realnost nastaja na občestven trinitaričen način ob podpori vrednot vere, upanja in ljubezni. Le ljubezen generira samo sebe kot vzrok seme sebe in je v tem smislu je causa sui. Filozofijo Boga ali narave - 'deus sive natura' pa je razvijal holandski filozof Baruch Spinoza.  

Resnica je za Nietzscheja videz, interpretacija, predsodek, udobje, koristna zmota. Vse to pa so za Zupančičevo (2001) različne perspektive pogledov. Ule (2004) pozna korespondenčne (izvorno Aristotel), semantične, »varčne«, deflacijske oz. redundančne  (zastopniki Frege, Ramsey, Ayer, Wittgenstein), minimalistične, epistemske, pragmatistične teorije in koherenč no teorijo resnice. Pri korespondenčni teoriji gre za ustreznost sodbe dejanskemu stanju, pri semantični teoriji Tarskega je treba najti modelno strukturo za semantične interpretacije. izhodišče »varčnih« teorij so ekvivalenčne eksplikacije oz. T-stavki. Minimalistična teorija govori o tem, da je po ekvivalenčni shemi p resničen, če je p.    Koherenčna resnica je rezultat oz. učinek sistema in ne več lastnost sodbe.   

Pri identitetni teoriji resnice le-ta ni enaka opisu dejstva, ampak je sama dejstvo. To pomeni, da združi logični in ontološki vidik v eno. Med epistemske teorije sodijo evidenčne, pragmatisične, fenomenološko-hermenevtične, koherenčne, konvencionalistične, koherenč ne, verifikacionistične, jezikovno-pragmatske, konsenzualne, konstruktivistične in dekonstruktivistične teorije. Med seboj se prepletajo, da jih po mnenju Uleta (2004) ne moremo več natančno razlikovati.  Vendar pa nobena izmed njih ni teorija razodete resnice. Pač pa se pogosto rabijo zanjo inačice fenomenološko-hermenevtične metode. Če izhajamo iz predpostavke, da Bog išče človeka, človek pa v bogopodobnosti njega, potem je skepsa produktivna, brez dokončne sodbe za ali proti.  Brezobzirna resnica je v bistvu zavrnitev, ker ni povezana z ljubeznijo. Po drugi strani pa se ljubeča prijaznost zlahka sprevrže v všečno laskanje, kar je zavajanje. Duhovni boj ne sme biti nasilen. Resnice o resnici ni, ker je skrivnost.
 
Po 25ih stoletjih, odkar je bilo prvič zapisano to, kar se je bilo poimenovano Večna Filozofija; ponovno obujamo te nauke. V Vedanti in hebrejskih prerokbah, v Tao Te Kingu in Platonovih dialogih, v evangeliju po sv. Janezu in Mahayana teologiji, pri Plotinu in Aeropagitih, med perzijskimi Sufiji in krščanskimi mistiki srednjega veka in renesanse - Večna Filozofija je govorila v skoraj vseh jezikih Azije in Evrope in uporabljala izrazoslovje in tradicije vsake od višjih religij. Toda pod vso to zmedo jezikov in mitov, lokalnih zgodovin in posebnih naukov, ostaja najvišji dejavnik, ki je 'večna filozofija', v tem, kar bi lahko imenovali njeno kemično čisto stanje. Ta končna čistost se seveda ne more izraziti z nobeno besedno izraženo filozofijo, pa četudi je ta izraz lahko še tako ne-dogmatski, še tako premišljeno sinkretističen. Že samo dejstvo, da je zapisana v določenem času, s strani določenega avtorja, ki uporablja ta ali oni jezik, samodejno vsiljuje določeno sociološko in osebno pristranskost na ta način izraženih naukov. Le v dejanju kontemplacije, ko so presežene besede in celo osebnost, je dejansko mogoče spoznati čisto stanje večne filozofije. Zapisi iz njihove kulturne dediščine povedo, da so vse  religije najsi bo to hindujska, budistična, hebrejska, taoistična, krščanska ali muslimanska poskušale opisati v bistvu neopisljivo dejstvo. To je Frank (2014, 2018) imenoval upodabljanje neupodobljivega. Gre tudi za izrekanje neizrekljivega kot možnosti nemožnega.  
Izvirni sveti spisi večine religij so poetični in nesistematični. Teologija, ki na splošno prevzema obliko utemeljenega komentarja parabol in aforizmov svetih spisov, se običajno pojavi na kasnejši stopnji zgodovine religije. Bhagavad-Gita zavzema vmesen položaj med svetim spisom in teologijo, kajti povezuje poetično kakovost prvega in jasno metodičnost druge. Knjigo bi lahko opisali, kakor piše Ananda K. Coomaraswamy v svoji čudoviti knjigi Hinduism and Buddhism, “kot izvleček celotnega Vedskega nauka, ki ga najdemo v začetnih Vedah, Bramanah in Upanišadah; in ker je zato osnova vseh kasnejših dogajanj, lahko nanjo gledamo kot na gorišče vse indijske religije,” kar je tudi eden od najbolj čistih in najbolj celovitih povzetkov Večne Filozofije, ki je bil kdajkoli opravljen. Od tu njena trajna vrednost, ne le za Indijce, ampak za celotno človeštvo.
Pri Huxleyu (1945) najdemo naslednje temeljne nauke: 1: pojavni svet materije in individualne zavesti, svet stvari, živali in ljudi in celo bogov je manifestacija božjega stvarstva, v katerem sobivajo vse delne realnosti. 2. Človeška bitja so zmožna ne le vedenja o božji osnovi, ampak lahko tudi uresničijo njene težnje z neposredno intuicijo. Ta združuje spoznavalca s spoznanim. 3. Človek ima dvojno naravo, pojavni ego in večni Jaz, ki je notranji človek, duh, iskra božanskosti znotraj duše. 4. Človekovo življenje ima le en cilj in namen: poistovetiti samega sebe s svojim večnim Jazom, da bi tako prišel do intuitivnega poznavanja te božjega stvarstva.
V hinduizmu je prvi od teh naukov izražen z najbolj kategoričnimi izrazi. Božanska osnova je Brahman. Njegovi ustvarjalni, podporni in transformirajoči vidiki se pojavljajo v hindujski trojici. Hierarhija manifestacij povezuje neživo materijo s človekom, bogovi, Višjimi Bogovi in nediferenciranim Bogom. V Mahajana buddhizmu se božja osnova imenuje um ali čista luč praznine, mesto višjih Bogov pa zavzemajo Dhyani-Buddhe.
Podobna pojmovanja so združljiva s krščanstvom. Gojili so jih mnogi katoliški in protestantski mistiki. Tudi v budizmu poznajo inačico svete trojice, ker je Brahman osnova Brahme, Višnuja in Šive. 
Na tej zelo zanimivi in nenavadni risbi je veriga manifestacije povezana preko skrivnostnega simbola Božanske Osnove s tremi Osebami Trojice in nato Trojica, na spuščajoči se lestvici, z angeli in človeškimi bitji. Slednji imajo na voljo, kakor nazorno kaže risba, dve izbiri. Lahko živijo življenje zunanjega človeka, življenje ločene sebičnosti; v tem primeru so izgubljeni (kajti po besedah Theologia Germanica, “v peklu ne gori nič drugega kot jaz”). Ali pa se istovetijo z notranjim človekom. V tem primeru se lahko po Susu znova vzpnejo, preko spajajočega spoznanja, do Trojice in celo onstran te Trojice, v končno združitev z Bogom.
V okviru muslimanske tradicije bi bila takšna racionalizacija neposredne mistične izkušnje nevarno ne-ortodoksna. Ne glede na to ima človek vtis, ko bere določena sufijska besedila, da so njih avtorji dejansko pojmovali al hagg, Realno, kot Božansko Osnovo ali Alahovo Združenost, ki je v osnovi dejavnih in osebnih aspektov Božanstva.
Drugi nauk večne filozofije, da je mogoče spoznati božanstvo z intuicijo, ki je višja od dolgoveznega umevanja, je mogoče najti v vseh velikih religijah sveta. Filozofa, ki se zadovolji zgolj s poznavanjem končne realnosti je Buddha primerjal s pastirjem krav. Mohamed uporablja še preprostejšo domačo metaforo. Za njega je filozof, ki ni spoznal njegove metafizike, zgolj osel, ki prenaša okoli tovor knjig. Krščanski, hindujski, taoistični učitelji niso pisali nič manj sočutno o absurdnih pretenzijah učenja in analitičnega razmišljanja. Po besedah anglikanskega molitvenika se naše večno življenje “nahaja v poznavanju Boga”; in to poznavanje ne izhaja iz logičnega sklepanja, ampak “iz srca”, ker je nad-razumska intuicija, neposredna, sintetična in brezčasna.
Tretji nauk, ki govori o dvojni naravi človeka, je po Huxleyu temeljni nauk v vseh višjih religijah. Božanska osnova vključuje samo-zatajevanje in dobrodelnost. Le s pomočjo samo-zatajevanja in dobrodelnosti lahko odstranimo zlo, norost in nevednost, ki sestavljajo našo osebnost in nam preprečujejo, da bi se zavedali iskre božanske narave v nas, ki razsvetljuje notranjost in je sorodna Bogu. S tem, ko se istovetimo z njo, dosežemo zedinjajoče spoznavanje. Ta izkustva duhovnega življenja so bila na različne načine racionalizirana v okviru teologij različnih religij. 
Hindujci trdijo, da “ti si To” - da je notri bivajoči Atman isto kot Brahman. V krščanstvu naša duša, ki vsebuje božjo iskro teži k popolni združitvi z Bogom. Po božji milosti postanemo sveti. Zdi se, da gre v islamski teologiji za podoben odnos. Sufi Mansur naj bi dal besedama “združenost” in “poboževanje” takšen pomen, ki ga imata v hindujski tradiciji. Pri kristjanih in muslimanih naj bi opisali empirična dejstva metafizičnega spoznanja s pomočjo neposredne, nad-racionalne intuicije. Kot vir dharme in drugih metafizičnih principov urejanja, ki so značilni za zasnovo kozmosa, je Brahmana  možno šteti kot formalni in končni vzrok vsega stvarstva. Ta stališča o naravi Brahmana ustrezajo teološkim naukom hinduizma v šolah Advaita in Vishishta-Advaita.
V zvezi s končnim človekovim ciljem v celoti soglašajo vse višje religije. Namen človeš kega življenja je odkritje resnice spoznavanja božanstva. Stopnjo, ki smo jo dosegli na zemlji, določa stopnjo, do katere bo mogoče priti po smrti. Kontemplacija o resnici je cilj, delovanje sredstvo. V Indiji, na Kitajskem, v starodavni Grčiji, v krščanski Evropi, so na to gledali kot na najbolj očiten in aksiomatičen del ortodoksnosti. Iznajdba parnega stroja je sprožila revolucijo, ne le v industrijskih tehnologijah, ampak v precej bolj pomembni meri v filozofiji. Ker je postalo mogoče postopoma izgrajevati vse bolj in bolj učinkovite stroje, je zahodni človek začel verjeti, da bodo ljudje in družbe samodejno zabeležile tudi ustrezno moralno in duhovno izboljšanje. Pozornost in vdanost se je začelo posvečati, ne Večnosti, ampak utopični prihodnosti. 
Na zunanje okoliščine se je začelo gledati kot na bolj pomembne kot na stanja uma o zunanjih okoliščinah, in cilj človeškega življenja naj bi bilo delovanje, s kontemplacijo kot sredstvom za dosega tega cilja. Ti lažni in zgodovinsko zmotni ter heretični nauki se sedaj sistematično poučujejo v naših šolah in ponavljajo, dan za dnem, s strani tistih anonimnih piscev oglaševalskega kopiranja, ki, bolj kot katerikoli drugi učitelji, evropskim in ameriš kim ljudem dandanes ponujajo njihovo trenutno življenjsko filozofijo. In ta propaganda je bila tako učinkovita, da so celo izpovedani kristjani sprejeli njihovo herezijo brez vprašanj in ne da bi se zavedali njene popolne nezdružljivosti z njihovo lastno ali z religijo kogarkoli drugega.
Omenjeni štirje nauki predstavljajo večno filozofijo v njeni najskromnejši in osnovni obliki. Človek, ki lahko izvaja to, čemur Indijci pravijo Jnana yoga (metafizična disciplina razlikovanja med realnim in pojavnim), ne potrebuje ničesar več. Ta preprosta delovna hipoteza je dovolj za njegove namene. Vendar pa je takšno razlikovanje izjemno težko in ga je težko izvajati, vsaj na začetnih stopnjah duhovnega življenja, razen s strani oseb, ki so obdarjene s posebno vrsto mentalnega ustroja. To je razlog, zakaj je večina predstavitev Večne Filozofije vključevala nek drug nauk, ki je potrjeval obstoj ene ali več človeških Inkarnacij Božanske Osnove, s posredništvom in milostjo katere, častilec dobi pomoč za dosego svojega cilja - tistega spajajočega poznavanja Božanstva, ki je človekovo večno življenje in blaženost. Bhagavad-Gita je ena od takšnih predstavitev. V njej je Krishna Inkarnacija Božanske Osnove v človeški obliki. Na podoben način sta Jezus in Gautama Inkarnaciji božanstva v krščanski in buddhistični teologiji. Toda medtem ko je v hinduizmu in buddhizmu možna več kot le ena Inkarnacija Božanstva (na katero se gleda tako kot da se je dejansko odvila), pa je za kristjane bila, in je lahko, le ena.
Neka Inkarnacija Božanstva in, v manjši meri, nekega teo-centričnega svetnika, modreca ali preroka je človeško bitje, ki ve, kdo je, in lahko zato učinkovito spominja druga človeška bitja na to, kar so si dovolili pozabiti: namreč to, da bi bili lahko tudi oni, če bi se odločili postati to, kar so dejansko že, večno združeni z Božansko Osnovo. Čaščenje Inkarnacije in kontemplacija o njenih lastnostih sta za večino moških in žensk najboljša priprava na spajajoče poznavanje Božanstva. Vendar pa je to, ali je s temi sredstvi dejansko mogoče doseči to poznavanje, že drugo vprašanje. Mnogi katoliški mistiki so potrdili, da je potrebno, na določeni stopnji kontemplativne molitve, na kateri, v skladu z večino avtoritativnih teologov, dokončno obstaja življenje krščanske popolnosti, odložiti vse misli o Inkarnaciji kot tiste, ki odvračajo od višjega poznavanja tega, kar se je inkarniralo. Iz tega dejstva so se porodila mnoga zmotna razumevanja in številne intelektualne težave. 
Opat Josh Chapman v svojih izvrstnih Duhovnih Pismih: “Problem sprave (ne zgolj spojitve) misticizma s krščanstvom je težaven. Opat (Marmion) pravi, da je sv. Janez s Križa kot goba polna krščanstva. Lahko jo ožameš in ostane bogata mistična teorija. Zaradi tega sem kakšnih 15 let sovražil sv. Janeza s Križa in ga imenoval buddhist. Ljubil sem sv. Terezijo in vedno znova in znova prebiral njene stvari. Bila je najprej kristjanka, šele nato mistik. Nato sem odkril, da že 15 let nisem molil in kljub njegovemu “budističnemu” značaju praksa misticizma oz. uresničevanje večne filozofije ustvarja dobre kristjane. Lahko bi dodal, da ustvarja tudi dobre hindujce, dobre budiste, dobre taoiste, dobre muslimane in dobre Žide.
Obstajajo mnogi različni temperamenti in strukture; v okviru vsake psiho-fizične stopnje lahko najdemo ljudi na zelo različnih stopnjah duhovne razvitosti. Oblike čaščenja in duhovne discipline, ki so dobre za enega posameznika, so slabe ali celo zelo škodljive za drugega, ki pripada drugačnemu stanju na nižjem ali višjem nivoju duhovne razvitosti. To  je že jasno predstavljeno v Giti. V njej so psihološka dejstva povezana s kozmologijo s pomočjo domnevnih gun. Za Krishno, ki tu govori v imenu hinduizma v vseh njegovih pojavih, je povsem normalno, da bi morali različni ljudje imeti različne metode in celo na videz različne cilje čaščenja. Vse poti vodijo v Rim - le če je seveda Rim tisto mesto, ki ga želi dejansko doseči popotnik, ne pa neko drugo. Podobna drža dobrohotnega vključevanja je, na nek način presenetljivo, v islamu lepo predstavljena v paraboli o Mojzesu in Pastirju, ki jo je zapisal Jalauddin Rumi v svoji drugi knjigi o Masnavi. Pa tudi v okviru bolj izključujoče krščanske tradicije so bili ti problemi temperamenta in stopnje razvitosti temeljito pretreseni v njihovem odnosu do načina Marije in načina Marte na splošno, in posebej v zvezi s pozivom in zasebno predanostjo posameznikov.
Kontemplacija resnici je glavni proces modrosti. Moralne kreposti pripadajo kontemplaciji  kot nujna predpostavka. Krepost ni cilj, ampak nepogrešljivo sredstvo za doseganje poznavanja božanske realnosti. Shankara, največji med indijskimi komentatorji Gite, zagovarja isti nauk. Pravilno delovanje je pot do znanja, kajti očiščuje um; in le v um, očiščen sebičnosti, lahko vstopi intuicija o božanski osnovi.
Samo-odpoved je mogoče v skladu z Gito doseči s prakso dveh vse-vključujočih kreposti - ljubezni in ne-vezanosti. Slednja je ista stvar kot tisto “sveto ravnodušje”, pri katerem neutrudno vztraja sv. Francois de Sales. “Tisti, ki pripisuje vsako dejanje Bogu in ima edini cilj Njegovo Slavo, bo našel počitek povsod, celo med najbolj nasilnimi valovanji.” Tako dolgo, dokler v zvezi s sadovi delovanja prakticiramo to sveto ravnodušje, “nas ne bo nobeno zakonito delovanje ločilo od Boga; nasprotno, lahko postane sredstvo za tesnejšo spojenost.” Tu beseda “zakonito” priskrbi nujno usposobljenost za učenje, ki je brez nje nepopolno in celo potencialno nevarno. Nekatera dejanja so resnično zla ali neprikladna; in nobeni dobri nameni, nobeno njih zavestno žrtvovanje Bogu, nobena odpoved sadovom, ne more spremeniti njihovega bistvenega značaja. Svetega ravnodušja se je potrebno učiti skupaj z, ne le nizom zapovedi, ki prepovedujejo zločine, ampak tudi z jasnim pojmovanjem tega, kar je Buddha v Osmerni Poti poimenoval “pravilno življenje”. Tako je bilo za buddhista pravilno življenje nezdružljivo z izdelavo smrtnih orožij ali omam; za srednjeveš kega kristjana je bilo jemanje obresti in razne monopolistične prakse sprejemljivo in je odtlej postalo legitimen dober posel. 
John Woolman, ameriški kveker, prinaša najbolj razsvetljujoč primer načina, na katerega lahko človek živi v svetu, medtem ko prakticira popolno ne-vezanost in ostaja ostro občutljiv za zahteve po pravilnem življenju. Četudi bi bilo zanj dobičkonosno in povsem zakonito, ko bi svojim kupcem v trgovini ponujal zahodno indijski sladkor in rum, pa Woolman tega ni počel, ker so bile te stvari proizvodi dela sužnjev. Na podoben način bi bilo zanj med njegovim bivanjem v Angliji tako zakonito kot prikladno, če bi potoval s kočijo. Ne glede na to pa je raje potoval peš. Zakaj? Zato ker je bilo mogoče udobje hitrega potovanja doseči le na račun velike krutosti do konj in najbolj krutih delovnih pogojev postrežkov. V Woolmanovih očeh je bil takšen način prevoza resnično nezaželen in nobena količina osebne ne-vezanosti ga ne bi mogla narediti za zaželenega. Zato si je nadel svoj nahrbtnik in hodil.
Na predhodnih straneh sem poskušal pokazati, da Večna Filozofija in njene etične razsežnosti predstavljajo Najvišji skupni dejavnik je prisoten v vseh glavnih religijah sveta. Potrditev te resnice ni bila nikoli bolj nujna kot v sedanjem času. Na dlani je, da filozofija življenja omogoča mir, filozofija smrti pa vojno. Nekatere prvine te filozofije so prisotne že v tradicionalnih religijah. Sodobne filozofije življenja zagovarjajo tezo, da je bolje biti kot ne-biti ne glede na vse slabosti bivanja.
Evropejci in Američani ne bodo videli nobenega razloga, da bi se spreobrnili recimo v hinduizem ali budizem. In od ljudi v Aziji bi težko pričakovali, da bi se odpovedali svojim lastnim tradicijam zaradi krščanstva, ki ga izpovedujejo, pogosto iskreno, imperialisti, ki že več kot štiristo let sistematično napadajo, izrabljajo in tlačijo ter sedaj poskušajo končati delo uničenja z “vzgajanjem”. Vendar pa na srečo obstaja najvišji Skupni dejavnik vseh religij, Večna Filozofija, ki je bila metafizični sistem prerokov, svetnikov in modrecev. Ljudje lahko ostajajo dobri kristjani, hindujci, buddhisti in muslimani, pa vendar združeni v popolnem strinjanju s temeljnimi nauki Večne Filozofije. Bhagavad-Gita je morda najbolj sistematična pisna predstavitev Večne Filozofije. Za svet v vojni, svet, kateremu mu primanjkuje intelektualnih in duhovnih predpostavk za mir in ki lahko le upa, da bo našel neko vrsto negotovega premirja, stalno kaže, jasno in nezmotljivo, na edino pot pobega iz samo-vsiljene nujnosti po samo-uničenju. Zaradi tega bi morali biti hvaležni Swamiju Prabhavanandi in g. Isherwoodu, da sta nam dala to novo različico te knjige – različico, ki jo je mogoče brati, ne le brez tiste topoglave estetske bolečine, ki so jo povzročili vse preštevilni angleški prevodi iz sanskrta, ampak z resničnim užitkom.
Bistvena vsebina odnosa med Bogom in človekom je Sveta Trojica. To pomeni ljubezen Boga Očeta do človeka v Kristusu in človekovo življenje kot odgovor ljubezni v Svetem Duhu. Tu smo zelo šibki. S tem, ko so jo teologi predstavljali skozi Heglov  in Kantov  pogled, so jo skoraj izgubili. Sergej Bulgakov (2006) pozitivno vrednoti cerkvene dogme, ki dobijo smisel z varovanjem in ohranjanjem božjega življenja v človeku, ki so stebri božjega načina razmišljanja v človeškem razmišljanju. Če jih upoštevamo kot stebre božje misli, božje življenje v nas raste, zori, se krepi in spreminja svet.

Rupnik (2018) ugotavlja, da greh skuša človeka zasužnjiti in zapreti v zagrajeno, zatohlo in umrljivo življenje prav preko novodobne (new age) miselnosti, ki pa se kaže kot samoodre šilna, učinkovita in samouveljavitvena. Pri krstu to življenje in ta miselnost umreta in človek je oživljen s Kristusovo krvjo, ker postane Kristusovo telo. In to novo življenje se razodeva, uresničuje in oblikuje po zanj značilni dogmatični miselnosti. Skušnjava je ves čas v tem, da bi človek spet mislil sam, brez upoštevanja misli božjega življenja. Zato je kultura grdega obrnjena proti človeku. Grozljive posledice problematičnosti enodimenzionalnega razmišlja nja je v tem, da je je že skoraj vse onesnaženo in niti človeško življenje ni kaj dosti vredno.

Zgodovinsko filozofski predstavniki eksistencializma so Kierkegaard, Gabriel Marcel, Albert Camus in Jean-Paul Sartre. Blizu eksistencializma so filozofi življenja (npr. Nietzsche, Schweizer, Frankl)  
Človeška eksistenca mu pomeni prijateljsko bližino« (Marcel, 2003, str. 137), kot se je Edvard Kovač lepo izrazil v spremni besedi k Marcelovi v slovenščino prevedeni knjigi Človek pod vprašajem. Iz tega izpelje, da lahko Marcela označimo za personalističnega misleca, ne glede na to, ali se osredotočamo na njegovo ontologijo, estetiko ali krščanski pogled na svet. Ker torej združuje eksistencializem s personalizmom, so za njegova razmiš ljanja ključna človeška srečanja in ločitve. Človek pod vprašajem je sicer njegova prva monografija, ki je bila prevedena v slovenščino. V tem izjemno prodornem delu opisuje in razlaga različne vrste človeškega nemira in njegov značaj, kar zelo dobro poveže z zgodovino filozofske misli v odnosu do nemira.

Teolog Janez Janžekovič je v reviji Nova pot pokazal, da eksistencializem ni samo Sartrova domena in da je mogoče krščanske miselne tudi v Marcelovi govorici. Postavil ga je v kontekst s personalistoma Maritaina in Blondela. Za Gabriela Marcela je ključni filozofski problem smrt glede vprašanja, ali umrli na nek način vseeno živijo. Skušal je odkriti, kaj je skrivnost biti. Štejejo ga med krščanske eksistencialiste. Zavračal je kartezijanski epistemološki dualizem med zunanjim in notranjim svetom – res extensa in res cogitans, življenje in razum. S svojim izhodiščem v Husserlovi fenomenologiji  je vplival tudi na druge eksistencialiste npr. Sartra. Približal se je Buberjevi etiki medsebojnega dialoga  (das Zwischen) in Levinasovemu jazu v obličju drugega. 

Možnost nemogočega interpretirata Derrida in Heidegger različno, dekonstrukcija ima mnogotere pomene. Ljudje smo bolj predvidljivi, ker smo bolj prilagodljivi in ponovljivi kot smo si pripravljeni priznati. Že nezavedno izhajamo iz nečesa, kjer smo zakoreninjeni.  

Luka Trebežnik (2019) se loteva občutljive teme religije v zahtevni in pogosto kontroverzni misli francoskega filozofa Jacquesa Derridaja. Sodobna recepcija Derridajeve misli namreč niha med dvema skrajnostma: med zagovarjanjem strukturne podobnosti in s tem združljivosti Derridajeve postmoderne misli z religijo ter ateistično in religiji nasprotujočo razlago njegove filozofije, kjer se slednja povezuje z nihilizmom. 

Derridajeva dekonstrukcija navidezne trdnosti, ki so v zahodni misli cilj metafizične tradicije, razgrajuje, vendar pa bi rad spoznal tiste gradnike, ki jih je ta tradicija naivno prezrla ali pa nasilno potlačila. Temeljno vodilo dekonstrukcije je verjetje, da zadnje besede nima neka brezčasna obstojnost ali kakršna koli drugačna trdnost oziroma istost, temveč da pri brezkompromisni razgradnji na koncu naletimo na vladavino razlike, diference, ki razkrinka vsak poskus, da bi na začetek kot načelo postavil nekaj trdnega. Dekonstrukcija je v funkciji iskanja globlje resnice, njen primarni motiv pa je etični: odprtost za drugo, za tisto, česar ni mogoče zvesti na totaliteto istosti in kar nas v svoji neukinljivi drugačnosti nenehno vznemirja. Tarča Derridajeve dekonstrukcije je želja po zagotovitvi absolutne kartezijanske trdnosti in če Bog dobi vlogo ontoteološkega temelja, potem takšno metafizično razumevanje. Toda avtor naloge uspešno pokaže, da dekonstrukcija tako razumljene religije ne pomeni negacije religioznega fenomena kot takega. Očitno je potreb no izvirni religiozni moment iskati drugje. Dekonstrukcija se močno približuje religiozni odprtosti za neskončno ter tistemu hrepenenju, s katerim vera presega razum in meje logike.

Trebežnik (2019) z različnih vidikov prikazuje, kako se dekonstrukcija približuje religiji. 1. Najprej je to afirmativnost dekonstrukcije, ki presega negacijo. 2. Njen čas se odpira v smeri absolutne prihodnosti, 3. Afirmativni odnos do neznane prihodnosti uvaja držo mesijanskega pričakovanja. 4. Derrida ima osebno religiozno izkušnjo, ki razodeva hkratnost pripadnosti  in odpadništva od judovstva. Na nek način implicitne dekonstrukcije vključujejo že prejšnje filozofije.  Kierkegaard v srcu religioznosti odkriva dekonstrukcijsko nedoločljivost – prepadnost svobode in skok vere. Vera in dekonstrukcija se stikata v točki možnosti nemogočega npr v negativni teologiji. 

Trebežnik (2019) se zaveda, da Derridajeva misel predstavlja antipol Heglovi sintezi v novi istosti. Zato se raje posveča dvema različnima in v marsičem diametralno nasprotnima interpretacijama Derridajeve misli glede njenega odnosa do religije. John Caputo dekonst rukcijo razlaga kot zaveznico religije; še več, krščanstvo je v svojem bistvu dekonstruk cijsko in v Derridaju bi tako lahko prepoznali »postmodernega Avguština«. Nasprotno pa Martin Hägglund v dekonstrukciji vidi radikalni ateizem.

Zdi se, da imamo s totalitarnimi ukrepi tehničnimi zasvojenostmi in terminalnimi boleznimi čedalje manj svobode.  Možno pa je izoblikovati globalne vizije in modele, da bi svobodo razvili na najvišjo raven kot predvideva Heglova sinteza. Obupno vprašanje pa je, kdo je sploh še svoboden, če tudi najbogatejši npr. finančni oligarhi niso svobodni. Ali je življenje samo sen kot trdi Calderon de La Barca in se po smrti zbudimo v novo življenje oz. v nov sen? Ves čas smo v nekakšnem vmesnem, prehodnem obdobju oz. stanju (gr. metaxu, chora) oz. v nekakšnem inkubatorju med biti in nebiti, nekakšne Schrödingerjeve mačke, ki smo bodisi živi ali mrtvi, kakor nas kdo vidi. Problem sodi med psihološke iluzije.

Ker za koronavirusom zbolevajo tudi zdravniki, nastane vprašanje, ali še relativno zdravi zdravnik zdravi bolnika s covid-19 ali bolni zdravi bolnega. Paradoks je podoben znanemu vprašanju, kdo bo bril brivca. Ali je Platonov svobodnjak v njegovi 7. knjigi Države, ki neprepričljivo nagovarja  sužnje, ki priklenjeni na sedeže vidijo samo odseve ognja v votlini, da naj zapustijo votlino in pridejo na prostost sončne svetlobe, tudi dejansko svoboden? Sužnji zavrnejo njegov predlog osvoboditve. Strah pred koronavirusom deluje paralizirajoče, kar pomeni, da lahko postane navidezna okužba dejanska. Ne zadostuje 'pasivna interakcija' (Pfallerjev izraz) na družbenem sistemu, ampak je potrebno proaktivno ukrepanje. Ruda (2020) drže 'kot da smo že vsi zboleli' ne predstavlja kot samouresničeno prerokbo, ampak kot način oz. pot do samoozdravitve. Eden od učinkovitih "prijemov" Franklove logoterapije je npr. 'nasprotna namera', pri kateri pacient svojo fobijo premaga tako, da si zaželi, da bi se uresničilo ravno tisto, česar se boji. Reakcija na infodemijo je lahko Franklova paradoksna intenca, po kateri naj bi se s spodbujanjem pandemije, ta čudežno ustavila. Ne vemo, ali to velja le za posameznika ali za skupine. Je to igra na prekuženost ali igra na cepivo s protitelesi na koronavirus, ki bo na voljo šele v l. 2021. Večina držav tega ne tvega (a)socialnega darwinizma, ker, če parafraziram Žižkove vice,  'kruti' koronavirus ne razume namena naše zvijače. Tudi ni jasno, zakaj naj bi se še vsi drugi ljudje igrali Molierove namišljene bolnike, kakor da ni dovolj dejanskih žrtev. Danes bi bilo treba govoriti tudi o namišljeno zdravih, pa so asimptomatično (covidno) bolni. 

S podnebnim onesnaževanju pa npr. ZDA in Kitajska preizkušata, da bi to privedlo do čistosti okolja. Indikativno za današnjo pandemijo koronavirusa je Frommova (Fromm, 2020) teza, da človek raje nezavedno posluša oblast kot da bi svobodno mislil, ker gre za mehanizme podrejanja. Fromm (2008) tudi zastopa svobodno produktivno ljubezen pred destruktivnim  produktivizmom. Zanj je ljubezen umetnost, ki se jo treba naučiti. Zrela osebnost in ustvarjalna drža sta temeljna pogoja za to, ne pa hitri nasveti. Po Frommovem prepričanju je v zahodni kulturi sposobnost ljubiti izjemen dosežek. Prav tako je z življenjem – popolna človečnost je v vzajemnosti in nesebičnosti. Pomembnejše kot zakaj živeti je kako živeti in kako ljubiti. 

Eskapizma in ignorance resnice s teorijami zarote je danes že toliko, da bo naše eventuelno preživetje že kar čudežno. Svobodni smo manj kot si mislimo in bolj kot si predstavljamo. Svetopisemsko je to tako, da smo nič glede na priznanje grehov (npr. cestninar), da bi bili lahko v božjih očeh zaradi pokorščine oz. ponižnosti vse. Glede na to je bilo revolucionarno geslo »bili smo nič, bodimo vse« napačno militantno in agresivno.    

V zgodovini človeške (ne)umnosti se je nakopičilo že toliko enostranskih in napačnih razumevanj svobode kot sebične samovolje, da bi jih res kazalo odpraviti, ker ne ustrezajo kompleksnim situacijam narave in družbe. Ena izmed njih, ki jo vključuje tudi neoliberali zem, je, da pomenijo privatni grehi javne vrline. Druga je, da si lahko nebo in zemljo neome jeno prilaščamo, ker imamo zato razpolagalno pravico navkljub ekološki krizi. Naslednja je, da je svoboda le prostovoljna izbira nakupa blaga. Svoboda je težki dar, za nekatere celo pretežko breme. Vedno znova se je treba zanjo zavzemati na gibalno-motoričnem, social nem, intelektualnem, javno-medijskem (ne pa zasvojeno množično medijskem), moralnem in duhovnem področju.  Posodobljen Kantov kategorični imperativ bi se lahko glasil  'proaktivno deluj tako, da bo zdravje vseh obči zakon, kajti bolan posameznik in družba nista svobodna.   

V kakšnem smislu ni vselej smiselno zagovarjati »svobode«? Kaj če včasih prav zagovarja nje »svobode« zahrbtno vodi v upravičevanje zatiranja in gospostva? Kaj če je v taki situaciji fatalistična drža ne samo razumna, temveč tudi edina omogoča resnično svobodo? So bili res veliki misleci svobode kot so Descartes, Kant, Hegel in Freud obenem tudi zagovorniki predestinacije? 

Sv. Pavel poudarja, kako pomembno je govoriti o Jezusu. Danes je toliko pomembnih sporočil, toda še vedno je sporočilo o Jezusu najpomembnejše. Prinaša luč v naše življenje, razsvetljuje globino naših src. To je povedal sam Jezus v  pogovoru z Judi, ki so verovali vanj: »Če ostanete v moji besedi, ste resnično moji učenci. In spoznali boste resnico in resnica vas bo osvobodila.« Odgovorili so mu: »Abrahamovi potomci smo in nikoli nismo bili nikomur sužnji; kako praviš ti: ›Postali boste svobodni.‹« Jezus jim je odgovoril: »Resnično, resnično, povem vam: Vsak, kdor dela greh, je suženj greha.  Suženj pa ne ostane pri hiši za vekomaj; sin ostane vekomaj. Če vas torej Sin osvobodi, boste resnično svobodni. Vem, da ste Abrahamovi potomci, in vendar me skušate umoriti, ker za mojo besedo v vas ni prostora«. (Jn 8, 31-37 SSP)

Nekateri so bolj svobodni, drugi manj. Tudi sami se v vseh obdobjih ne počutimo enako svobodni. Filozofija 'kot da' (nem. als ob) se mi ne zdi vredna zaupanja. mar ni 'delati se bolnega' stanje Molierovega 'namišljenega bolnika'. Že pri Kantovem kategoričnem imperativu je jasno, da niso vsi enaki razsvetljenci in zato ne delajo istosmerno, čeprav si lahko zamišljajo, da bi 'kaj storili ne namesto, ampak na mestu drugega.    

Janicaud (2009) povezavo fenomenologije in teologije na več ravneh. Ne gre le za to, da je v krščanstvu to, kar je v filozofiji možno, v veri dejansko. Gre za skupni izvor obeh v hermenevtiki razodetja. Seveda pa skušata biti Husserlova in Heideggrova fenomenologija neodvisni od vpliva vere. 

Nietzsche je skozi poganskega boga Zaratustro in starogrškega Dioniza zagovarjal nadčloveka, ki mu je 'vse je dovoljeno onkraj dobrega in zla'. To pomeni smrt moralnega Boga. V krščanstvu je kritiziral moralno  blokado življenjskih instinktov.    

Jaspers po svoji svobodomiselnosti ni bil konfesionalni vernik, zaradi orientacije v svetu skrivnostnih šifer pa piše o filozofski veri. Kierkegaard prav tako nima filozofskega ali teološkega sistema,  ima pa psihično doživljanje. Po njihovi izpovednosti se približuje sv, Avguštinu. Nietzsche govori o večnem vračanju istega, Kant o stvari po sebi (Dinga n sich). 

Jaspersova filozofska vera se sicer približa Kierkegaardovi avtentično krščanski po odnosu eksistence do transcendence, vendar pa se od nje tudi odmakne, ker ni osebna, ne priznava Boga, ampak le filozofsko izročilo, na osnovi katerega filozofija na sizifovski način vedno znova dosega resnico, ne da bi jo kdaj dosegle, ker se ji idejno izmika. Idej se ne da opredmetiti. Filozofski veri manjka božja identiteta in avtoriteta. Vero potrebuje, ker izhaja iz pojma vseobsežnega, ki se pojavlja v šifrah. Ta vera tudi ni vera v znanost oz. scientizem.   

Jasperova filozofska vera ničesar ne oznanja.  Je obramba pred neznosnim nihilizmom, ki išče izhode v demonologiji in oboževanju človeka, ki je po drugi strani zaničevanje ljudi. To so tri oblike nevere. To je tudi svet brez duha, ki je svet žrtev, ker je človek nenehno podvržen dejavnostim, ki mu jih narekujejo drugi. Ker je obrnjen le navzven, tudi druge obtožuje. Po vlogah Satirjeve je to le ena izmed vlog kot so še razumar, izravnalec, priprošnjik. Kristjanu najbolj ustreza slednja molilna drža, zato Lhko vse druge prevede nanjo. Nihilizem izhaja iz občutenja obupa, vernik pa iz (za)upanja v Boga in v bližnje.   

Osnovna eksistencialistična stališča Kierkegaarda, Jaspersa, Weilove nam pokažejo, kakšne so možne kvalitativne značilnosti nove politike krhkega posameznika v njegovi neodprav ljivi negotovosti in končnosti skrbi za njegovo in skupno dobro. Pot do Rifkinove utopične empatične civilizacije vodi prek Kierkegaardove brezpogojne zadolženosti za ljubezen do bližnjega. Eksistencialna filozofska vera bi z avtentično komunikacijo privedli do 'življenja v resnici'. Gre za politiko 'od spodaj navzgor'.  

V bistvu je Jaspers pelagijanec, ker prizna Jezusu le človeško, ne pa božje vloge. Obenem pa verjame v večno filozofijo na kontemplativen način, ker eksistenco kot transcendenco doživljamo od znotraj. Filozofska vera je apofatična, kar pomeni, da je zanjo Bog skrivnost. Med njima ne gre za prijazen dialog, ampak za ljubeč boj. Približa se temu, čemur Ulrich Beck pravi 'skeptično sprejemanje vere'. Iskal je pot do svetovne filozofije, do integracije vzhodne in zahodne misli.   

Bulgakov (2006) tematizira odnos med filozofijo in religijo bolj konkretno kot v prejšnjih delih. Novoveško filozofijo prikazuje v religiozni luči krščanske herezeologije in zato tudi kot tragedijo brezizhodne misli. Pisano je podobno kot Proti herezijam lyonskega škofa sv. Ireneja, Proti poganom sv. Atanazija iz Aleksandrije itd. Krščanska dogma zanj ni le kriterij, ampak tudi kot merilo resničnosti filozofskih konstrukcij. Takšna je imanentna sodba nad filozofijo, ki jo filozofija v svoji zgodovini izreka nad samo sabo in je po Heglovih besedah, die Weltgeschichte ist Weltgericht.

2.4	Stiki in razhajanja med znanostjo in krščansko duhovnostjo – nekaj primerov

Francis S. Collins (2019) se posveti iskanju sozvočja med Bogom in znanostjo. Odnos med znanostjo in religijo išče z razumno in spoštljivo. Predstavlja nam, kako znanost potrjuje pogled na svet, v katerem Bog ni samo navzoč, ampak v njem dejavno tudi deluje. Prehodil je pot iskanja od brezbrižnosti do vere, od ateizma do krščanstva. Prepričan je, da ni nasprotja med znanostjo in vero. Meni, da se vera in znanost dopolnjujeta in skupaj prinašata tako intelektualno kot duhovno bogastvo. 

Večina vernikov ne sprejema  stališč ateističnega znanstvenika, ki pravi, da je ideja Boga ustvarjena za to, da bi pojasnila to, česar ljudje ne razumejo. Akademskih ateistov pa ravno tako ne zanimajo teološka predavanja dobesednih razlagalcev Svetega pisma. Toda Collins ima tako osnovo kot željo, da bi pokazal tretjo pot pri prekrivanju in prepletanju ene in druge.

Collins (2019) ve, kako preprosto je znanstveniku igrati Boga. Bog je najbrž najboljši genetik na svetu, človek, ki je vodil poskuse, da bi dešifrirali človeško DNK, obenem pa je razvijal revolucionarno metodo iskanja genov za bolezni. Collins (2019) ostaja krščanski vernik, tako da Bog že ve to, kar on odkriva.

Collins je eden izmed vodilnih ameriških genetikov in dolgoletni vodja projekta Človeški genom. Rojen je bil na dobrih 38 ha veliki kmetiji brez vodovoda, kjer je odraščal kot agnostik in med doktorskim študijem kemije postal zagrizen ateist. Njegov pogled na svet pa se je začel spreminjati, ko se je vpisal na medicinsko fakulteto, kjer je spoznal resnično moč religiozne vere svojih pacientov. Kot medicinski genetik na Univerzi v Michiganu je pomagal odkriti genetske napake, ki povzročajo cistično fibrozo, nevrofibro matozo in Huntingtonovo bolezen. Kot vodja izjemno uspešnega projekta Človeški genom je usklajeval delo na tisoče genetikov v šestih državah. V prostem času igra klavir, se vozi z motorjem in piše nova besedila na znane melodije, s čimer zabava svoje kolege.

Sam pravi: »Najprej si moramo priznati, da je velik del našega trpljenja in trpljenja drugih ljudi posledica tega, kar delamo drug drugemu. Človeštvo je izumilo nože, puščice, puške, bombe in vse vrste drugih mučilnih naprav, ki smo jih skozi stoletja uporabljali, ne pa Bog. Tudi tragedijo malega otroka, ki ga je ubil pijan voznik, nedolžnega moža, ki je umrl na bojnem polju, ali mladega dekleta, ki jo je pokosila krogla v kakšnem kriminalnem predelu sodobnega mesta, težko pripišemo Bogu. Konec koncev smo vsi dobili svobodno voljo, sposobnost, da lahko delamo, kar bi radi. S to sposobnostjo pa pogosto kršimo moralni zakon. In če tako delamo, za posledice ne bi smeli kriviti Boga«. (Collins, 2019, str. 56–57)
Za zlo v svetu kot zlorabo svobode smo odgovorni sami.  

Njegova znanstvena kariera se je začela z iskanjem novega direktorja. Kot resen kandidat je bil za to funkcijo tudi izbran.  Z vodenjem raziskovalnega centra na univerzi v Michiganu je bil zadovoljen. Projekt Človeški genom je bil samo eden. Samo enkrat v zgodovini človeštva bo izpeljan. Ko bo izpeljan, bo to  za medicino velik napredek. Kot vernik pa se je tudi spraševal, mar ni to eden od tistih trenutkov, ko sem nekako poklican, naj prevzame pomembnejšo vlogo v projektu, ki bo imel dolgoročne posledice za razumevanje samih sebe. Dobil sem priložnost, da lahko berem jezik Boga, da lahko odkrivam skrivne podrob nosti o tem, kako smo nastali ljudje. Vedno je bil skeptičen do tistih, ki trdijo, da so v takih trenutkih dojeli Božjo voljo, toda težko bi spregledal izjemen pomen te pustolovščine in neverjetne posledice, ki bi jih ta imela za človekov odnos s Stvarnikom. (Collins, 2019, str. 127–128)

Collins ne razume molitve kot priložnosti, da bi pri Bogu dosegli, da naredi, kar hočemo mi. ampak je naš način iskanja povezanosti z Bogom, učenja o njem in poskus, da bi na številne stvari okoli sebe, ki nas begajo, čudijo ali vznemirjajo, začeli gledati z njegovega stališča«. (Collins, 2019, str. 223)

Zavzema se premirje v tej kruti vojni med znanostjo in duhom, ki sploh ni bila potrebna. Tako kot številne vojne na zemlji, so tudi to začeli in podžigali skrajneži na obeh straneh, ki so kričali, da bo prišlo do uničenja, če ne premagamo druge strani. Toda Bog ne ogroža znanosti, ampak jo krepi. Zagotovo pa tudi znanost ne ogroža Boga, saj jo ta omogoča. Zato si skupaj prizadevajmo, da bi postavili trdne temelje za razumno in duhovno zadovoljivo sintezo vseh velikih resnic. Ta starodavna domovina razuma in čaščenja ni bila nikoli v nevarnosti, da bi bila uničena. In nikoli ne bo. Vabi namreč vse iskrene iskalce resnice, naj vstopijo in se v njej naselijo. Odgovorite na ta klic. Opustite boj. Naše upanje, sreča in prihodnost našega sveta so odvisni od tega. (Collins, 2019, str. 235–236)

Dawkins (2016) kot etolog in evolucijski biolog temeljito razpravlja o mestu in veljavi religij v človeški družbi v preteklosti in danes. V bistvu zavrača ameriške kreacionistične zablode. V tem pogledu se z njim strinjam. Ko pa z biologističnega vidika zavrača krščansko vero v Boga in jo dopušča le kot možnost, gre predaleč. Ker je globoko veren nevernik, zanj bog ne obstaja, kot znanstvenik pa dopušča zanemarljivo majhno možnost, da se moti, razlika med znanostjo in vero je pač ta, da znanost temelji na dokazih, racionalnem sklepanju, religija pa na veri. "Vem, da ne verujete v starega bradača na oblaku, torej z njim ne zapravljamo več časa. Tu ne napadam nobene konkretne različice boga ali bogov. Tu napadam boga, vse bogove po vrsti, vse, kar je nadnaravno, ne glede na to, kje in kdaj so si ljudje to izmislili ali si še bodo." Za obstoj boga ne obstajajo prepričljivi (znanstveni) dokazi  Tomaža Akvinskega ne veljajo, ne veljajo niti ontološki argumenti, argumenti lepote, argumenti lastnega izkustva in jasno niti argumenti Svetega pisma. Štirje (izbrani) evangeliji so za Dawkinsa pač enaki Da Vincijevi šifri. "Edina razlika je v tem, da je Da Vincijeva šifra sodobna fikcija, evangeliji pa starodavna." In seveda, prva je del pop kulture, drugi pa že več kot 2000 let usodno vplivajo na človeško družbo, pa čeprav njihov vpliv ne pomeni, da so resnični. 

Dawkins (2016) analizira grozodejstva in genocidne zgodbe v Stari zavezi. Kritizira tudi opise Jezusovega življenja, a hkrati priznava, da vsebuje Nova zaveza ponekod sprejemlji vejše moralne napotke kot pa njena predhodnica. Kljub temu nad to pravljico ni preveč navdušen. Jezus je po Dawkinsu imel do matere nespoštljiv odnos, prav tako je bil nespoštljiv do družine, saj je od svojih učencev zahteval, naj zapustijo svoja ognjišča in mu sledijo. To je enako temu, kar od privržencev zahtevajo nekateri "novodobni kulti". Prav tako ga moti izvirni greh: "Kakšna etična filozofija pa lahko še nerojene otroke obsodi zaradi greha nekega daljnega prednika?" Mimogrede, geslo ljubite svojega bližnjega je tisti čas pomenilo ljubite drugega Juda. Ljubite ene, tistih drugih, pa ni treba ... Za Dawkinsa so otroci največje žrtve zablode obstoja boga? Največ škode jim povzroči dolgoročno otroku katoliška vzgoja sama po sebi ..." 

Kot vidimo iz navedenih citatov Dawkins (2016) uporablja vse tri filtre meta-jezika kot so posplošitve, popačenja in izbrisi. Posplošitve, ki nastanejo s površnimi primerjavami, ni specifičen, kar da popačeno sliko stanja. Pozitivne učinke verouka pa zbriše. Zbriše tudi pozitivne učinke neskončne možnosti religiozne domišljije, ki jo reducira na zmišljevanja.   

V 20. stoletju je na razmerje med znanostjo in duhovnostjo vplivala tako psihologija, ki je obe področji razmejila, transpersonalna psihologija pa ju je povezala. Razvoj kvantne fizike pa je poudaril vlogo vseprisotne zavesti in s tem odprl razpravo o komplementarnosti med znanstvenim in religioznim diskurza. Mnogi so se začeli zanimati za celostne predstave o resničnosti.  Te holistične koncepcije so podpirali novodobno religijo spiritualisti v vrsti kvantne mistike, za katero trdijo, da upravičuje njihova duhovna prepričanja, čeprav kvantni fiziki sami na splošno zavračajo takšne interpretacije.  
Gnostiki se opirajo na kvantno fiziko, dosežke nevroznanosti in posebne tehnike izvajanja duhovnih veščin. V zdravstvu narašča  zanimanje za duhovno oskrbo, ki dopolnjuje medicinsko-tehnične pristope in izboljšuje rezultate zdravljenja. Nekateri zagovarjajo 'sočutne sisteme oskrbe' v duhovnem kontekstu.

3. Današnja obeležja boja dobrega proti zlu

3.1 Izzivi spoprijemanja s pandemijo koronavirusa

Pri tem spoprijemanju gre za boj za življenje in smrt. Virus je parazit, ki gostitelja vsaj oslabi ali uniči, Jezus pa je altruist, ki vsakemu omogoča življenje. Verjetno se bo še pokazalo, koliko so bili t. im. avtokratski ukrepi vlad v smislu poglabljanja socialne distance kot ločnic med ljudmi z odpovedmi javnih prireditev, mednarodnih potovanj, zapiranjem šol, fakultet, tovarn, podjetij, prekinitev ritma delovnega časa, zapiranjem medobčinskih in državnih meja, zapiranjem domov za ostarele in stanovanj za zunanje obiskovalce kratkoroč no nujno potrebni. Po aprilskem testiranju naključnih prebivalcev vseh starosti lahko sklepamo, da smo slabo prekuženi in bi bilo brez njih smrtnih žrtev več. Jasno je, da dolgoročno niso produktivni. Po eni strani silijo človeka, da izrazi svoje potenciale na drugačen, inovativen način, po drugi strani pa tiste, ki teh možnosti nimajo, potiskajo v še  večje osebne krize, depresije, bolezenska stanja. Vlade bi morale dopuščati državljanom priložnosti, da sproti zbirajo modre predloge za možne vladne ukrepe. Tako le-ti ne bi bili le pasivno odvisni od tega, kar je 'sklenjeno od zgoraj'. Posledice strahov, tesnob, depresij, ki se izražajo v raznih boleznih. Razlikovati bi bilo med božjo osebno in družbeno zadržanostjo, ki pomeni izgubo poguma. Usiha življenjska energija, morda celo življenjska sila (lat. vis vitalis) planetarne civilizacije.    

Zgodi se, da Cerkve zaprejo npr. po francoski revoluciji in v trdem socializmu. Danes je to obrambno reakcijo dosegel koronavirus. Cerkve so prizadete tudi zaradi požara kot Naša gospa (Notre Dame) v Parizu in katedrala Marijinega vnebovzetja in svetega Štefana in Ladislava v Zagrebu zaradi potresa. 

Pripravljeni naj bi bili na najhujše, ker le tako lahko škodo omilimo ali celo preprečimo. Kitajske oblasti s Ši Džinpingom kot tudi drugi bi najraje  videli, da bi znotraj (neodaoistič nega?) načela harmoničnega življenja narave in človeka kar sam od sebe izzvenel. Maske ne morejo učinkovito preprečiti njegovega prenosa. Kitajske oblasti obljubljajo, da bodo v smislu zamujenega izpada zaradi delovnih izostankov delali  dan in noč. Jasno je, da vlade z rezervnimi finančnimi sredstvi 'zaganjajo' gospodarstvo,  vprašljivo pa je, zakaj meriti njen uspeh ponovno z gospodarsko rastjo, saj je očitno, da bo to spet na škodo okolja. Zlasti razvite države nočejo opustiti mita o hitro razvijajočem gospodarstvu. Deloholizem zaposlenih in naraščajoča brezposelnost nista zdravi, ker napravita prizadete še manj odporne za razne virusne in druge (npr. kardiovaskularne) bolezni. Karantene širjenja koronavirusa ne preprečijo, le omilijo ga.   Še večji problem kot še neobvladani virusi je politična skleroza avtokratskih voditeljev, ki ne razumejo človekove pogojenosti slabšanja podnebnih razmer in se zato ne poslužujejo večstranskih razsežnosti kompleksne civilizacijske kompetence. Zato ne opravljajo popravnih izpitov iz obvladovanja civilizacijskih izzivov, ampak obljubljajo še več podobnega urejenega kaosa. 

Marcuse (1964) je trdil, da je za enodimenzionalnega človeka značilno enodimenzionalno mišljenje. Žal pa je enodimenzionalno tudi govorjenje in delovanje, kar poglablja krize na več področjih kot so socialna, duhovna. Etika ne napreduje hkrati s tehniko. Namesto vernikov lastne vesti imamo opravka z dogmatičnimi verniki gospodarske rasti. Širi se hudi duh panike, kolektivne histerije, zaprtosti med gluhe stene.  To je še vedno mehansko separatni model, ne pa organsko integrativni.    

S širjenjem pandemije koronavirusa naraščata tudi kontekstualno znanje o njem z eksperi mentalnimi poizvedbami o njegovem zdravljenju. Samo zdi se, da bosta ustrezno zdravilo in cepivo odpravila vse tegobe. Apokaliptičen diskurz o boju proti koronavirusu je boj svetlobe in teme. Koronovirusna svetilka je namreč luciferska, ker razdvaja zdrave od bolnih, žive od mrtvih, razdvaja družinske člane, zapira meddržavne meje, zapira ljudi v samoizolacijo. Ne nazadnje je koronavirus parazit, ki uničuje zdrave celice. Oznakam turbo- in kazino-kapitali zem dodaja Saleclova (2020a) še oznako koronakapitalizem. 

Iz teh oznak je jasno, da to ni filozofija življenja, ampak smrti oz za nekrofilijo po Frommu. Po  Janezovem evangeliju tema ne sprejme svetlobe. Globinsko, globalno učenje  o tem, v čem je bistvo te kronske viroze šele nastaja. O njem lahko razmišljamo po več različnih logikah (npr. formalna, stavčna oz. simbolna, transcendentalna (Kant), matematična, logika znanstvenega odkritja (Popper), ekonomska oz. tržno-profitna, kritično dialektična (Hegel, Marx, Sartre), logika božjega usmiljenja). Vsaka logika in etika sta po opisovanju postopkov normativni, ker s tem ustvarjata standardna normalna stanja, merila oz. okvire duha.  

Izraz logika je kolokvialno že razvodenel in zlorabljen na (i)racionalno mentaliteto vsakega posameznika. Nekateri zlorabljajo ta izraz za označevanje ozke oz. omejene mentalitete nekoga drugega. V ozadju je prepričanje o 'pravilnem mišljenju' (lat. recta ratio) kot kriterijem resnice tako kot je (individualni) človek merilo vseh stvari (sofist Protagora).  

Vse različne logike pa (še) niso uvrščene v celovit, kompleksen diskurz o nastali situaciji. To so skušali napraviti enciklopedisti vključno s Heglom (Enciklopedija znanosti).  Predpos tavljamo lahko, da divergentne, kakršne so konvergirajo k eni samo tako kot različne resnice k eni sami resici. V bistvu gre za dve temeljno alternativni logiki logiko življenja (Jacob 2017) jo razlaga s stališča razvoja biologije) in logiko življenja, ki je logika usmiljenja božje ljubezni in logiko smrti. ta funkcionira kot  samozaslepljenost profita, ki lastne prevare ne prizna. Nekateri so zaskrbljeni zaradi nevarnosti konca demokracije, drugi zaradi morebit nega zloma zdravstvenega sistema, tretji za usodo civilizacije, četrti za vzdržnost rešilnega čolna, peti zaradi neoptimalne rabe interneta, itd. Demokracija, soliden zdravstveni sistem, poduhovljena tehnologija,… so lahko plamenice za solidno, trajnostno organizacijo vseprisotnosti vseživljenjskega globalnega učenja (lifelong in lifewide global learnig), če ne bomo iskali samo grešnih kozlov v netopirjih, neubogljivem ljudstvu in WHO, slaba prekuženost. 

Posamezniki ne živimo le po 'dolgosti življenja od rojstva do smrti', ampak tudi po svetovni širini, ki smo jo v zadnjem času reducirali na turistična potovanja. Čedalje bolj se zavedamo pomena normativne etike solidarnostnega personalizma, ki tudi v tokratni pandemiji zamuja. Vsaka eksistencialna kriza, ki je globlja kot gospodarska ali politična  izpostavlja nujo upoštevanja 'kategoričnega imperativa' (Kantov izraz) in razgalja škodljive posledice njegovega neupoštevanja. Če kdaj je prav zdaj čas, da si vsak izmed nas odgovori na vpraša nje, kaj naj v imenu vsega človeštva stori za skupno dobro. Pohvalno je, da nekateri že čutijo novo sočutje z bližnjimi, ki so bili nekoč daleč, vidijo nastajanje nove javnosti kljub zaprtim javnim ustanovam.   

Človek je še vedno ranljiva »bolna žival«, kakor ga je označil Nietzsche v 19. stoletju. Ljudje smo še vedno Nesrečniki (Les Misérables), čeprav drugačni, kot jih je opisal Victor Hugo (orig. 1862, prev. 1962) v istoimenskem romanu. Hugojevi 'nesrečniki' z Jeanom Valjeanom kot glavnim junakom so pravzaprav srečni v medsebojnih materialno revnih odnosih. Na koncu romana nastane ulični upor revežev. To se je zgodilo tudi po sedanjih zaporah oz. karantenah kot je to napovedoval tudi francoski filozof Michael Offray.  

Mi smo nesrečniki zaradi ponesrečene politične ekonomije: zaradi raztreščenosti bivanja (patchwork) in neznosne lahkotnosti akcij. Ne zavedamo se enotnega smisla življenja, obupavamo zaradi usihanja vitalne kompetence civilizacije, ker ne živimo lastnega življenja, ampak medijskega, ker nam primanjkuje duhovnih voditeljev, ker pozabljamo na svoj srečni čas (gr. kairos), ker smo v pandemiji žrtve nevidnih sil, ker smo izročeni logiki profita z njenimi porazi vred. Nesrečnike razumemo kot različne kulturno-antropološke vrste revščine posameznikov kot so: 1. ekonomska revščina, ki je lahko  absolutna ali relativna, 2. socialna revščina je socialna izključenost, ekskomuniciranost zaradi pomanjkljivega dostopa do informacij, osamljenosti, kulture nezaupanja in pomanjkanja občutka za skupno dobro, 3. telesna revščina zaradi (kronične) bolezni, lakote in nezdrave hrane, pomanjkanja obleke,  4. duševna revščina, ki nastane zaradi razvad, apatije, depresije, t.im. negativnih čustev, 5. duhovna revščina, ki nastane zaradi krize vrednot, neodgovornega odločanju, neizobraže nosti oz. neolikanosti in 6. osebna razvojna revščina, ki je v pomanjkljivem obvladovanju različnih pismenosti in kompetenc. 

Poznamo tudi različne načine merjenja revščine in mednarodne organizacije, ki se z njimi ukvarjajo (npr. Svetovna banka, Eurostat, Združeni narodi). Ne nazadnje nismo realizirali cilje niti francoske revolucije iz leta 1789 kot so svoboda, enakost in bratstvo (fr. libérté, égalité, fratérnité) niti oktobrske revolucije 1917 'proletarci vseh dežel združite se! 

Ne  zavedamo pomena lastnega križevega pota. Šele vstali Gospod in vstajenjski človek  presegata vrzeli in pomanjkljivosti v 'bogastvu življenja'. V tem smislu bodi pozdravljena svetloba slavno vstalega Kristusa, naj prežene temine srca in duha. Vstajenjski človek zna in zmore ostati doma, ker je doma najbolj notranje varen pred ahasferskimi blodnjami v zunanjem svetu. O tem govori biblijska prilika o izgubljenem sinu. Domov se vrne kot izgubljeni sin, ki ga Oče pričaka na pragu in mu priredi veselico. Domov pride tudi neverni Tomaž, ki mu Jezus izpolni pogoje njegovega verovanja z vzklikom O moj Gospod in moj Bog. Doma je opolnomočen po logiki božjega usmiljenja.  Dom je tudi izpolnitev Blochovega utopičnega upanja. Razen Sina človekovega smo vsi izgubljeni, dokler kot 'izgubljene ovce' ne najdemo zavetišča pri njem. Ta dom v Nebesih pomeni domačnost domačega. V njem je cilj naših ahasferskih blodenj po profanem svetu. Nekateri se ne zavedajo, da je celo antropocentristična humanistična orientacija s parolo 'vse za človeka' postala diktatura manjšine nad večino. 
Že od zgodnjih let odkrivamo tujstvo domačega in domačnost tujega. Nihče ni prerok na domačem dvorišču. To je že Jezusova zgodba pregnanstva v Egipt, njegovega nesporazuma s farizeji in tedanjimi vladarji od Heroda do Pilata. On odrešuje sebe in druge zaradi enosti z Očetom.  Kaj pomeni ostati doma? V marcu 2020 se je vse javno življenje ustavilo. Zaprte Cerkve ne pomenijo, da je zaprto nebeško kraljestvo. Ob tem, da nam je omogočeno spremljanje obredov samo posredno prek radia, TV, uvidevamo, da tudi daljave zbližujejo, saj se je pogosto pokazalo, da nam zgolj bližina ni bila blizu oz. pri srcu. Duhovna zakramen talnost je bistvo Jezusovega evharističnega srca. V duhovnem poglabljanju razume mo to, kar je Jezus odgovoril Nikodemu  »Resnično, resnično, povem ti: Če se kdo ne rodi od zgoraj, ne more videti Božjega kraljestva.« (Janez, 3). Kdor se ne rodi iz vode in Duha, ne more priti v Božje kraljestvo. Cerkveni obredi so samo zunanja konfesionalna podpora naša intimni osebni veri, ne pa njeno nadomestilo.  Kot smo na začetku tega zapisa ugotavljali dve predstavi vloge Boga, sedaj naletimo na dve razumevanji 'ostati doma'. Za nekatere je to samo prisilni ukrep zunanje zaščite pred koronavirusom, za druge pa je to priložnost za poglabljanje velikonočne vere in z njo avtentičnih odnosov z bližnjimi. Ena izmed cerkvenih pesmi je V nebesih sem doma. Besedilo zanjo je napisal Anton Martin Slomšek. Pesem se glasi »v nebesih sem doma. To oznanjujeta mi zemlja in nebo in vsaka stvar lepo«…

Obstaja več izzivalnih vprašanj v odnosu med Bogom in koronavirusom kot odgovorov nanje. Koronavirus je zlo civilizacije. Krščanski Bog ni razdiralni, uničevalni, ampak miroljubni, spravljivi in ponižno ljubeči Bog za tiste, ki verujemo vanj in ga ljubimo. Tistim, ki ne verujejo, je že sojeno (glej Janez 3). Očitno sta med nami še vedno v rabi obe predstavi Boga. V našem otroštvu so nam že starši vcepljali strahospoštovanje do pravičnega Boga, ki dobro plačuje in hudo kaznuje, ker je ta predstava prevladovala tudi v družbi.  Danes pa je to vprašanje delno prepuščeno šolskemu predmetu verstva in etika, delno pa se ravnajo otroci po usmeritvi staršev. Veliko diskusij je bilo že na vprašanje, zakaj Bog dopušča zlo. Bog nam ne daje jasnih odgovorov, zakaj je zlo na svetu in zakaj trpijo nedolžni, ampak nam to trpljenje spreminja v dobro, v odrešenje, v vstajenjsko življenje.

V srcu pristnega kristjana je želja, da bi vsi ljudje odkrili zaklad božje ljubezni.  Temu ustre za model Katoliške (gr. katolos - univerzalen) Cerkve. Pandemična profana kraljevina koronavirusa (lat. corona je krona) se širi parazitsko na tujih gostiteljih, medtem ko se krščanska  vera  širi z univerzalnim oznanjevanjem Evangelija zastonjske ljubezni, ki »vse prenaša, vse veruje, vse upa, vse prestane« (1Kor13). Zato tudi velja »Vse zmorem v njem, ki mi daje moč« (Filip. 4,13). Mnogi razumejo koronavirus kot grožnjo, na katero odgovarjajo vlade in državljani z medicinskim bojem proti njemu in begom drugega pred drugim v samoizolacijo. Po eni strani nas sili v svet osamljenih tujcev, po drugi pa izumljamo nove oblike internetnega in duhovnega združevanja.  Dolgoročno nas sicer nava ja k bolj zdravemu in ekološko primernemu načinu življenju, vendar le, če se hočemo iz primerov njegovih številnih in še naraščajočih okužb česa naučiti. Strah pred zloveščim virusom nas psihosomatsko hromi. Potreben je pogum za upanje, celo upanje proti upanju.  

Ateisti menijo, da otroku ne pokaže 'prave smeri' bog, ampak življenje, kar v bistvu pomeni isto s predpostavko, da življenje daje Bog. Gre za to, kar zagovarja Jäger (2009, 48):  »Religija je naše življenje in izvrševanje življenja je prava religija« Če telo ne bi bilo tempelj naše duše in duha, se tudi ne bi država in Cerkev znašli na isti strani ukrepov za zaščito ranljivosti oz. virusne obolevnosti telesa. S krščansko celostnega vidika obsega religija vertikalno od telesa do integrativno duhovne ravni, horizontalno pa medsebojne stike. To je križev pot.  

Slovenska vlada se v času epidemije izkazuje kot pomočnica državljanov, kot podporni steber, ki asociira z bivšo socialno državo, čeprav so tudi drugačna stališča izražena s protesti. Potrebno pa je razvijati tudi demokratično politično kulturo, da ne bi nastalo preveč frustracij in konfliktov. Morda je vsaj začasno podobno kot v času Demosa, prve vlade v samostojni Sloveniji je najpomembnejša enotnost ne pa leva ali desna politično-ideološka usmeritev, niso najpomembnejše banke, ki smo jih kot davkoplačevalci že štirikrat dokapitalizirali, ampak smo pomembni ljudje kot nenadomestljivi državljani in kot sleherniki, ki smo v božjih očeh sprejemljivi za nebeško kraljestvo, čeprav bo baje 'skozi šivankino uho' malo izbranih.   Jezus mu je rekel: »Če hočeš biti popoln, pojdi, prodaj, kar imaš, in daj ubogim in imel boš zaklad v nebesih. Nato pridi in hôdi za menoj!« Šivankino uho doseči je treba globino in višino, sicer ne bomo razumeli jezik Boga. Kar je nemogoče za nas, je mogoče pri Bogu. Ne smemo biti samozadostni. Samoprevara obvladovanja sveta.  
Stanje, v katerega smo zanihali zaradi ukrepov namenjenih preprečevanju širjenja virusa Covid-19, poraja vprašanje, ali smo stopili na pot v še bolj totalitarno in neenako družbo, ali pa nam bo uspelo krizo izkoristiti za krepitev demokratičnih in solidarnih družbenih odnosov. Vlade so, da bi zaščitile za virus najbolj ranljive skupine prebivalstva, radikalno omejile temeljne pravice in svoboščine, zaprle meje in okrepile nadzor nad ljudmi. Četudi takšne ukrepe sprejemamo kot nujne, jih nikakor ne smemo sprejeti kot normalne. V teh časih je še posebej pomemben sistem javnega obveščanja, ki zagotavlja dostop do verodos tojnih informacij, omogoča svobodno, kritično in odgovorno delovanje medijev, ter postavlja zahteve za visoke standarde javnega komuniciranja, zlasti do tistih, ki imajo moč odločanja. Vlade so omejile tudi delovanje kapitalistične ekonomije in pričele sprejemati ukrepe za pomoč gospodarstvu in prizadetemu prebivalstvu, nekatere, tako kot naša, pa skušajo krizo v isti sapi izkoristiti tudi za uvajanje represivnih politik proti migrantom s pošiljanjem vojske na meje. Toda pandemija je pokazala, da nas pred virusom ne bosta rešila niti vojska niti dobičkonosna ekonomija, temveč osebna higiena, zdrav način življenja, zdravstvena oskrba, samopreskrba, torej dejavnosti, ki so v 'normalnih časih' razvrednotene kot obrobne, neproduktivne, feminizirane in preslabo plačane. Generalni sekretar Združenih narodov Pred okužbo s Covid-19 nihče ni varen, zato je treba zaščititi vse ljudi. Zato je treba  vsem migrantom, izbrisanim, brezdomcem in drugim dokumentiranim in nedokumentiranim prebivalcem Slovenije podeliti status, ki jim bo zagotavljal dostop do zdravstvenih storitev ter do socialnih pravic, dela in stanovanja. Naj sedanja kriza ne bo le priložnost za omejeva nje in militarizacijo, ampak tudi za odpravljanje neenakosti v družbi. To je priložnost za empatično politiko možnosti, ki ne bo nikogar pustila ob strani.
Zaradi pomanjkanja trdne orientacije v današnji religiozni ponudbi in konkurenci vzhodnih in zahodnih religij vlada v svetu velika zmeda. Zlasti Japonci, ki se ne prištevajo k nobeni monoteistični religiji radi združijo več religioznih usmeritev v eno. Marsikdo izmed nas vse življenje ne ve, v katerega boga verjame, dokler se mu pri obsmrtnem doživetju ne pokaže Bog. Vemo le za tiste primere začasno mrtvih posameznikov, ki po naključju oživijo in potem o svojih doživetjih pripovedujejo drugim. Nekateri jim sicer ne verjamejo, ker tudi ne verjamejo v resnice Svetega pisma, a zanje je to velik preobrat. 
  
Savel, ki je preganjal kristjane, je pri padcu s konja na poti v Damask, zagledal Kristusa in začel verjeti vanj. Odtlej ga poznamo po njegovih pismih kot zagovornika Pavla, ki je postal svetnik. Če bi postalo število duhovno prebujenih ljudi dovolj veliko, bi to izboljšalo svet. Verniki vemo, da se da z Bogom pogovarjati in da nam svetuje npr. prek angelov. Videnje Boga je, kot uči mistika, ki se je drži slabšalni izraz misticizem, je transpersonalno izkustvo. To pa pomeni, da je Bog drugačen, kot si ga predstavlja jaz. Ko vidimo Boga, ki sicer velja za skrivnostnega, se spremenimo. Izkušnje kontemplativni prenašajo na druge. Neposredno izkustvo na duhovnih vajah uči tudi Cerkev.  

V pomladnih dneh 2020 Cerkev kliče k duhovni bližini naših src. Ko sprejmemo v srce Jezusa, sprejmemo tudi bližnje. Pri mašah nismo navzoči, zato na koncu ne dobimo hostije, ampak dobimo le duhovni zakrament z molitvijo, da Jezus vstopi v naše srce. Slovenski škofje vabijo slovenske katoličane k molitvi za zdravje in upoštevanju navodil za preprečevanje epidemije koronavirusa, z uradnim imenom covid-19. 

Za primerjavo vzemimo zgodba o Frančiškanu v SS-u. Bodoči teolog Goldmann (2009) je v svojem avtobiografskem romanu pretresljivo opisal, kako je kot nemški vojak na fronti preživljal pekel druge svetovne vojne. Pri papežu Piju XII. je izprosil, da sme kot še neposvečen duhovnik podeljevati hostije vojakom na fronti. Na današnji fronti biti ali ne-biti pa smo posvečeni že z dihanjem Svetega duha v nas. Ta hip je poučna knjiga Etika diha… Lenarta Škofa (2012). Pri problemu dihanja se srečujejo interpersonalne oz. pri Bojanu Žalcu solidarnostno personalne vzhodne in zahodne etične politike v skrbi za državljane, ker nam že strah na koronavirus jemlje dih. A ko se na Kitajskem karantene ukinjajo, se na zahodu šele dodobra uvajajo. Za navdih videnja Boga pa moramo prositi Jezusa, da vstopi v naš svet besed, misli in dejanj. Hostija je za sestro Faustino Kowalsko pomenila zaupanje v  brezmejno božje usmiljenje. Molila je »sveta hostija, vate zaupam, ko nadloga presega moje moči.« Za Alojza Grozdeta je bila sonce njegovega življenja, Urbain Beauvais pa je na evharistično Jezusovo srce naslovil prošnjo, da nam odpusti naše grehe in postane naš kralj.     
 
Med blagri, ki jih Jezus razkriva v svojem prikazovanju na gori Tabor, pravi med drugim tudi to: »blagor ubogim v duhu, kajti njih je nebeško kraljestvo, blagor usmiljenim, kajti ti bodo usmiljenje dosegli, blagor čistim v srcu, kajti ti bodo Boga gledali…« (Mt 5, 1-12). Ne gledamo vsak svojega boga znotraj svojih predstavnih zmožnostih, ampak ga gledamo tako da On gleda nas. Ob Jezusovem spremenjenju se vprašajmo, v kaj se spreminjamo mi. Ali smo mu res čedalje bolj podobni? 

Ob nevernem Tomažu, ki je navsezadnje verjel, je Jezus dejal 'blagor tistim, ki me niste videli, pa verjamete'. Zato velja usmeritev 'verjemite in videli boste'. »Ljúbite ga, čeprav ga niste videli. Verujete vanj, čeprav ga zdaj še ne vidite, [in se] radujete.« (1. Petrov 1:8, EI). Med krščanske pogoje gledanja sodijo vera, upanje, ljubezen, usmiljenje, krotkost, otroška duša, nenavezanost na svoje bogastvo in še kaj. Primarna je pripravljenost, da se to lahko zgodi in predanost pri uresničevanju novih spoznanj, ko se zgodijo.  

V zgodovini se je že zgodilo, da so Cerkve zaprli npr. takoj po francoski revoluciji in v trdem socializmu (npr. v bivši Sovjetski zvezi in v Albaniji). Danes je to zaščitno reakcijo dosegla epidemija okužb s koronavirusom. Cerkve so prizadete tudi zaradi požara kot Naša gospa (Notre dame) v Parizu in katedrala Marijinega vnebovzetja in svetega Štefana in Ladislava v Zagrebu zaradi potresa. 

Kot vemo Cerkev vodi Sveti duh. Ena izmed molitev za Cerkev se glasi: »O Sveti Duh, Stvarnik, Ženin Marije, bodi prijazen do tvoje Katoliške Cerkev. Po tvoji nebeški mogoč nosti, ji daj moči in jo zavaruj proti vsem napadom njenih sovražnikov, tako znotraj kot zunaj. Obnovi jo v ljubezni in milosti duha Vaših služabnikov, ki si jih mazilih, da bi Tebe mogli slaviti z Očetom in edinim Sinom Jezusom Kristusom, našem Gospodu.«

Doslej okoljskega problema nismo rešili. Pandepidemija covid 19 je nastala, ker so se živali preveč približale človeku, čeprav ni povsem izključeno, da bi 'ušel iz laboratorija'. V prvem primeru je šlo predvsem za vodne ptice, v drugem pa gre za netopirje, podgane in kače. V bistvu je človek je preveč posegel v naravni biotop in bi lahko govorili o 'nezavednem maščevanju narave'. Kitajci, ki so opustili kulturo riža, se prehranjujejo z divjim mesom pravkar ubitih živali.  Campbell (2012) je Kitajce pohvalil, da imajo v primerjavi z bolnimi mesojedimi Američani prednost v zdravi vegetarijanski prehrani zaradi gojenja riža pa se je slika v zadnjih letih spremenila. Zaradi trajnostnega razvoja (sustainable development), ki smo ga dolžni prihodnjim generacijam, bi se bilo treba odpovedati tudi slabim navadam. Radostimo se dolžnega izpolnjevanja te naloge.

Sedanjo paniko pred koronavirusom v Evropi pomaga razumeti asociacija s položajem Rimljanov, ki so po propadlem pohodu kartažanskega vojskovodje Hanibala ob kriznih nevarnostih širili preplah po geslu Hanibal ante portas.  Vlogo Hanibala je imela v sred njem veku kuga ali kak drug apokaliptični jezdec, po prvi svetovni vojni je bila to španska gripa, danes pa je lahko smrtonosni (korona)virus. Odgovor nanj so sveta vrata (lat. porta sancta) v nebeško kraljestvo.  Jezus je dejal »Jaz sem vrata. Kdor stopi skozme, se bo rešil: hodil bo noter in ven in bo našel pašo« (Jn 10,9). Sveta vrata bazilike Marije Pomagaj Brezje so namenjene posameznikom, narodu, človeštvu. Skozi ta vrata urad prireja romanja, srečanja, ki se jih je možno udeležiti.    

Počasi nastaja interdisciplinarno sodelovanje  različnih strok, ki se že dolgo napoveduje. Dokler bo vsaka stroka branila samo resnico na svoji strani, bomo ostali pri partikularizmih enostranskega napredka ali regresije, ne pa dosegli prave solidarnosti. Ob okužbah se soočamo z vrsto kriz kot so okoljska, gospodarska, zdravstvena, sanitarna in najprej in ne nazadnje eksistencialna. Malokdo pomisli da je koronavirus rezultat umazano judovske oblike prakse, ki jo je opredeljeval mladi Marx. v smislu  malomarnega odnosa do narave (prodajanje mesa na kitajskih tržnicah). Gospodarska kriza je prav tako očitna, saj nastaja škoda pri izmenjavi blaga, zdravstvena kriza je zaradi pomanjkljivih kapacitet za sprejem novih bolnikov, pomanjkanja opreme (npr. maske, razkužila, respiratorni aparati). 

Preplet različnih kriz utegne postati normalno stanje. Kot nedavno Umberto Eco sedaj tudi ameriški geopolitik Parag Khanna  napoveduje nov srednji vek - neobvladljiv, razdrobljen svet s številnimi centri moči. Zahod bo manj stabilen navznoter in navzven. Zaradi krize okolja bo vedno bolj problematičen postajal kapitalizem s svojo zahtevo po nenehni rasti. Prej ali slej se bodo neusmiljeno vsiljevale dileme o trših ali mehkejših alternativah kapitalizmu. Zelo različno se bo razvijala tudi država - lahko bo močna ali šibka; če bo šibka, bo to pospešilo približevanje kaosu in pešanju pravnosti, socialne države itd. Nezado voljstvo in  negotovost se spreminjata v trajni nemir. Širi se prepričanje, da bodo naši otroci in vnuki živeli slabše. 

Eksistencialna kriza je  nastala zaradi smrtnih žrtev, ki se prav tako pojavljajo. Po 2. svetovni vojni se je v Evropi razvijal eksistencializem (Sartre, Camus, Gabriel Marcell, Jaspers, delno Heidegger), ki je opisoval individualna občutja (absurd, skrb, tesnobo) zaradi bede tedanjih povojnih razmer. Človek se je zavedal svoje končnosti v smislu bitja za smrt, izročenosti usodi zaradi svoje nemoči. Okuženost s koronavirusom pomeni boj na življenje in smrt. Stanje spominja na biološko vojno s premočnim sovražnikom. Nemočni trepetamo, hkrati pa nas epidemiologi opozarjajo na znane higienske ukrepe. 

Z miturgičnega vidika nam pomaga razumeti današnjo situacijo tudi starogrški mit o 
Prometeju. Kot je znano, je Prometej ukradel ogenj bogovom, da bi z njim pomagal ljudem preživeti. V Ajshilovem Uklenjenem Prometeju je Zevs kaznoval Prometeja s tem, da ga je ukazal prikleniti na skalo Kavkaza. Orel je kljuval Prometejevo drobovje. V drugem delu Ajshilove drame  Osvobojeni Prometej, ki se ni ohranila, pa je Herakles osvobodil Prometeja. Današnji človek pa ni 'ukradel ognja', ampak je napravil napako, ker je preveč posegel v (živalski) biotop. Zato sedaj doživlja negativne posledice, med katere sodijo tudi okužbe s koronavirusom, ki prevzeme vlogo orla v Uklenjenem Prometeju. Namesto skale pa nastopa karantena. Sprašujemo se, kdo bo tako kot Herakles osvobodil človeka od  nesrečnega virusa, ki prizadetim jemlje dih. Verjetno bo farmacevtska industrija izumljala različne preparate, ki bodo vsaj na videz pomagali človeku pri oblikovanju imunosti zoper koronavirus. Raziskovalci mrzlično preizkušajo novo cepivo. Pri spoznavanju svoje ranljivosti človek ni dosleden, zato je verjetno da spremembe življenja ne bodo tako velike, kakor bi bile potrebne. 

V času dominacije koronavirusa in kontrole oz. prepovedi našega svobodnega – javnega gibanja in zbiranja je še kako pomembno, kakšen odnos imamo do samih sebe, drugih in Boga. Žabotova nam svetuje razvijanje kritične t. j. razlikovalne zavesti, trpežnosti v smislu notranje imunosti, ki pomeni našo samozaščito. Nekateri napovedujejo (začasno) gospodarsko recesijo, drugi pa 'civilizacijski kvantni skok'. Pandemija lahko dolgoročno pomeni izhod iz logike pomanjkanja, ki se kaže v nakupovalnih mrzlicah s kopičenjem dobrin v duhovno bogato, sonaravno, sožitveno, bratsko sobivanje.  

Precej pozornosti smo posvetili nenadnemu izbruhu pandemije koronavirusa. Ena izmed molitev v času stiske je: 

Prihrani Gospod mi veliko gorje, 
ki duša se moja ga dobro zave, 
kar greh je sveta zdaj priklical nad vse, 
le Tvoje zavetje lahko reši me. 

Prostrane širjave skušnjav in zablod, 
se dvigajo s tal kot visoke čeri,
naj Duh Tvoj me vodi po poti zdaj tja, 
kjer Tvoja ljubezen je večno doma. 

Poglej zdaj sem dol kjer stojim Tvoj otrok,
slaboten, nemočen sem, poln zablod.
Očisti me oče, posveti na me, 
da duša se moja svetosti zave.

Ni mar mi ničesar kar nudi mi svet, 
le Tebe želim si, ki Oče si Svet, 
Približaj se meni, ki tu hrepenim,
v ljubezni naj Tvoji vedno živim. 

Grozljivi niso samo požari, ampak tudi načini, kako se ljudje z lahkoto operejo krivde zanje. Večina ne vidi povezave med svojim ravnanjem in 'reakcijo narave'. Zanikanje realnega stanja nastaja, ker neradi slišimo, da bi si slabe posledice sami pogojevali oz. jih soustvarjali. 

Marsikje že gori, kjer prej ni ali ni v tako velikem obsegu. Odločevalci pa si še vedno niso enotni v tem, da bi kaj korenito spremenili. Piketty (2019) v knjigi Kapital in ideologija ugotavlja, da bo to potrebno, sicer se bo samouničevanje sveta nadaljevalo. Če se ekonomski sistem ne bo globinsko spremenil, lahko populizem hitro uniči digitalno globalizacijo. Nekateri odkriti in prikriti obupanci so prepričani, da boljšega sveta ni. Je res treba ta svet najprej uničiti, da bi kaj novega nastalo. Nekoč je veljalo, čim več je greha, bližje smo odrešenju. Kot ugotavlja Alenka Zupančič, (2019) gre za konec, ker smo že pritisnili na več napačnih gumbov. Beckova rizična družba (nem. Risikogesellschaft) je postala z obširnim požigom gozdov v Amazoniji in Avstraliji in kitajskim novim koronavirusom, itd. še bolj rizična.  

Vsekakor gre za dobo negotovosti (Galbraithov izraz). Apokaliptični konec sveta je procesen in lahko še zelo dolgo traja. Vprašanje je, ali imamo še čas za popravne izpite. Zupančičeva (2019) si zastavi še novo raziskovalno hipotezo, kaj pa če bodo težave ostale tudi po koncu sveta. izbrala je sintagmo 'težave', ne pa probleme ali trpljenje, morda zato, ker težave to dvoje že vključujejo. Nekoč so ljudje govorili 'ne kliči vraga'. Vendar so ga nekateri klicali in ga še danes kličejo. Ne poznajo Dostojevskijevega rekla 'lepota odrešuje svet'. Nad kulturo grdega se navdušuje kapital, ker mu je ljubša umetna 'lepota' kot pa naravna. 

Sodeč po  opisih Noami Klein (20) se kapital oplaja z novimi investicijami na vojnih razbitinah, pogoriščih. Kazalo pa bi razlikovati med obnovljivimi in neobnovljivimi viri. Ne vemo, do katere meje lahko kaj obnovimo, rekonstruiramo. Večkrat v zgodovini se je pokazalo, da je apokaliptična predstava konca preuranjena tako kot 2. Kristusov prihod.
  
Hararijev božji človek - Homo deus (2019) ima nadomestno religijo s kratko zgodovino prihodnosti. Sebe  postavlja v vlogo vsemogočnega boga. Harari je pisal homo deus-a s stališča bogataša, ki mu je uspelo zajeziti lakoto, epidemije, vojne, ne pa s stališča reveža, ki je poleg vsega tega v polni meri deležen še posledic ekološke krize. Zato je Žižek (2010) rekonstruiral štiri apokaliptične jezdece 'kuga, vojna, lakota in smrt'. Pri Žižku je nastopa namesto kuge ekološka katastrofa.
30-letna vojna (1618-1648) med katoličani in protestanti se je končala z vestfalskim mirom in novo evropsko ureditvijo, ki je tudi univerzalizirala načelo augsburškega verskega miru iz leta 1555 z načelom: čigar dežela – tega vera (lat. cuius regio – eius religio). To načelo je izpeljava še starejšega načela: deli in vladaj (lat. divide et impera), kar pomeni, da imajo zmagovalci pravico določati pogoje miru, kar se je pokazalo tudi po 1. in 2. svetovni vojni.  

Vidmar (2020) piše, da središče sveta ni koronavirus, ampak Bog. Zato vidi v širjenju okužb s koronavirusom priložnost za redno molitev rožnega venca, vsaj delno nadomeščanja oficielne pobožnosti z osebno intenzivno pobožnostjo. Vsi smo ranljivi, krhki, potencialno bolni, vsi rabimo pogovor, pomoč, tolažbo, razumevanje. Gre za streznitev od iluzije, da je tehnologija vsemogočna, ker ne rešuje vseh problemov. Nekateri se vračamo k mejam našega spoznanja in k redukciji umetnih potreb na naravne, drugi pa bodo za vsako ceno hoteli obnoviti stanje izpred nekaj mesecev.   

Čeprav v pandemiji koronavirusa nastajajo nove mehanicistične meje, pregrade, bariere med ljudmi, bi se prav zato morala krepiti kontemplativna zavest o vsepovsodnosti življenja, o tem, kako smo notranje povezani. 

S stališča večperspektivnega mišljenja je pomembna tema vprašanje odnosa med jazom in bližnjim, ki kaže na to, koliko smo sebi in drugim blizu in daleč. Nekateri ne pridejo do sebe zato, ker ne najdejo človeške bližine, ki jo kot izkoreninjenci iščejo, drugi pa ne zato, ker se ne morejo soočiti s svojimi demoni, ker izgubijo potrebno distanco, ki bi jim to omogočila. Jasno je, da imata človeška bližina in distanca vsaka svoje slabosti. Človek je bitje srečevanj s starši, sorodniki, učitelji, sošolci, sodelavci, prijatelji in (ne)znanci,… in najprej in ne nazadnje z Bogom in s samim seboj. Od nas je odvisno, ali probleme rešujemo pogumno ali pa pred njimi bežimo. Dr. Lunaček, psihoanalitik in pisatelj, je primer posrečenega ravnotežja med bližino s svojimi pacienti in distance do aktualnih družbenih dogajanj. Zato je tudi dejaven pri ustvarjanju drugačne normalnosti, kakršne smo navajeni doslej. Sedanja 'patološka normalnost'  (Rizman) je brez velikih duhov.   

V življenju se srečujemo s procesoma približevanja daljave in oddaljevanja bližine. V astronomiji se to imenuje oddaljevanje oz. beg bližnjih zvezd in osvetij 'širjenje vesolja'. S teorijo odtujitve v družboslovju pojasnjujemo neupravičeno tujstvo tega, kar naj bi bilo blizu. Tako nevrotiki vse življenje bežijo pred ljubeznijo, ki si jo želijo. To, kar nam je nenadoma poslano, imenujemo usoda (nem. Geschick izhaja iz glagola schicken – poslati, pri Derridaju destinerrance). Procesa oddaljevanja in približevanja lahko potekata nezavedno, kontinuirano interaktivno ali pa zavedno s prekinitvami, ločitvami. Tako je tudi v našem odnosu do Kristusa. Emanuelu se lahko približujemo postopno vse življenje. Sveti Avguštin  je bil najprej manihejec, po odločitvi,  da bo postal katoliški škof pa je zavrnil manihejstvo in postopno osvajal krščanstvo v Izpovedih in drugih delih, ki so še danes aktualna. Savel pa je najprej preganjal in ubijal kristjane, potem pa je po padcu s konja na poti v Damask sprejel Kristusa in postal njegov zagovornik v znamenitih Pavlovih pismih. V življenju postajamo bolj božji v hipnem preobratu in kontinuirani drži.  Naš osebni razvoj poteka tako, da nam postanejo stvari, ki so nam bile nekoč blizu tuje in to, kar nam je bilo tuje in neznano nam postane blizu in domače. Naše učiteljice so drugi ljudje, knjige, težave, (osebna) zgodovina. Učijo nas o pomenu določenih bližin in distanc, katerim se je treba prilagoditi ali jih spremeniti. V krščanstvu poznamo proces očiščevanja, v psihologiji pa spominjanje in pozabljanje. Od delovanja spodbud in sankcij je odvisno, kje v sebi čutimo oporo in kje jo izgubljamo. V času koronavirusa smo opazili, kako se ob nevarnostih okužb zapirajo državne, medobčinske in druge meje dostopov in kako se ob prenehanju nevarnosti spet odpirajo.            

V času koronakrize smo se morali na hitro epidemiološko in po državnih ukrepih postaviti vsak na svojo distanco do drugih, morebitno okuženih. Morda bi bil to lahko izziv, da sčasoma poiščemo posrečene kombinacije v ravnotežju med bližino in distanco in da na novo premislimo bližino distance in distanco bližine. Človek bi našel sebe v trajnostnem, stabilnem, sonaravnem razvoju, od katerega se pa v nemirnem svetu oddaljuje. Pogrešane, izgubljene pa s stališča načela concidentia oppositorum, ki pomeni stikanje nasprotij zagledamo s perspektive Avguštinovega božjega mesta (glede na njegovo delo) De civitate dei kot mesto najdenih duš v nebeškem kraljestvu. »Izgubljene ovce« so najdene, če le raje ne ostanejo izgubljene in še pozabljene. 

Nasilni Hobbesov 'človek človeku volk' je po spreobrnjenju homo homini deus človek človeku Bog. Seveda pa to ni Harrarijev 'homo deus' (2019) človek-bog, ki se izgublja v dataizmu oz. birokratizaciji podatkoslovja. Današnjim naključnim, nenadnim, katastrofičnim dogodkom smo podobno izročeni kot v antiki pajčolanu Maje v Indiji, moire v Stari Grčiji, fortune v Rimskem imperiju. Nemški izraz za usodo Geschick izraža to, kar je poslano. Pri tem ostajajo za 21. stoletje še neizkoriščeni človeški viri vseživljenjskega učenja, ki jih je zasnoval Jacques Delors (1996) na štirih stebrih: 1. Učiti se, da bi vedeli! 2. Učiti se delati! 3. Učiti  se živeti skupaj! 4. Učiti se biti! Za odnos med bližino in (kritično) distanco sta pomembna zlasti zadnja dva stebra, čeprav je treba stalno uravnoteženo oz. enakovredno delovati na vseh štirih, sicer zaostajamo na drugih ravneh, ker na eni ali dveh prehitevamo. To pa se ne dogaja pogosto, ker smo v zadnjem času (v dobi ekstremov po Hobsbawmu) dajali prednost A ne kaže obupavati. »Bodite popolni, kakor je popoln vaš nebeški Oče« (Mt 5, 48). To pomeni primat skupinskega občutka pred individualnim, empatije pred antipatijo ali hladno racionalno držo. Distanciranje pred ranljivo in ranjeno bližino je sicer kratkoročno prikladno kot beg pred nevarnostjo, dolgoročno pa ne privede do srečne družine, delovne skupine in naroda. Imamo zglede umetnosti življenja (lat. ars vivendi), ki so izraženi v ključnih usmeritvah  pri Dancih s hygge, Švedih z lagom, pri Japoncih ikigaj, kako v različnih nacionalno-kulturnih okoljih dosegati ravnotežje med bližino in distanco, iz katerih se lahko tudi sami kaj naučimo. Tudi Slovenci imamo vizijo srečnega, veselega življenja (Vodnik, Prešeren, Cankar). Seveda sedanja priporočena medsebojna fizična distanca z 1,5 do 2 metra z maskami ne pomeni nujno tudi socialne distance. Distanciranje finančnega kapitala v času neoliberalnega kapitalizma od potreb bazične proizvodnje vodi v čedalje večjo ekonomsko neenakost, to pa v konflikte in proteste zlasti revnih slojev.  

Znano je, da ljubezen matere do otroka v smislu socialne bližine pogojuje pozneje tudi njegovo odpornost do bolezni. Že Rimljani so vedeli, da je treba biti previden pri zaupanju, saj pravijo: zaupaj, a glej komu (lat. (con)fide sed cui vide). Še po vsaki kugi, lakoti in vojski so se ljudje znali vrniti domov in poiskati duševni mir v sebi. Današnja totalna mobilnost, ki naj bi jo čim prej obnovili, pa je nevarna za obstoj sveta, ker otežkoča ohranjanje duševnega miru obenem pa olajšuje prenašanje koronavirusa iz tujine. Po svetu zaradi nizke stopnje razvitosti socialnega kapitala aktivira na površje virus nezaupanja s protesti, medsebojnim obtoževanjem in drugimi pojavi slabe komunikacije.   
            
Ob sedanji pandemiji okužb s koronavirusom se ponovno sprašujemo po pogojih odpornosti - rezilience. Ni zgolj epidemiološka, ampak je medicinska - zdravstvena, psihosocialna in celo filozofsko – antropološka. Radi pozabljamo, da se človek z vsem svojim žitjem in bitjem nenehno bori z notranjim in zunanjim okoljem na življenje in smrt.  Na kratko bomo skušali opredeliti, kateri so dejavniki nevarnosti – rizičnosti in odpornosti nanje kot svoje varnosti.  

3.2 Poti in cilji duhovnega boja

Bog je troedina ljubeče ljubljena ljubezen. To je alfa in omega. Sveti Pavel 1Korinčanom13 pravi:  Ko bi govoril človeške in angelske jezike, ljubezni pa bi ne imel, sem postal brneč bron ali zveneče cimbale. In ko bi imel dar preroštva in ko bi poznal vse skrivnosti in imel vse spoznanje in ko bi imel vso vero, da bi gore prestavljal, ljubezni pa bi ne imel, nisem nič. 3 In ko bi razdal vse svoje imetje, da bi nahranil lačne, in ko bi izročil svoje telo, da bi zgorel, ljubezni pa bi ne imel, mi nič ne koristi.

Ljubezen je potrpežljiva, dobrotljiva je ljubezen, ni nevoščljiva, ljubezen se ne ponaša, se ne napihuje, 5 ni brezobzirna, ne išče svojega, ne da se razdražiti, ne misli hudega. Ne veseli se krivice, veseli pa se resnice. Vse prenaša, vse veruje, vse upa, vse prestane.

Pavlov slavospev božji ljubezni v pismu Korinčanom je prikladen tudi za izpraševanje vesti. 
1.	Če je Bog na prvem mestu je vse drugo na pravem mestu. Ali sem res polni ljubezni, in ne samo do najbližjih. 
2.	»Ljubezen je potrpežljiva« Ali sem dovolj potrpežljiv do napak drugih, odgovarjam na slabo z dobrim, se ne jezim? 
3. »ljubezen je dobrotljiva« So moja dejanja, besede misli res dobronamerni, iščem v vsaki stvari najprej dobro? 
4. »ni nevoščljiva« - Ali zavidam drugim njihovo srečo, mir, premoženje, jim ne privoščim dobrega….? 
4. »ljubezen se ne ponaša«, – Le kdo sem, da bi se ponašal' Ali delamo dobro za vse in ne tako, da levica ne ve kaj dela desnica? 
5. »se ne napihuje« – Ali delam iz muhe slona, precenjujemo svoje delo itd….? 
6. »ni brezobzirna«, – Se oziram na druge, mi je mar za čustva ali položaj drugih? 
7. »ne išče svojega«, – Ali gledam samo na svoje koristi, ali se vprašam, česa nisem storil pa bi lahko? Mnogo dobrega opustil in slabega storil?
8. »ne da se razdražiti«, - Kristus nam daje svoj mir? Ali sem dovolj vztrajen, da ga ohranjam?
9 »ne misli hudega« . – ali mi uspe preprečiti hude misli in zla dejanj?
10. »Ne veseli se krivice«, – Si želim biti pošten, čeprav sebi v škodo ?
11. »veseli pa se resnice«. – Seveda, saj je Jezus pot, resnica in življenje, kjer vlada resnica je tudi On z nami.
12. »Vse prenaša« - Ali to zmorem? Peale »vse zmorem v Njem, ki mi daje moč«
13. »vse veruje« – Moč vere je v zaupanju ! ali sebi in drugim dovolj zaupamo?
14. »vse upa«, – ali se nikoli se ne naveličamo vztrajati v upanju, da dobro zmaga.Upanje ne osramoti !
15. »vse prestane« - Ali verjamem, da je potrpljenje božja mast?

Zakaj je vse to potrebno? Ker podobno kot Jezus ljubimo med sovražnimi in maščevalnimi. Le kot celoviti in enoviti smo popolni. Le kot duhovno odprti smo dosegljivi, le kot radodarni smo privlačni, le tedaj duhovni zakoni delujejo. Ko ljubimo z vsem srcem, vso dušo, vsem mišljenjem, doživimo zlitje Svetega Duha. 

Ljubezen nikoli ne mine. Preroštva bodo prenehala, jeziki bodo umolknili, spoznanje bo prešlo, 9 kajti le delno spoznavamo in delno prerokujemo. 10 Ko pa pride popolno, bo to, kar je delno, prenehalo. Ko sem bil otrok, sem govoril kakor otrok, mislil kakor otrok, sklepal kakor otrok. Ko pa sem postal mož, sem prenehal s tem, kar je otroškega. Zdaj gledamo z ogledalom, v uganki, takrat pa iz obličja v obličje. Zdaj spoznavam deloma, takrat pa bom spoznal, kakor sem bil spoznan. Za zdaj pa ostanejo vera, upanje, ljubezen, to troje. In največja od teh je ljubezen.

Krašovec (2017) je prepričan, da je božja ljubezen neminljiva, večna, medtem ko je človeška minljiva. Potrebna je vera, da se bo kljub temu, da izgubimo vse, vse dobro izteklo, ker je Bog kot absolutni duh ljubezen sama. Človek se razvija od manjše k večji popolnosti ljubezni. Duha je mogoče ujeti in zapreti, kar pokaže Platonova zgodba o votlini, Dostojev skijeva Legenda o Velikem inkvizitorju in Gide v romanu Vatikanske ječe. Z neomajno vero ohranjamo svobodo duha za odprta srca.

Starogrško Metanoia (μετάνοια) pomeni preobrat. Gre za transformativno spremembo srca oz. duhovni preobrat oz. konverzijo. V začetku Evangelija beremo: Čas se je dopolnil in božje kraljestvo se je približalo. Spreobrnite se (gr. μετανοειτε) in verujte evangeliju! (Mr 1,15). Ocvirk (2011) piše, da je ta usmeritev pomembna za spravo tudi v sekularni družbi, še posebej za slovensko. Enako bi lahko trdili za postsekularno družbo. 

Ker se ponovno širi avtokratizem pri vodenju podjetij, šol, političnih ustanov, , si poglejmo značilnosti avtokratske osebnosti:
- togo izražanje in slog vodenja, 
- samovolja, nesvoboda in neodgovornost, 
- netolerantnost, obsojanje, krivenje drugih,
- delajo drugim to, česar ne želijo, da bi drugi njim,
- grozijo in so agresivni v samoobrambi,
- izražanje v jeziku zavračanja, 
- prepričanje v pravilnost in enoznačnost lastnega mišljenja,
-  črno - bela tehnika presoje, stereotipiziranje,
- dokazovanje lastne pomembnosti z nepomembnostjo drugih,
- nepripravljenost na dialog (Adorno, 1950).

Zato bolj vemo, kakšna avtonomna osebnost ni,  kakor  pa kakšna  je. Do začetka kapitaliz ma je človek živel pretežno v  nedemokratičnih  sistemih. Posameznik, ki se podcenjuje  (premalo zaupa  vase),  je ujet v avtokratske spone  preteklosti  in  zato  vedno znova postaja sredstvo manipulacije drugega. Tako je  jemanje  mamil v najširšem smislu te besede znak nesamostojnosti  in odvisnosti. Zato je še vedno težava preseganja avtoritarizma s podrejanjem v politični kulturi. Kapital odkriva še nove forme podrejanja oblasti. Zlati velike države kakršne so ZDA, Kitajska, Rusija, Iran,… so avtokratske. Severna Koreja je majhna država, ki pa je velika po zunanji moči atomskega orožja. Realno je tedaj ugotoviti, da se vloga demokratičnih ustanov zmanjšuje.    

Svet je v občutljivem (ne)ravnovesju sil. Razsežnosti zlorab osebnih podatkov so po reakcijah podobne reakcijam na podnebne spremembe, ker jih opazimo šele v ekstremnih primerih. Se da pred njimi zavarovati? Problematično je kaj popraviti, ker pogosto ne vidimo neposredne povezave med temi posledicami in našim ravnanjem. Šele Ojdip na Kolonu prepozno uvidi posledice svojih pregreh, da je ubil očeta in spal z materjo.  Zgodovinar Snyder je prepričan da znamo lagati in ubijati. Zelo težko pa je priznati, da smo ubijali zaradi laži. Ustrahovanje pred genocidnimi težnjami nasprotnika je opravičevanje (lastnega) genocida. Plenilska ne-kultura je v evropskem novoveškem imperializmu napravila veliko škode na duhu, vendar bi bilo treba spomin nanjo razstrupiti.  

Človeštvo vključuje tudi samouničevalni program. Zato nastaja razkroj uma in duha. Najprej  bi si morali to vsaj priznati in potem osebno rasti v molitvi, medsebojni pomoči. Psevdodu hovnost se izraža tako, da samozvani guruji s 'priučenimi tehnikami' od udeležencev njihovih tečajev pobirajo denar za seanse in jim vampirsko jemljejo energijo. Ni nenavadno, da je Gospod uničil Sodomo, ker ni bilo v njej niti 10 pravičnih, nato pa še Jeruzalem, ker v njem ni bilo niti enega. Nato je poslal svojega Sina, da bi s svojo nedolžnostjo odrešil grešni svet. Zato lahko Ogorevc (2003) piše o edini pravi odvisnosti od Boga, vesolja oz. enega, ki odrešuje.

Danes morda manj pogosto živimo v svetu nizkih energij kot nekdaj. Že v antiki so vedeli, da se grehi in napake njihovih dedov 'dedujejo'  skozi sedem generacij. V današnjem svetu visokih energij pa hitreje zaznavamo t.im. učinke 'zamaha metulja'. Zlasti ljudje na visokih položajih bi morali zelo paziti na to, kakšne odločitve sprejemajo. Vsak izmed nas pa bi se moral aktivno zavzemati za dobro. Potrebno je razumeti in transformirati zlasti slabe vzorce svojih prednikov, da ne bi vplivali še na vnuke.    Vemo, da je konflikt med materjo in očetom škodljiv za otroka. V njegovo dobro naj bi sklenila spravo kot sta jo Jožef in Marija.  

Ob Luciferki Svetlane Makarovič se spomnimo, da je naloga postmoderne naučiti človeka razlikovanja dobrih in slabih duhov.  Za to pa rabimo razum, ki omogoči, da preverja, ali je svetloba resnična ali pa gre le za videz, za katerim se skriva prevara. Oznaka hudiča kot Luciferja pomeni nosilec luči. To velja za vse: od odnosa človeka do samega sebe in medčloveških odnosov pa do ključnih strateških družbenih odločitev. Hudič veruje, a ne zaupa in ne ljubi.  Zato je zloben. Njegova 'vera' je krivična, kaznovalna oz. maščevalna. Hudič razbija harmonijo. Neartikulirano globoko v sebi želi biti Bog. Žal pa si to vlogo nasilno prisvaja.  Npr. Razkolnikov je nasilno reševal svoje bedno stanje. Treba je služiti Bogu in bližnjim, ne pa drugih napraviti za hlapce.

Nasproti sedmim smrtnim grehom kot so pohota, požrešnost, pohlep, zavist, jeza, napuh oz. ponos stoji sedem vrlin kot so karitativna ljubezen, zmernost, čistost - nedolžnost,  humanost - prijaznost, potrpežljivost, sočutje oz. ponižnost. S premagovanjem svoje grešnosti prihajamo na pot čistosti. 
Metoda TIP – trkajte, iščite, prosite. Jezus v Evangeliju po Janezu 14:6 pove, da je on edina pot odrešitve: »Jaz sem pot, resnica in življenje. Nihče ne pride k Očetu, razen po meni.« Čudoviti dar odrešitve prejmem z molitvijo in vero. »Če želimo prejeti dar odrešenja in spoznati čudoviti Božji načrt za naša življenja, moramo verovati v Jezusa Kristusa.« Janez 1:12 to tudi opiše: »Tistim pa, ki so jo sprejeli, je dala moč, da postanejo Božji otroci.« Tudi v Apostolskih delih 16:31 je jasno zapisano: »Verjemi v Jezusa Kristusa in odrešen boš!« Rešeni smo lahko samo iz milosti, samo po veri, samo v Jezusu Kristusu (Pismo Efeženom 2: 8-9).
Lectio divina je dinamičen, življenjski pristop k branju Svetega pisma, ki sta ga priporočila papeža Janez Pavel II. in Benedikt XVI. Omogoča nam zvesto in spoštljivo premišljevanje Božje besede, ki je obenem pristno in verodostojno. Lectio divina je v blagoslov vsej Cerkvi, saj vsakemu kristjanu odkriva bogastvo resnice, ki ga prinaša Sveto pismo. Vernike vabi k prebiranju in razumevanju Svetega pisma, s čimer bodo poglobili svoj odnos do Božje besede in pričeli v nauku Jezusa Kristusa iskati smernice za svoje vsakdanje življenje.
Zgodovina. Metodo lectio divina prvič zasledimo pri zgodnjih cerkvenih očetih okrog leta 300 po Kristusu. Štiri korake prvič izrecno omenja menih Guigo Cartujo leta 1173. Ti koraki so: 1. Lectio (branje), 2. Meditatio (premišljevanje), 3. Oratio (molitev) ter 4. Contemplatio (zrenje). Ti imajo še dandanes središčno vlogo, čeprav se določene podrobnosti lahko razlikujejo.

Prva metoda duhovnega življenja je molitev, ker sami ne moremo prerasti svojih omejenosti. V molitvi Boga slavimo in se mu zahvaljujemo. Veliki duhovni mojstri so ugotovili, da molitev ne sme ostati le na nivoju slavljenja, zahvaljevanja in prošnje. Voditi mora k razreševanju notranje konfliktnosti. Boga prosimo za milost in Duha, za moč in luč. Odkrili so dar razlikovanja, zato govorijo o molitvi, ki vodi k razlikovanju duhov. Tudi Schubertova (20-24) govori o molitvi duhovnega boja. Takšna molitev osvobaja. O tem govori že sveti Anton Puščavnik, oz. sveti Atanazij v njegovem življenjepisu. Takšna molitev usmerja pozornost na notranje vzgibe in prepoznava, kaj v duši prebuja Bog, kaj v njej odmeva iz sveta in kaj vznika iz človekovega srca, iz potreb, egoističnosti in egocentričnosti.

Lectio divina  je preprost način, ki nam omogoča osebno srečanje z Gospodom ob premišljevanju in molitvi, ki temeljita na Svetem pismu. Dejansko to ni študijska metoda. Vsako dodatno znanje nam je seveda lahko v pomoč, ni pa ključno. Pri delu s skupinami se moramo natančno držati strukture premišljevanja, medtem ko pri osebni uporabi to ni tako nujno. Naš cilj je srečanje z Bogom in ne zgolj dokončanje posameznih korakov. Ko torej čutimo, da nas Gospod posebej nagovarja, je pomembno, da se ob tem ustavimo in počakamo. Gre za naslednje korake:
1.  Spoštljivo in molitveno branje (lat. Lectio) svetopisemskega odlomka je temelj vseh nadaljnjih korakov, zato pri tem ne smemo hiteti. Zato začnimo z molitvijo in prosimo Svetega Duha, da bi nas »uvedel v vso resnico« (Jn 16,13). Odlomek preberimo pozorno in počasi. Potem se seznanimo s komentarji k lekciji in sledimo še drugim korakom. Misli in besede, ki nas nagovorijo, si podčrtajmo in zapišemo. Zapišimo si tudi vsa vprašanja. Odlomek večkrat preberimo; tudi naglas. Dopustimo si dovolj časa, da bi tako kar najbolje sprejeli vsebino odlomka. Nato preberimo komentar h koraku Lectio za prebrani odlomek in razmislimo, v čem je podoben in v čem se razlikuje od misli, ki so ob branju odlomka obšle nas same.
2.Meditatio (premišljevanje) poglablja naše razumevanje odlomka in nam pomaga pri odkrivanju njegovega bogastva. V Drugem pismu Timoteju 3,16 lahko preberemo: »Vse Pismo je navdihnjeno od Boga in koristno za poučevanje, svarjenje, za poboljševanje in vzgojo v pravičnosti …« Zato se Svetemu pismu bližajmo v veri in pričakovanju, da nam bo Gospod po njem spregovoril. Lahko nam bo razodel kaj o sebi. Lahko nam bo pokazal kakšen odnos ali vedenjski vzorec, ki ga moramo spremeniti. Lahko nas bo opogumil in nam vlil novih moči po obljubi, ki jo bomo razbrali iz odlomka.

S pomočjo domišljije  si predstavljajmo vsebino odlomka in se vživimo v dogajanje, tako da sami postanemo del zgodbe. Predstavljajmo si, kako dogajanje doživljajo posamezne osebe v zgodbi, prisluhnimo njihovim besedam, opazujmo njihove odzive in si zamišljajmo, kakš ni so njihovi občutki. Nenehno se vračajmo k Jezusu. Spoznavajmo ga, veselimo se ga. Dopustimo si, da nas navdušijo njegove besede, dejanja, njegov način odzivanja na dogodke. Sprašujmo se po njih. Poleg predlaganih si tudi sami zamislimo dodatna vprašanja, s katerimi se bomo podrobneje seznanili z odlomkom ter z vsem, kar nam želi Bog po njem sporočiti. V molitvi sprašujmo Jezusa, zakaj je nekaj rekel ali storil. Poskusimo razumeti razloge in namene, ki stojijo za njegovim ravnanjem. Vzemimo si čas, da smo pred njim v tišini, da poslušamo in slišimo njegov odgovor. Dovolimo božji besedi, da nam »nastavi ogledalo«. Ob branju Svetega pisma bolje spoznavamo značilnosti krščanskega življenja in obenem ugotavljamo, na katerih področjih se moramo spremeniti sami. Spoznavamo, kako se Božja beseda navezuje na naše vsakodnevno življenje; na nas osebno, na nas kot del krščanske skupnosti in družbe na splošno. V njej bomo našli obljube in spodbude, izzive, pa tudi zahteve. Če mu bomo dopustili, nas bo Bog hranil in osvobajal za življenje v večji polnosti in pravi človeškosti.

3. Oratio (molitev) odpira prostor za pogovor med nami in Bogom. V Psalmih vidimo, kako pisec izliva svoja čustva pred Bogom, pa najsi gre za čustvo upanja ali strahu. Bog ceni odkritost; pred njim ne moremo skriti ničesar. Besede predloženega psalma so nam pri tem lahko v veliko pomoč, seveda pa se lahko z našim izjemnim Prijateljem pogovorimo tudi s svojimi besedami. Z molitvijo odgovarjamo na luč, ki jo na naš življenjski slog meče Božja beseda. Tako prinašamo pred Boga vse, kar se dogaja v našem življenju in v– gre za pogovor z Bogom.

4.Kontemplatio (zrenje). Da bi lažje razumeli sporočilo evangelijskega odlomka, nam liturgija prinaša še dve berili. Ob njunem premišljevanju lahko poglobimo svoje razumeva nje besedila in bolje spoznamo, kako naj odgovorimo Gospodu. Kontemplacija je čas intimnega druženja z Bogom. Utihnimo pred njim in ga povabimo k sebi. Uživajmo v njegovi prisotnosti. Preprosto bodimo z njim in se prepustimo njegovi ljubezni. Naj Gospod poživi našo dušo.

Aristotel je ugotovil, da vsebuje vsako živo bitje težnjo k razvojni transformaciji. V tem je njihova duševnost. Gre za spremembo v novi, boljši razsežnosti. Transformacijo kot izgubo določenih atributov pa je imenoval deprivacija (gr. steresys). 

Transformacijsko-generativna slovnica je najširša teorija, ki se uporablja za modeliranje, kodiranje in sklepanje jezikovnih zmožnosti domačega govorca. Ti modeli ali " formalne slovnice " prikazujejo abstraktne strukture določenega jezika, saj se lahko nanašajo na strukture v drugih jezikih. Chomsky je preobrazbo slovnice razvil sredi petdesetih let, nato je za dve desetletji postal prevladujoča skladenjska teorija v jezikoslovju. "Transformacije"  se nanašajo na skladenjska razmerja znotraj jezika, na primer na to, da je mogoče sklepati, da je subjekt med dvema stavkoma ista oseba. Chomskyjeva teorija predvideva, da je jezik sestavljen iz globokih struktur in površinskih struktur: Zunanje obrnjene površinske strukture povezujejo fonetična pravila v zvok, globoke strukture, obrnjene navznoter pa so besede in pojmovni pomen. Transformacijsko-generativna slovnica uporablja matematični zapis za izražanje pravil, ki urejajo povezavo med pomenom in zvokom (globoke in površinske strukture). S to teorijo lahko jezikovni principi matematično generirajo  poten cialne stavčne strukture v jeziku. Učenjak Michael Tomasello je spodbijal Chomskyjevo teorijo, ki temelji na logiki in ne na empiriji.  

 Chomsky je pozneje opustil sintagmo generativna transformativna gramatika. Po našem mnenju pa ravno ta sintagma najbolje pojasnjuje, za kaj gre v krščanstvu. Pridevnik generativen pomeni samonikel. V latinščini je generatio aequivoca samovznikanje. V krščanstvu je generatio aequivoca to, kar nastane v hipostatični uniji - temeljni enotnosti Boga in človeka. Bog sestopa k človeku  (gr. kenosys), človek pa se obrača k Bogu (gr.  metanoia).  Učinek spreobrnjenja (gr. metanoia) je izkazovanje nemoči moči in moči nemoči, kar je povedano že v odlomkih (Luka 1,47-55) …«mogočne je vrgel s prestolov in povišal je nizke,«... 

Mihajlovović (2008) vidi v mistiki in okultistiki dva načina popotovanja k notranjemu življenju: mistika je vera v skrivnostno, okultizem je nauk o skrivnostnem; mistika je pot srca, okultizem pot razuma. Mistična pot je pot vere, predanosti, ljubezni. Glavni značilnosti te poti sta vera in predajanje božanski naravi, njena gonilna sila pa je mogočen ogenj aspiracije, hrepenenja po mističnem zlitju. Od tod značilna zazrtost "navzgor", k skriti plati življenja, k lastni duši ali k bogu samemu in zavračanje vsega, kar je "spodaj", torej posvetnega življenja.

S pomočjo molitve in meditacij se mistik trudi doseči popolno notranje zlitje, se raztopiti v morju božanskega nektarja. Lahko bi rekli, da je geslo mistikov: "Prepuščam se božanskemu - naj se zgodi Božja volja". Mistik je pripravljen svoje življenje brez pomislekov položiti v roke  učitelju, guruju, modrecu ali kakšni drugi duhovni avtoriteti.

Notranja vez mistika se vije od emocionalnosti k intuicijskemu prepoznanju, pri tem pa mu znanje oziroma razum predstavlja predvsem oviro, ne pa pomoč pri duhovnem stremljenju. Zato ga poskuša v svojih naporih zaobiti. Razumeti dogajanje, si razložiti mehanizme meditativnega doživljanja zlitosti z notranjo naravo se mistiku zdi nepotrebno, če ne pred stavlja celo ovire. Zato so mistična doživljanja opisana predvsem v obliki simbolov, primerjav, prispodob. Globlje razumevanje dogajanja je prisotno le toliko, kolikor je nujno potrebno. V misticizmu je pomembna predvsem vzgoja srčnosti, ljubezni in predanosti.

Okultizem je pojem, ki označuje nauk o skritih, v znanosti še nepriznanih, dejstvih narave. Kaj pa je to - skrito? Človek je dvojno bitje. Ima svojo zunanjo plat, ki jo tvorijo fizično in bioenergijsko telo, duševnost ter razum. Gre za polje naših običajnih izkušenj, ki ga kot celoto imenujemo osebnost. Spoznava jo znanost, čeprav ji zares še ni prišla do dna. Druga, skrita plat pa se tiče tistega, kar je onkraj osebnosti, a je hkrati temelj za njen obstoj. Gre za notranje duhovno jedro, ki je vir plemenitih potencialov v človeku kot so sočutje, razumeva nje, pravičnost, hkrati pa daje moč zavedanja in bivanja nasploh.

Če izhajamo iz opisanega, lahko na okultnost gledamo z dveh zornih kotov. Prvi je zelo širok in zajema vsakršno zanimanje za reči, ki jih znanost ne pozna. V tem primeru je okultist vsakdo, ki se ukvarja s še neraziskanimi, nerazložljivimi področji in fenomeni osebnosti (npr. sposobnost bioenergijskega zdravljenja, jasnovidnost, telepatija .). Okultizem nam torej najpogosteje pomeni raziskovanje nefizikalnih pojavov.

Če pa na okultnost gledamo kot na nauk o notranjem (onkraj osebnosti), se slika spremeni.  Čeprav ne poznamo vseh skritih kotičkov in načinov delovanja sveta naših misli, čustev, občutkov, vendarle tvorijo našo običajno izkušnjo, saj se jih ves čas zavedamo. Pravi okultizem je potemtakem nauk, ki se tiče notranjega, skritega nadzavestnega življenja in njegovega izražanja navzven. Ali drugače: tiče se duhovne poti.

Okultna pot je torej pot vedenja, poglabljanja razumevanja. Za razliko od mistične, ta pot gradi na razumu. A ne na kakršnemkoli razumu, temveč na kultiviranem, umirjenem, oplemenitenem in razsvetljenem razumu. Okultist se zaveda resničnosti reka iz Dhammapade: "Misel vodi vse stvari, misel jih rodi in oblikuje."

V meditaciji želi popotnik na tej poti, enako kot mistik, spoznati božansko naravo, vendar je njegov pristop drugačen. Razuma ne zaobide, temveč ga poskuša čimbolj umiriti, prečistiti, da bo lahko zrcalil in prevajal impulze z višjih, duhovnih ravni. V meditacijo vključuje moment volje - sam je gonilo meditaciji in ne čaka na notranjo milost. Z vsakim korakom meditacije dosega določeno stanje; vsak korak ima točno določen namen in pripelje do določenega cilja. Okultist poskuša spoznati notranjo, božansko naravo povsod, ne zgolj v sebi (čeprav je to temelj). V vsem, kar se nahaja okoli njega samega, poskuša prepoznati, videti in spoštovati iskro notranjega življenja. Trudi se videti onkraj oblike. Uči se samostoj no prepoznavati in obvladovati zakonitosti, ki so za pojavnim življenjem, trudi se razumeti dogajanje. Povezuje razumevanje z intuitivnimi prebliski in neposrednimi meditativnimi izkušnjami.

Okultist je vsakdo, ki se zavestno trudi spoznati tisto, kar presega fizično telo in bioenergij sko raven, čustva in misli; spoznati tisto, kar je v ozadju, kar je temelj vsega pojavnega. Odkriti skuša tudi skrite zakonitosti osebnosti, vendar le z namenom omogočiti duhu, da zaživi in se izrazi v življenju. Svoja spoznanja dejavno vključuje v življenje in s tem vpliva nanj, ga spreminja ter plemeniti.

Zdi  se, da se mistika in okultizem  izključujeta. S stališča posameznika je duhovna pot ena. Mihajlovič meni, da je razvojna pot najprej mistična, nato pa postane s kultivacijo in racionalizacijo okultna, ker potrebno razumeti, kaj se posameznikom na duhovni poti dogaja, kaj doživlja, s čim se srečuje ...

Mistika in okultizem imata vsaka svoje izzive. Zaradi poudarjene zazrtosti "navznoter" se pri mistiku lahko pojavi pretirana introvertnost, kar pripelje do izgube stika z realnim življe njem, do sanjaštva, pa tudi nepraktičnosti, pretirane emotivnosti, pomanjkanja zdravega razuma, kar v sebi nosi nevarnost fanatizma. Okultist pa se zlahka zaplete v fantastične miselne konstrukte, v nauk na ravni besed in tako postopoma izgublja stik s pravim notranjim življenjem. Spregleda nujnost neposrednega doživljanja, izkušanja in spoznava nja, kar lahko pripelje do indoktriniranosti, netolerantnosti, vzvišenosti in mentalnega napuha.

Nedvomno je danes v porastu okultni pristop k duhovni poti. K temu prispeva racionalni spoznavni pristop, ki človeka na videz 'pooblašča za odpravo vseh skrivnosti'. Danes je  vedenje s sposobnostjo hitrega sprejemanja informacij, in interpretacij pogoj za uspešno vključitev v družbo. Česar človek ni sam prepoznal, razumel oz. izkusil, ne verjame. Ezoterični pristop predvideva zamenjavo dobe zoodiakalnih Rib z novo dobo Vodnarja, ki prinaša s seboj težnjo po sodelovanju in vnašanju duhovnih spoznanj v vsakodnevno življenje. 

Mihajlović (2008) meni, da se v vsakem obdobju staro integrira v novo. Duhovni iskalec se trudi združiti obe poti. Simbolično bi lahko rekli, da združuje srce in razum. Vprašanje je, do katere meje mu to uspe. Duhovni boj dobrega z zlim, ljubezni s strahom, je bipolaren in nikoli dokončan (ang. newer ended story). Začasno se umiri, potem pa spet kje izbruhne v drugi obliki. Večja stigmatiza cija in sovraštvo do določenih skupin ali posameznikov poraja prestrašene ljudi, ki se pričnejo bati svoje lastne sence. Značilno za kulturo strahu  Zygmund Bauman, v občutku ogroženosti, ranljivosti in v našem delovanju. Proizvede ga oblast, vedno pa doseže svojega naslovnika s pomočjo medijev postane nezavedno vzvod vsakdanje rutine. Rezultat je razdvojena družba. V njej se sovraštvo ne usmerja proti tistemu, ki je odgovoren za nastalo situacijo, ampak med različnimi družbenimi skupinami in posamezniki. Oblast se utrdi in vnaprej prepreči morebitni upor zoper svojo neoliberalno politiko. Oblast določa sovražnika. Danes so to begunci in vse žrtve nepravičnih in izkoriščevalsko-zavojevalskih politik. Ti prodirajo v osrčje EU, da bi našli svoj prostor pod soncem. Tisti, ki so po stilu življenja drugačni, divergentni ne pripadajo obstoječi družbi. Želijo pa enakopravnost.

Duhovni boj je napor in prizadevanje. Napor je lahko jalov ali pa koristen. Kaj koristijo post, molitve in bedenje, če ni miru, veselja, ljubezni in drugih sadov milosti Svetega Duha, ki jih je naštel sveti apostol (prim. Gal 5,22–23)?
Cilj naših vaj in duhovnega boja sta nevezanost na lastne strasti in svoboda. To je ideal mnogih, tudi nekrščanskih kultur. Toda le v krščanstvu je vir za to svobodo in nevezanost Božja človeškost Jezusa Kristusa, Božjega Sina in Sina človekovega. Cilj krščanske askeze ni razvoj lastnih človeških sposobnosti, temveč iskanje poti za sožitje z Bogom Stvarnikom, Odrešenikom in Tolažnikom. Zato je treba vso pozornost usmeriti na Gospoda: »Če kdo hoče priti za menoj, naj se odpove sam sebi, naj vzame svoj križ in hodi za menoj« (Mt 16,24). Zato skušajmo Boga vedno, ko se obrnemo k njemu, slaviti takole (ali podobno): »Slava Očetu in Sinu in Svetemu Duhu … Blagoslovljen Oče, Sin in Sveti Duh.« S tem samega sebe in svoje skrbi pustimo ob strani in se usmerimo na Boga.
Duhovni boj kristjana navadi, da je še posebej pozoren na medsebojne odnose, tudi na odnos do samega sebe. Duhovna pozornost se najbolje pokaže v sveti evharistiji, pri kateri se sam Bog združi z nami v skupno celoto. Prav v njej vsak doživi, da je »Bog svet tako ljubil, da je dal svojega edinorojenega Sina, da bi se nihče, kdor vanj veruje, ne bi pogubil, ampak bi imel večno življenje« (Jn 3,16). Enost nas vseh pri evharistiji postane stvarno dejstvo. Sveta Cerkev je tako Kristusovo telo, ki se daruje ljudem. 
Smisel duhovnega boja je, da postanemo podobni Kristusu. Pavel nas spodbuja, da živimo po Kristusu, s Kristusom in v Kristusu, ne da ga posnemamo zgolj na zunaj (Flp 1,21). V boju se preobražamo po podobi, mišljenju in čutenju Jezusa Kristusa. »Čeprav je bil namreč v podobi Boga, se ni ljubosumno oklepal svoje enakosti z Bogom, ampak je sam sebe izpraznil tako, da je prevzel podobo služabnika in postal podoben ljudem. Po zunanjosti je bil kakor človek in je sam sebe ponižal tako, da je postal pokoren vse do smrti, in sicer smrti na križu. Zato ga je Bog povzdignil nad vse in mu podaril ime, ki je nad vsakim imenom, da se v Jezusovem imenu pripogne vsako koleno bitij v nebesih, na zemlji in pod zemljo in da vsak jezik izpove, da je Jezus Kristus Gospod, v slavo Boga Očeta« (Flp 2,6–11).
»Moj Oče, če je mogoče, naj gre ta kelih mimo mene, vendar ne, kakor jaz hočem, ampak kakor ti« (Mt 26,39). V njegovi Božji ponižnosti je naša bolna in v strasti ujeta narava ozdravljena in svoboda prenovljena. 
Makarovičeva in Šurc (2019) sta napisala avtobiografijo o priznani slovenski umetnici o Svetlani Makarovič od njenega najzgodnejšega spomina do danes. Poznamo njena dela; poezijo, pravljice, šansone, nje pa ne. Bežanja v otroštvu, iskanja v odraščanju in zavestna odločitev o neizprosni samosti v zrelih letih. Knjiga presega doslej znane stereotipe o Svetlani Makarovič. Podiranje umetnih pravil je dopustno, ne pa zaradi njih tudi podiranje moralnih kriterijev, sicer se to sprevrže v apologijo zlobe. Samota ni že sama po sebi slaba, pač pa osamljenost. Dokler je odmevna, ni osamljena. V kakšni in čigavi službi je provokativnost, v klicanju dobrega ali zlega duha. Če zagovarjamo ustvarjalnost zaradi nje same, potem ji prištevamo še negativizem, nihilizem, cinizem, samovoljnost volje do moči. Feyerabendov 'vse gre' (anything goes) ne podira samo meje med znanst venimi in umetnostnimi kriteriji, ampak tudi med znanstvenim diskurzom in neznanstvenim šarlatanstvom. Drugost  (gr. διαφορετικότητα – diaforetikótitalat, lat. alterum, ang. otherness) je motor razvoja kot divergentno učenje in mišljenje, ki uvaja nekaj novega in boljšega. Simbol pozitivne nepredvidljivosti je Sveti duh. Brezobzirno eksperi mentiranje s svetom pa je nesmiselno nevarno, ker pušča odprta vrata nihilističnemu uničevanju.  Makarovičeva je dobila več nagrad. Prešernovo nagrado je celo odklonila. Za svoj simbol je izbrala rdečo zvezdo. To je v stilu Lukasove (2013) »Priveži svoj voz na kakšno zvezdo. Toda če je ne pripneš na zvezdo repatico, ki te vodi do Jezusovega rojstva, ne moreš odkriti Boga. V 4. stoletju so Svetega Duha imenovali ljubezen ljubezni. Vztrajati je treba pri iskanju medsebojnih povezav. Iz njih izhaja skupni spomin (kolektivno nezavedno pri Jungu),  ki je osnova individualnega ustvarjanja. 
  
Časopisni mediji Svetlano Makarovič  predstavljajo kot »prvo med našimi pesnicami, pravljičarka in šansonjerka ...« in »temno divo slovenske poezije ...« Po njenih izjavah sodeč je simbol rdeče zvezde ne osrečuje. Z Luciferko (2019) vendarle nekaj sporoča o sami sebi. Zagovarja tudi samomor in sovraži 'licemerje farjev'.  Očitno je, da ni predelala najzgodnejših travm glede na njihovo grozljivost.  

Svetlana Makarovič rada pretirava. Res je imela težko otroštvo in mladost. Ko pa se je začela gibati v umetniških krogih, se je nehala sukati zgolj po 'podganjih luknjah'. Rada je že kar nesramno iskrena - 'frankly', vendar pa ni bila nikoli povsem izključena iz družbe. Nje same skozi to zadnjo knjigo nismo spoznali v celoti, vsekakor pa smo jo bolje kot skozi sama umetniška dela. Ne govori o zlu, ampak le o težavah. Njena podoba sveta ni tako črno-bela kot bi pričakovali.   

Kako drugače pristopa k večnosti Manca Košir (2018), ki je ob svoji 70. letnici podarila sebi in svetu 70 drobnih, a globokih prisrčnih, sončnih misli. V Mančinem duhovnem svetu izhaja čarobnost njenih besed iz tihotnega ozadja neopisljivi skrivnosti prisotnosti presež nega Boga, s katerim je Manca v nenehnem dialogu. Med svetim in posvetnim, vidnim in nevidnim, svetovi živih in umrlih ni mejá, oplajajo se in se zlivajo v eno – včasih nagajivo, drugič slovesno. Srčnice so zapisani drobci tega neprekinjenega toka. V njih globoki molk neizgovorljivega podaja roko žuborenju smelega izgovarjanja.
 
Visoka pozitivna samopodoba je primarni gradnik vsega, kar ustvarjamo; kdo smo, kam gremo in zakaj obstajamo, so tista ključna vprašanja, na katera moramo znati odgovoriti na posamičnih počivališčih teka skozi življenje (lat. curriculum vitae). Dobro navado avtoref leksije, da pogledamo vase brez iluzij in samoprevar, si je treba privzgojiti. Nekateri ljudje so bolj nagnjeni k potapljanju v globine lastne biti, iščoč dušo in najti izvor kot drugi. Vendar pa ni potrebno, da so ti drugi zasvojeni z internetom. De Bono (2018) uči, kako mislimo enostavno v zapletenih situacijah. Ve, da to ni lahko, ker najdevamo veliko alibičnih razlogov za zapleteno razmišljanje, vendar se je treba potruditi za t. im. globinsko učenje (deep learning). Soočeni s situacijami, ki ne nudijo enostavnih rešitev, so se prisiljeni poglobiti vase in poiskati rešitve. To je pravzaprav ohranjanje notranjega človeka, ki nas varuje pred podatkoslovjem oz. zgolj kratkoročnim, pragmatičnim odzivanjem. V prostranstvih duha in uma še vedno lahko najdemo svoj pristan. 

Zadnji stavek evangelija pravi: »Glejte, so zadnji, ki bodo prvi, in prvi, ki bodo zadnji«. Ne misli na tistih nekaj malo ali veliko, ki bodo rešeni. Niti ne poskuša povedati, kateri imajo prednost. Jezus hoče povedati, da Bog ponuja svoje odrešenje vsem brez razlike. Prav vsi in vsak človek je deležen njegove ponudbe. Gorje mu, kdor misli, da ima zaradi tega posebne pravice. Ne bodo mu priznane.
Na začetku in na koncu naše zgodovine, pred menoj in pred vsemi, sedaj in vedno je brez mejna Božja dobrohotna ljubezen, ki hoče, da bi bil vsakdo in vsi odrešeni. Kdor sebe gradi na drugačnih temeljih, se je že obsodil. Prej omenjeni izraz lažje razumeva, če ga poveževa z Jezusovim prvim odgovorom: »Prizadevajte si vstopiti skozi ozka vrata!« Nekoristno je raziskovati, kolikšno je število izvoljenih. Kajti z ničimer si ne moremo pridobiti posebnih pravic ali privilegijev. Edino, kar morava vedeti, je, kam je treba iti in kako doseči odrešenje.
V Jezusovem odgovoru morava upoštevati dva vidika: gibanje in prehod. Izraz »prizadevajte si!« namiguje na to, kar bo sv. Pavel imenoval boj vere, cerkveni očetje pa »duhovni boj«, »boj duha«. Brez omenjene notranje napetosti ne pridemo nikamor in ni mogoče ničesar dovršiti in izpolniti. Za kakšno dovršitev ali izpolnitev pa v resnici gre? Gre za tvoje in moje rojstvo od zgoraj v moči Sv. Duha. Gre za rojstvo v Sv. Duhu do te mere, da lahko skupaj s sv. Pavlom vzklikneva: »Skupaj s Kristusom sem križan; ne živim več jaz, ampak Kristus živi v meni. Kolikor pa zdaj živim v mesu, živim v veri v Božjega Sina, ki me je vzljubil in daroval zame sam sebe« (Gal 2, 20). To je rojstvo za Božje kraljestvo, ki ga je Jezus opisal kakor gostijo in s tem poudaril skrivnost polnosti in domačnosti v ljubezni, ki je osvojila srce. Jezusova prispodoba ne kaže na to, kar se bo uresničilo ob koncu časov, ampak kaže, da je cilj časov prišel obiskat človeška srca, da bi jim dal okusiti lepoto Božjih skrivnosti.
Božje kraljestvo je resnična vladavina, ki jo je ustanovil Bog Jehova. »Božje kraljestvo« je v Svetem pismu imenovano tudi »nebeško kraljestvo«, saj vlada iz nebes. (Marko 1:14, 15; Matej 4:17) Med Božjim kraljestvom in človeškimi vladavinami je sicer nekaj podobnosti, vendar pa Bog vlada nad njimi. Bog Oče je Jezusa Kristusa postavil za kralja. Dal mu je več oblasti kot jih ima lahko človeški vladar. (Matej 28:18) Jezus svojo oblast uporablja samo v dobro, saj se je že izkazal za zanesljivega in sočutnega voditelja. (Matej 4:23; Marko 1:40, 41; 6:31–34; Luka 7:11–17) Po Božjem vodstvu izbira posameznike iz vseh narodov, ki bodo iz nebes skupaj z njim »kraljevali [...] nad zemljo«. (Razodetje 5:9, 10). Človeška  kraljestva so minljiva, Božje kraljestvo pa v nasprotju z njimi večno, ker »ne bo nikoli pokončano«. (Daniel 2:44) Vsak, ki ravna po božji volji, lahko postane podložnik Božjega kraljestva, in to ne glede na svoje poreklo ali kraj rojstva. (Apostolska dela 10:34, 35)

Zakoni Božjega kraljestva ne prepovejo človeku samo napačno ravnanje, ampak mu  zapove dujejo tudi pravo. Biblija na primer pravi: »Ljubi Jehova, svojega Boga, z vsem svojim srcem, z vso svojo dušo in z vsem svojim umom. To je največja in prva zapoved. Druga, ki je tej podobna, pa je: Ljubi svojega bližnjega kakor samega sebe.« (Matej 22:37–39) Ljubezen do Boga in bližnjih podložnike Kraljestva spodbuja, da delajo tako, kot je najboljše za druge. Božje kraljestvo ima za svoje podložnike visoka merila, vendar pa tudi ljudi tudi poučuje, kako živeti po teh njih. (Izaija 48:17, 18)

Božje kraljestvo svojim vladarjem ne omogoča, da bi bogateli na račun podložnikov. Cilj kraljestva je poskrbeti za izpolnitev Božje volje, med drugim tudi obljube, da bodo tisti, ki ljubijo Boga, večno živeli v raju na zemlji. (Izaija 35:1, 5, 6; Matej 6:10; Razodetje 21:1–4)

Evangelij opozarja, da je vstop v Božje kraljestvo mogoč le skozi ozka vrata. Ta ozka vrata je sam Jezus Kristus. Skozi njega moramo iti. Ozka so zato, ker jih je odprl Bog in ne mi. Ozka so zato, ker izražajo modrost, ki prihaja od zgoraj in je nasprotna modrosti sveta, s katero smo prežeti mi. Ozka so zato, ker Jezus razodeva Božje čutenje, ki je nasprotno čutenju našega mesa. A ta ožina je prehod v čisto duhovno življenje. Podobna rojstvu  dojenčka v ta svet. V Jezusu se znova rodimo. Šele v njem in z njim odkrijemo svoje resnično bitje v obilju življenja, po katerem brezmejno hrepenimo.
Ko bo Bog postal vir vsakega našega dejanja in vsake misli, bomo prešli skozi ozka vrata, ki vodijo v kraljestvo življenja. Zato izbrati ponižnost in skesano srce pomeni izbrati Gospoda Jezusa, ki sam o sebi pravi takole: »Pridite k meni vsi, ki se trudite in ste obremenjeni, in jaz vam bom dal, da se boste spočili. Vzemite nase moj jarem in učite se od mene, ker sem krotak in iz srca ponižen, in našli boste počitek svojim dušam.«
Milost je večja od greha. Božje usmiljenje je močnejše od zla. Z darom milosti pa ni kakor z grehom enega človeka: sodba, ki je izhajala iz enega greha, se je povzpela v obsodbo, medtem ko se je milost, ki je prišla po mnogih grehih, iztekla v opravičenje. Rim 5,16.

Postava pa je nastopila zato, da bi se greh pomnožil. Toda, kjer se je pomnožil greh, se je še veliko bolj pomnožila milost, (Rim 5,20-21). Bog miru pa bo prav kmalu strl satana pod vašimi nogami. Milost našega Gospoda naj bo z vami! (6,20), da bi prav tako, kakor je greh kraljeval s smrtjo, po našem Gospodu Jezusu Kristusu milost kraljevala s pravičnostjo za večno življenje. (Rim 5,21). Vendar pa z milostjo ni tako kakor s prestopkom. Če so namreč zaradi prestopka enega mnogi umrli, sta se v veliko večji meri razlila na mnoge milost, ki prihaja od Boga, in dar, ki prihaja od enega človeka, Jezusa Kristusa. (Rim 5,15). Zakaj če je smrt zaradi enega prestopka zakraljevala po enem človeku, bodo tem bolj tisti, ki v obilju prejemajo milost in dar pravičnosti, kraljevali v življenju po enem, Jezusu Kristusu. (Rim 5,17).

Tako kot je Hannah Arendt (1986) iskala zasnove za politično filozofijo, jo lahko tudi mi pri Jaspersu. Vsekakor bi bila to politika možnega z iskanjem skupnih potenc v individualnih eksistencah.  Skupno dobro je možno na osebni vesti in lokalni kulturi. Gre pa tudi za idejo pravičnosti, komuni(tari)zma. Kierkegaardu gre za ustvarjalno, anticipacijsko ponavljanje, ki je usmerjeno v prihodnost. Politika možnega izhaja iz nemožnega po Caputovi radikalni hermenevtiki. Generacija '68 se je tudi zavzemala za hotenje nemogočega. 

Politika naj bi vedela, da človekovi osebnosti ni mogoče zagotoviti vnanje varnosti, ki ni mogoča drugače kot totalni nadzor nad njim. Dopuščanje posamičnikove krhkosti in ranljivosti je najgloblje samozavedanje, da si ne sme škodovati, ker je svet skrivnosten in nevaren. Jaspers izpostavlja eksistencialne fenomene samote, tveganja in ljubečega boja v neizprosnem odkrivanju lastnih napak. Ta samokritika je v bistvu glas vesti, tenkočutnosti.   Gre za neukinljivo tragičnost v končnosti. Branje šifer je potrebno ker so šifre znamenja absolutnega.  

Življenje je nekaj več kot pravičnost v smislu izpolnjevanja postave. Je ljubezen. Naj bi se ji opravičil, čeprav tega ni navajen. Človek ni to, kar ima, ampak je to, kar da. Uboštvo je nujni pogoj usmiljenja.  Pravičnost je starozavezna kategorija. Kot Zahej naj bi vsak razdal svoje bogastvo. Tudi pogani lahko slišijo božjo besedo. Zaradi dvojne pravičnosti je Jezus po krivici obsojen. Pravičnost je na strani hudiča. To izključuje ubogega Boga, ki je bogat po svojem uboštvu. Bogataš je postal ubog, da bi mi obogateli po njegovem uboštvu. Evharistija je največji dar. V njej je sveta trojica.  Juda je hotel pomagati Jezusu do oblasti, a mo hotel hoditi za njim.   

Ker se je Jezusovemu nauku nasprotovalo, je bil nenehno izpostavljen preizkušnjam. Tudi umik v samoto ni bil brez njih. Tihota, puščava, odmaknjenost od sveta menihu puščavniku omogočajo spoznati resničnost o sebi. Sam sebi je ogledalo. Ko se notranjost zbistri, iz nje prihajajo pravi vzgibi. Tako se prične resnični duhovni boj. Vernik se zaveda resničnosti evangeljskih besed, da to, kar omadežuje človeka prihaja od znotraj: hudobne misli, nečistovanja, tatvine, umori, prešuštva, pohlepi, hudobije, zvijača, razuzdanost, nevoščlji vost, bogokletje, napuh, nespamet (Mr 7, 20-23). Potrebna je neprestana molitev, premišljevanje, meditacija, post, in nesebično mistično izkustvo, ki se ga doslej ni posebej poudarjalo. Jezus se je večkrat umaknil, da je v samoti molil k Očetu. Vsi potrebujemo tišino in mir. Tišina med dvema je zgovorna. Lahko pomeni prisilni molk v smislu nesposobnosti pogovora ali pa globoko razumevanje. Prvo je tihota razdora, druga pa je tihota občestva. Potrebno je samoopazovanje za razlikovanje dobrih in slabih nagibov in samokontrola pri izvajanju dobre prakse.  Tišina je neposredno izkustvo, ki šivi iz srca, v srcu in za srce kot Jezus.  
 
Čim bolj se poglabljamo v tišino oz. tihoto Božje besede, tem več uvidov in povezav odkrijemo. Božja beseda je neizmerno bogata in v njej lahko odkrivaš vedno nove vidike. Če se iskreno trudimo, da bi svetopisemsko razodetje prevajali v svoje življenje, se to nujno pozna v vsem našem mišljenju in ravnanju. Čedalje bolj postajamo »božji, ko našo duhovno stavbo postavljamo na skalo, postajamo čedalje bolj božji.
4. Stanje duha danes – krščanstvo in novodobna religija

Stanje duha je pri nas razdvojeno, partikularizirano, z nizko stopnjo medsebojnega zaupanja in politične kulture. Nekateri že opazijo, da je problem dobra medsebojna komunikacija, a je ne znajo izboljšati. Godina (2015) provokativno analizira razloge za večstransko krizo Slovenije. Osnovna napaka je bila, da smo ob osamosvojitvi sprejeli nam tuj sistem kapitalizma.  Pravi, da se je naše mišljenje ustavilo v 19. stoletju. Zato je kritična do klasičnih, večinoma ekonomskih receptov za rešitev ter začrta antropološki okvir slovenske postsocialistične 'kriminalke' s primerjavami z drugimi evropskimi državami. Upam, da smo vsaj nekatere antropološke humanistične podlage odkrili tudi v tem zapisu.  

Simona Bandur (2020) se sklicuje na Evropsko raziskavo, ki je pokazala, da smo Slovenci v EU najbolj narcistični, konformistični, podredljivi in pohlevni. Sovpadanje teh lastnosti kaže na tog, avtoritarni značaj, ki ga je opredelil Adornu (1956). To pomeni, da gre še vedno za prevladujočo kulturo nezaupanja. V krizi se obujajo spomini na stare travme in se ustvarjajo še nove. Vendar pa Slovenci v kriznih situacijah znamo stopiti skupaj in si pomagati vsaj pri medsosedskih odnosih.  

Že v bivši državi Jugoslaviji (1945-1991) smo se spraševali, kaj nas združuje in kaj nas razdvaja. Očitno so postale nacionalistične sile razdvajanja močnejše kot razglašena  bratstvo in enotnost jugoslovanskih narodov. Zato je Jugoslavija kot federativna država razpadla. Sedanji predsednik Borut Pahor s svojo  usmeritvijo k sodržavljanom deluje odlično povezovalno. Iztok Simoniti (2020) ob Dnevu zmage v svojem eseju lucidno opredeljuje monopolno-ideološki problem slovenstva. Ugotavlja, da slovensko bojevanje zla z zlom ni produktivno, ker vodi celo v nacionalno nesrečo. Razdvajajo nas denunciantstvo, korupcija, klientelizem, zdraharstvo – intrigantstvo, zavist, sovražni govor, korupcija, prikrivanje napak in druge oblike družbenega zla. Kos (1996) pokaže nam razvoj slovenskega srednjeveškega ljudstva do naroda in do državotvorne, duhovno in kulturno kompleksne nacije. Nismo bili enovito ljudstvo. Perspektivo pozitivnega razvoja slovenske nacije vidi v samorefleksiji dveh temeljnih idejnih zgodovinskih tokov – katolištva in svobodomiselnosti. Oba naj bi se sčasoma dialoško dopolnjevali, da ne bi bili več destruktivno izključujoči.

Postmoderni človek je razcepljen med 1. nihiliste, ki ne priznavajo osnovnih vrednot, 
2. sebičneže, ki prizna vajo le osebne cilje (npr. ortoreksija odvisnosti od zdrave prehrane, fitnes) in 3. vernike, ki ne vedo natančno, kaj je Bog in kdo je. Celo znotraj katoliške cerkve so razcepi na posamezne 'ločine' in na trdo stranko reda (nazaj k cerkveni ordnungi) in na mehko vodenje, ki je primerljivo s filozofskim 'šibkim subjektom', 4. med 'lažmi' in  težnjo po resnici.  

Novodobna religija je heterogen, pluralen izraz. Če skušamo najti v njej posebne značilnosti, najdemo 1. vzhodne duhovne sisteme, ki so pretežno budistične, bramanistični in arabske in 3. zahodne mistične (pretežno krščanske) tradicije, 4. gnoza (eseni, katari), 5. neopogansko oživljanje nekaterih antičnih kultur kot so keltska, mezopotamska, egipčanska, staroindijanska, staroslovanska, 6. Jogo in alternativno medicino, 7. vključevanje novejših znanstvenih spoznanj  iz fizike, psihologije, antropologije,… 

Novodobna religija (imenovana tudi new age) nima ustanovitelja, duhovnega karizmatične ga voditelja. Resnice so sestavljene iz različnih verstev tako, da novodobnim vernikom ugajajo. Zanje je vesolje ‘ocean energije’. Zato niso osebno odgovorni za skupno dobro, ampak le za individualno. Zanikajo določene krščanske resnice kot so transcendenca, Bog Stvarnik, duša, vstajenje.

Temeljna razlika med novodobno religijo  in krščanstvom je v pojmovanju Boga in človeka, med krščansko teologijo (naukom o Bogu-človeku) in posvetno antropologijo (naukom o človeku). New age pojmuje zgodovinski čas kot ciklično,  krožno gibanje. Ciklično pojmo vanje zgodovine  je  usodno, tragično,  žalostno in reinkarnacijsko. Svetopisemsko pojmova nje časa pa je človeški čas v božjem. Zgodovinski čas  je linearen, premočrten, kar vključuje optimizem, ki  pomeni, se gibljemo ‘naprej’ k dokončni združitvi z Bogom. Bog je Stvarnik vesolja in človeka, ki ga je Kristus odrešil in mu na velikonočno jutro nakazal novo nebo in novo zemljo, kjer je  že Vstali in je z njim občestvo svetih.

New age pojmuje boga kot kozmično neosebno ljubečo energijo. To je vrnitev k panteizmu boga-narave, v katero se lahko posameznik po smrti, po pogrebu kot raztrosu pepela zlije. To dobesedno pomeni »prah si in v prah se povrneš, kar pomeni v nič. Ena izmed novodobnkih razlag  se približuje teozofiji, iz katere veliko črpa, in pomeni zgolj človeško modrost o božanstvu.  Novodobsko božanstvo ni Bog razodetja, marveč sad človeškega nebogljenega iskanja, napora in modrovanja. Krščanstvo pa je razvilo svoj nauk o troedinem Bogu na temelju starozaveznega in predvsem novozaveznega razodetja, ki Boga predstavlja kot občestvo Očeta in Sina in Svetega Duha. 

Dela Neala Donalda Walscha kot so, Kaj je rekel Bog, Ko se spremeni vse, spremeni vse, Edino pomembno, poznamo tudi v Sloveniji. To, da je treba živeti v miru in se osvoboditi vseh verskih dogem in ideologij že vemo. Walsch je študiral primerjalno teologijo. Ni začetnik določene nove verske smeri. Je pa eden izmed popularnih novodobnih gnostikov in mistikov. Kot panteist 'boga ali narave' skuša združiti vse teologije. Vsekakor je karizmatičen, ker privlači množice, vendar pa ne more biti vseveden. Njegova duhovnost ni v službi prenove Cerkve, kar pa krščanska je.  Njegova primarna ikona ni Kristus.  

Ljubeči odnosi med božjimi osebami je v krščanskem pojmovanju Boga nekaj tako bistvene ga, da apostol Janez Boga definira kot Ljubezen. Andreju Rubljovu, svetemu ruskemu ikonopiscu, je uspelo s 3 - letnim postom, molitvijo in umetniškim darom s tremi podobami angelov, ki predstavljajo tri božje osebe, pričarati ljubečo komunikacijo med Očetom, Sinom in Svetim Duhom. Zaradi te sporočilne ikone živega troedinega Boga je ruska pravoslavna Cerkev ob tisočletnici pokristjanjenja Rusov leta 1988  Rubljova razglasila za svetnika. Bog, ki je ljubezen sam v sebi, človeka brezpogojno in zastonjsko ljubi in človek prav po ljubezni postaja Bogu podoben. Podoba Boga je nekaj tako temeljnega za človeka in za vse stvarstvo, da si je Kierkegaard, veliki danski krščanski eksistencialni mislec, upal trditi, da ni človekovo  temeljno vprašanje, ali Bog biva ali ne, marveč kakšen je. Kristjani smo lahko presrečni, da se troedini Bog ni razodel le kot pravičnost, ampak predvsem kot ljubezen, sočutje, odpuščanje in dobrota. 

Človek je po svetopisemskem razodetju ustvarjen po božji podobi, kar pomeni, da se uresniči samo takrat, ko se s svojim življenjem Bogu približuje. Podobno kakor je krščanski Bog občestvo Očeta in Sina in Svetega Duha, se tudi človek najbolj počloveči in razvije svojo bogopodobnost, ko razvije čim globlji in čim bolj ljubeči, sočutni in spoštljivi odnos do svojih bližnjih in do Boga. 

V novodobni duhovni praksi se posameznik vrti okrog samega sebe in mu zato pogosto drug človek (tudi zakonski partner, roditelj ali otrok) ni pomemben. Krščanska antropologija govori o enkratnem in enem življenju na zemlji in je nato o sodbi, novodobska antropologija pa zaradi neuspešnega zemeljskega življenja uvaja  številne reinkarnacije, dokler se človek ne zlije v neosebno božanstvo. Kristjan veruje v ljubezen, dejavno sočutje, dobroto in mu je zato kljub grešnosti uspelo spreminjati  človeštvo oz. družbene strukture. Tragična pomanj kljivost sodobnika je odsotnost agapične in socialne ljubezni. Zato nastane tragična zagledanost človeka vase. Z narcizmom je prežeta tudi t. i. nova duhovnost, ki se napaja iz virov vzhodnih, azijskih filozofij. Poudarek je na 'Jaz se iščem', 'jaz se uresničujem', 'jaz se ukvarjam z jogo' in tako oblikujem novi jaz'. To je po tibetanskem modrecu Trungpaju, duhovni materializem, kot še ena moda na potrošniškem trgu. Czesłav Miłosz, poljski nobelovec ugotavlja, da se množice ljudi oplajajo s sinkretistično mešanico različnih verovanj podobno kot so se v starem Rimu, saj po Bragueju (2003) celo današnja Evropa stopa po rimski poti propadanja.
 
New age želi spreminjati samo zavest posameznikov, krščanstvo pa je naravnano k druge mu, k bližnjemu, saj je bil Kristus Bog-človek za druge. Zato je pristno krščanstvo tudi družbeno angažirano in dejavno.  Posebnost 'novodobne religije' je tudi v tem, da obljublja instant srečo, srečo takoj, kar pa je iluzija. Sreča je podarjena tistemu človeku, ki se odloči za poštenost, spravo, brezpogojno ljubezen, dejavno sočutje,  pomaganje drugemu in iskanje dobrega pri drugem. 

New age je lahko izziv in priložnost za kristjane in Cerkev, da bi koreniteje hodili  za Kristusom in da naj bi nenehno spreminjali sami sebe in sočasno odkrivali in spreminjali tudi družbene in cerkvene neprimerne in škodljive strukture.

Novodobna psevdoduhovnost - new age, je postala v dobi individualizma precej priljubljena, čeprav so se sčasoma pokazali stranski učinki in stranpoti. Vsem vejam in smerem new agea je skupno prepričanje, da je samo njihova pot prava. Tolerantnost in sprejemanje drugačno sti v krogih new age sta postala prej izjema kot pravilo. Kadar se odločamo za svojo duhovno pot vračanja k sebstvu, je modro biti zmeren.

Severjeva (2019) opredeljuje naslednjih 10 pasti našega odnosa do novodobne religije: 
1. Obiskujemo preveč delavnic naenkrat.
2. Odvisni smo od notranjega čiščenja.
3. Odvisni smo od branja duhovne literature.
4. Nismo prizemljeni.
5. Zatekamo se v druge (angelske) dimenzije obstoja in fantazijske svetove.
6. Odvisni smo od zdravilcev, gurujev.
7. Odvisni smo od zdrave hrane.
8. Fundamentalno zagovarjamo naših stališč in se upiramo vsemu, kar je drugačno.
9. Živimo v »lepšem jutri« in izpuščamo 'zdaj in tukaj'. 
10. Ostanimo skromni v oceni svojega duhovnega razvoja, da se ne precenjujemo v 'duhovnem egu'.

Ljudje radi zanikamo svoje šibke točke ali pa se slabo zavedamo razdiralnih sil v nas. Dobro bi bilo voditi osebni dnevnik, da bi nad njimi dobili pregled. V uteho nam je, da je Jezus vse zlo že premagal. 
Kaj dajo duhovne vaje »Odmik za moške« ali »Odmik za ženske«. gre za odkritje nove notranje moči, nove medsebojne pomoči. Da občutek hvaležnosti, željo po sodelovanju, občutek, da se napajamo iz istega vira. Spodbuja željo po izmenjavi izkušenj, ponovitvi srečanja na teden ali mesec. Tako delujejo tudi tečaji ali seminarji. Nekateri menijo, da je hudi duh dejstvo, ker dnevno ali občasno čutijo njegovo delovanje. Dnevi pred ali med prazniki so še posebej kočljivi. Zato se nanje pripravimo z molitvijo, za Božič in Veliko noč pa tudi s postom. To je kot 'brušenje žage' oz. pripravljanje orodij boja. Ker smo nagnjeni k letargiji, je to leglo skušnjav, ki jih hudi duh izkoristi. Izredno sem hvaležen za odmik, ki nas malo dvigne in si spet pripravimo orožje. 
13. februarja 2020 sem poslušal mašo zadušnico za patrom Leopoldom Grčarjem. Sledil je lep povzetek spominov njegovih najožjih sodelavcev Frančiškanov. To je bil res izjemen, posvečen duhovnik. O njem se bo še govorilo. Morda bo posthumno posvečen v svetnika. Z ženo sva bila z njim na romanju v Sveto deželo, v Altötting na Bavarskem in v Medjugorju. Sam pa sem bil z njegovo skupino še v italijanskem mestecu Scio.    

Škafar  (2012) je prepričan, da je new age največje zlo današnjega časa. Vedno več je “volkov v ovčjih oblačilih” (»Varujte se lažnih prerokov, ki prihajajo k vam v ovčjih oblačilih, znotraj pa so grabežljivi volkovi« - Mt 7,15). Proklamirajo vrednote miru, medsebojnega sodelovanja, solidarnosti, pozitivne energije ... in tako zavajajo predvsem mlade, ki niti ne slutijo, kdaj jim padejo v kremplje. Zdi se mi, da je prav new age, hrepenenje po modernosti za vsako ceno, glavni razlog za širjenje praznoverja in magije. Mladi se danes hitro navdušijo za razne predmete, ki naj bi jim prinašali srečo, za kristale, ki imajo menda čudežno moč in morejo vplivati na njihovo življenje, to naj bi jim rešilo življenjske probleme, v resnici pa je to ezoterična past. Prav tako new age zelo poudarja pomoč angelov, posladkanih bitij, ki naj bi vplivala na človekovo življenje, zato so tudi angeli v zadnjem času zelo popularni ... Ljudje si želijo privlačne duhovnosti, ki bi nudila vsaj navidezno ponuja varstvo in teši njegova hrepenenja po sreči. Novodobske ponudbe so še posebno privlačne, ker ponujajo osebno srečo brez napora in judovsko-krščanskih moralnih zahtev. Eksoterična popularnost lahke poti (easy way) je hlapljiva. Že Sveto pismo opozarja, da ne smemo graditi svojih ciljev na pesku, ampak na trdni skali. 

Tako se množice zahodnih ljudi hranijo s sinkretistično mešanico različnih verovanj, praznoverij, okultizma, ezoterike, paranormalnih ponudb, ideološkega vegetarijanstva, ideološke ekologije, fanatičnega feminizma in še česa. Že pred desetletji je Anton Trstenjak zapisal, da »zahodni ljudje prevzemajo indijsko modrost in njihovo filozofijo, ki je za naše pojme zmedena, toda zanimivo je, da jih to nič ne moti. Tam ni rešitve, toda trenutno jo iščejo tam in zanimivo – celo prepričani so, da so jo našli. V krščanstvu imamo globoko duhovnost, pa gremo mimo nje po pravilu, da je sosedov kruh boljši kot domači, čeprav je v resnici boljši domači.«

Gre za določeno vračanje k arhaičnosti, kateri se današnji človek sočasno posmehuje, na številnih mestih pa prav v tem arhaičnem, okultističnem, ezoteričnem, praznoverskem in parapsihološkem išče hitre, instant odgovore na svoja bivanjska vprašanja. Novodobniki bi radi predvsem praznovali, kar je seveda nekaj dobrega, toda judje in kristjani imamo vzorec za praznovanje v Svetem pismu, kjer je rečeno, da je Bog šest dni delal in šele sedmi dan počival, ko je delo dokončal (prim. 1 Mz 2,29). Sobota, dan počitka v stari zavezi, je bila predvsem dan zahvale za ljubezen, ki jo je Bog razodel po stvarjenju in v velikih dogodkih, ki jih je naredil v prid svojemu ljudstvu, in tudi trajni klic k ljubezni do bližnjega, celo tujca (prim. 5 Mz 5,14). To pa pomeni, da sta praznični počitek in češčenje Bogu všečna samo, če ju spremlja socialna pravičnost (ne ubijaj, ne prešuštvuj, ne kradi, ne pričaj po krivem itd.) in ljubezen do Boga in bližnjega. Vse to je še bolj poudarjeno v krščanstvu, kjer je nedelja ‘glavni praznični dan’ (B 106), ki pospešuje ohranjanje socialne pravičnosti in ljubezen do sočloveka. V tej luči je Simon Gregorčič zapel: »Ni praznik, predragi mi, naše življenje, življenje naj bode ti delovni dan«. Akademik Taras Kermauner, mož Alenke Goljevšček, avtorice knjige New age in krščanstvo, je v enem od svojih številnih intervjujev dejal: »Misel, ki nam jo danes vsiljujejo od vseh strani, namreč, da človek živi za to, da bo srečen, se mi zdi ena najbolj zgrešenih. Človek živi za to, da bi se s trdim delom na samem sebi preustvaril v sodelavca Boga. Sreča je navržena.« Sreča preprosto ni dosegljiva brez napora, brez ljubezni do bližnjega, saj še vedno velja, čim hitreje za srečo bežiš, tem hitrejša je ona in se ti ne da ujeti. Če pošteno živiš, ti je sreča podarjena«.

Okultizem, ki je ob drugih prvinah navzoč v osrčju novodobnosti je zelo ambiciozen, ker z njim moderni človek napolnjuje praznino smisla, tolaži svojo ‘metafizično lakoto’, se bojuje proti strahu pred prihodnostjo, zoper potrtost, zoper občutek nemoči. Okultizem je pogosto  patetičen in ošaben, sicer izvira iz pristnega hrepenenja po absolutnem, iz iskrenega iskanja, iz najboljših namenov, ker pa je njegova pot že v začetku napačno zastavljena, ne more pripeljati drugam, kakor v narcizem in samopoveličevanje. Jezus pa obratno naroča: »Ljubi te drug drugega, kakor sem vas ljubil jaz. Nihče nima večje ljubezni, kakor je ta, da kdo da življenje za tiste, ki jih ljubi« (Jn 15,12–13). V tej svetopisemski perspektivi je namreč človek zavezan drugemu, in šele ko drugemu odgovarja, prihaja do lastne osebnosti.

V novozavezni prerokbi beremo: »Duh razločno pravi, da bodo v kasnejših časih odpadli od vere, da se bodo vdajali varljivim duhovom in demonskim naukom takih, ki so hinavski in lažejo« (1 Tim 4,1–2). Pomembno je upoštevati Pavla: »Duha ne ugašajte ... Vse preizkušaj te, in kar je dobro, obdržite« (1 Tes 5,19–21). Pogumno soočanje z vsem novim, tudi s ponudbo novodobnosti naj postane izziv za zavestno pripadnost Kristusu, edinemu prinašal cu pravih in celostnih odgovorov glede naše prihodnosti in sreče. Še bolj kot v preteklosti je potrebno razločevati različne duhove in duhovnosti. Tako lahko opazimo, da v novodobni duhovnosti ni prostora za osebnega troedinega Boga in ne za odrešenje v luči velikonočne skrivnosti.

Za kristjane je novodobna duhovnost v vseh različicah veliki izziv, da bi premislili oblike oznanjevanja, osebnega pričevanja z zgledom o veselem Kristusovem oznanilu. Morda smo včasih veselo oznanilo o milosti in odrešenju, pogosto razširjali s pomočjo prepovedi in zapovedi, z grožnjami in strahom. Dolžni smo bližnjim pomagati, da bodo spoznal Kristusa kot edinega odrešenika. Vsakdo ima samo eno življenje, ki ga je dolžan čim bolj polno, smiselno in ljubeče zaživeti. Krščanstvo v nasprotju z novodobnim gibanjem ne potrebuje reinkarnacije.

Zakonec, ki je vključen v novodobnost, pogosto zanemarja svojega partnerja, starš svojega otroka in otrok svoje starše, ker misli samo na svojo ‘samouresničitev’, kar pomeni, da pripadnost takšnemu gibanju lahko naredi veliko škode medsebojnim odnosom. Običajno pa tudi več člani RKC. New age po eni strani združuje, da razdira obstoječe vezi. 

Viri psevdoduhovnosti so: 1. odvisnost od branja duhovne literature. Izdajanje duhovne literature in sodobne pop-psihologije je postalo velik posel.  Široko dostopna literatura, ki nam je na voljo danes že v prav vsaki knjigarni, trafiki, na bencinskem servisu, je svetu prinesla nekaj dobrega: zavest in napredek se tako enostavno širita med ljudmi. Stara znanja in resnice postajajo dostopni vsakomur. Vendar prave duhovnosti ni brez trpeče poti v notranje globine. 

Za Slovenijo je značilno površno krščanstvo. Črnič (2007) je proučili indikatorje vernosti na Slovenskem. Iz rezultatov predhodne študije (2005) izhaja, da je vernost Slovencev v evropskem merilu podpovprečna in da so družbeni pritiski na vernost v slovenskem okolju majhni. 1. Čeprav nekoliko pod normativnim povprečjem, se je molitev izkazala kot najbolj razširjena oblika prakticiranja vernosti slovenskih katoličanov. 2. Lojalnost do verske ustanove je pri slovenskih katoličanih manjšinski pojav, zlasti ko gre za oceno njene ustreznosti današnjemu času. 3. Prevladuje odsotnost tako intrinzične kot ekstrinzične motivacije, kar je nasprotje bosanskim muslimanom. 4. Izstopa tudi nepripravljenost slovenskih vernikov na žrtvovanje in podobna dejanja, ki naj bi ugajala bogu. To velja tako za tiste, ki so sebe opredelili za zelo verne – tudi ti opazno zaostajajo v pripravljenosti na žrtvovanje za sicer drugo najnižje pripravljeno skupino, tj. skupino srbskih pravoslavnih.

Podrobnejši pogled pokaže, da slovenski verniki nesorazmerno zaostajajo za tem, kar Toš poimenuje 'globoka religioznost' (ta je zelo visoka le pri 11 % slovenskih anketirancev in pri 20 % anketirancev iz primerjalnih držav). Tudi Flere in Klanjšek (2007) dokazujeta, da lahko govorimo o 'votlosti vernosti na Slovenskem'. Površinsko in skeptično naravnanost slovenskega vernika je Črnič (2005) posredno potrdil že v svoji doktorski disertaciji v primerjavi s prisotnostjo različnih dimenzij religioznosti med študenti iz petih različnih religijskih okolij (Slovenija, Hrvaška, Srbija, BiH, ZDA (Alabama) in Japonska,...

Zajemajte moči v Gospodu. »Nadenite si celotno božjo opremo, da se boste mogli upirati hudičevim zvijačam« (Ef, 6, 10-11). Schubertova (2013, 20-24) nas opogumlja, da se upremo negativnim silam. Prosimo Gospoda, da nam pokaže, kje je zli duh že prevzel oblast nad nami in se mu v Kristusovem imenu odpovedujemo. »Nosim ščit vere, ki gasi goreče puščice hudega. Sprejemam  tudi čelado odrešenja in meč duha, kar je Božja beseda« (Ef. 6, 10-11, 16-17). Prosimo Gospoda, da nas napolni s pozitivnim nasprotjem negativnosti, ki smo jo odstranili: strah-ljubezen, bolezen-zdravje, šibkost moč. Bog je za Schubertovo vrhovni terapevt, ko nam svetuje, da ga prosimo »naj očiščujoče vode krsta tečejo nazaj po rodu, v družinsko deblo. »v teh preizkušnjah zmagujemo v njem, ki nas je vzljubil (Rim, 8,37).  Po molitvi sv. Ignacija izročimo Jezusu še svoj spomin, razum, voljo, ker potrebuje mo samo njegovo ljubezen.  »prejeli boste moč, ko bo Sveti Duh prišel nad vas in boste moje priče« (Apd,1,8). Zato Schubertova predlaga (2013, 29-32) še molitev za izlitje Svetega Duha.      Eupraksijo zastopa pater Opeka na Madagaskarju in drugi misijonarji.   

Del naše politične kulture še ni domislil vseh posledic, ki izhajajo iz dejstva, da nova, demokratična Ustava Republike Slovenije ne pozna več določila, da je vera samo zasebna človekova stvar. Oziroma ne upošteva 10. člena Listine temeljnih pravic v Evropski zvezi, ki pravi: »Vsakdo ima pravico do svobode misli, vesti in vere. Ta pravica vključuje svobodo spreminjanja vere ali prepričanja ter svobodo izražanja svoje vere ali svojega prepričanja, individualno ali kolektivno, javno ali zasebno, pri bogoslužju, pouku, običajih in obredih.« Zato še naprej v duhu stare totalitarne ustavne ureditve razume načelo ločitve Cerkve in države kot načelo, s katerim se vzdržuje pojav vere kot zasebne zadeve. Gre torej za marksistično dediščino, ki je našla svoje nove zagovornike pri prerokih ciničnega individua lizma v slovenski paleoliberalni različici, katere usoda se na politični ravni prav te dni (ko se je sprejemala  odločitev o oceni ustavnosti in zakonitosti zakona o verski svobodi; op. ur.) kaže v vsej svoji prigodnosti in nezanesljivosti.

Konkurenčnost teh ideologij se da razložiti z Girardovim konceptom mimetičnega učinka pri iskanju grešnega kozla. Ko ga najdejo, se zadeve začasno pomirijo. Nacisti so ga našli v Židih, med vojno in partizani v domobrancih,
-Seder je judovska jed, ki jo je obvezno uživati ob prazniku pasha, ker Jude spominja na njihov beg iz Egipta v Izrael. 
V Sloveniji dokaj natančno poznamo število smrtnih žrtev na eni in drugi strani, resnica sprave pa stoji ob strani. Slovenci še vedno nihamo med svobodomiselnostjo upora in kolaboracionizmom. Spomenik žrtvam vseh vojn ali Spomenik vsem žrtvam vojn je spomenik, ki ga je 2013 v spomin na padle v vojnah 20. stoletja in vse, ki so bili zaradi njih kakorkoli prizadeti, naročilo Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake mož nosti Republike Slovenije na podlagi zakona iz 2009. Spomenik stoji na Kongresnem trgu 3 v Ljubljani in simbolno nagovarja vse k miru in spravi.  

France Prešeren s pesnitvami O Vrba, Sonetje nesreče, Krst pri Savici, Glosa, … stoji na strani Nesrečnikov. V Zdravljici zastopa razstrupljene spomine na preteklost in prihodnost, saj jasno pravi, da 'Edinost, sreča, sprava k nam naj nazaj se vrnejo; otrók, kar ima Slava, vsi naj si v róke sežejo, da rojak prost bo vsak, ne vrag, le sosed bo mejak'. Kot so razcepi v 19. stoletju terjali določeno humano utopično vizijo prihodnosti, so jo tudi v 20. in jo v 21. stoletju. Zato je osem mlajših slovenskih pesnikov na 218. obletnico Prešernovega rojstva 3. decembra 2018  izdalo Postmoderno zdravljico s podobnimi idejami. Iz nje lahko izluščimo misel, da je osnovni problem samozaslepljevanje (self-deception), ker bodo meje in barikade med nami padle šele, ko nam bodo padla bruna iz oči.    

Nekateri obdobje slovenskih razcepov imenujejo mahničevstvo, drugi trdijo, da je ločitev duhov prišla iz Nemčije, tretji trdijo, da je že sam duh Evrope razcepljen. Slovenci smo bili enotni, kadar nam tujci niso vsiljevali svoje volje. Prva samostojna Slovenija se je pojavila po koncu prve svetovne vojne v l. 1918 za nekaj mesecev do ustanovitve države Slovencev, Hrvatov in Srbov (SHS). Medvojna samostojna ozemlja (Črnomelj, 1944, Ajdovščina 1945) so bila enotna. Je pa očitno, da smo imeli v 2. svetovni vojni največ žrtev med civilnim prebivalstvom po lastni krivdi, kar opisuje Jože Možina (2019) v duhu enoumja, enostranskega pravičništva oz. »logike ideje Enosti«.  S stališča EU smo po Resoluciji Evropskega parlamenta z dne 2. aprila 2009 o evropski zavesti in totalitarizmu Slovenci žrtve treh totalitarizmov kot so nacizem, komunizem in fašizem. 

Karel Gržan v delih »Vstanimo, v suženjstvo zakleti!« I,II. (2016, 2017) razglablja o možnostih preseganja polarizacije sveta. Zanj polarizacija  ni zgolj politično-kulturni, ampak še prej ekonomsko profitni problem. Zato tudi ni značilen le za Slovence, ampak gre za svetovni problem naraščanja neenakosti med ljudmi.  

Gržan (2017) meni, da civilizacija, ki se zapira in ograjuje, propada. Hudobec nam rad laska, sprva vse ponuja, potem pa vse vzame. Najraje ima, da se s tem sprijaznimo, ker nas tako najlaže premika. To, kar izsiljujemo ali dobimo izsiljeno ni duhovno. Gre za poslanstvo služenja in služenje poslanstvu. Iz Gržanove 2. knjige (2017) je razvidnih vseh sedem grehov postmodernega kapitalizma. Sedem smrtnih grehov so: pohota, požrešnost, pohlep, zavist, jeza, lenoba, napuh oz. ponos. Sedem vrlin pa je karitativna ljubezen, zmernost, čistost, človeškost, potrpež ljivost, sočutje in ponižnost. 

Gržan (2016, 2017) gradi na upanju,  da četrta industrijska revolucija, učinki robotike, znanstvenih in tehnoloških inovacij ne bodo vodili v uničenje človeške osebe, ker je ne smejo nadomestiti s strojem brez duše. Frančišek se v sporočilu pridružuje ugotovitvi, da t. im. četrto industrijsko revolucijo neizogibno spremlja drastično zmanjševanje števila delovnih mest. Tehnologiziranje v gospodarski proizvodnji je povzročilo obsežne spremem be na področju dela. Zmanjšale so se možnosti za dobro in dostojno zaposlitev, kar s slabšo socialno zavarovanostjo vodi do rasti neenakosti in revščine v vedno več državah. Tako se jasno kaže potreba po novih podjetniških modelih, ki bi bili zmožni uporabljati napredne tehnologije tako, da bi vsem omogočili dostojno delo, da bi podpirali in utrjevali socialne pravice ter da bi zaščitili okolje.

Sociolog Baumann izhaja iz dejstva, da je občutek solidarnosti zgodovinsko pred razprtija mi, spori, razdvajanji. Seveda smo nagnjeni tudi k prisilnemu ponavljanju travm, k (samo) 
uničevalnosti, vendar pa bi morali te svoje 'negativne strani' osebnosti disciplinirano obvladati, da se ne izrodijo v vsakdanjo infantilizacijo, dramatizaci jo, demonizacijo, oz. absolutizacijo partikularnih interesov. 

Slovenci smo znevrotizirani. V svoji duševni majhnosti se hitro počutimo ogrožene, zato so konflikti vaba za medsebojne obtožbe v imenu nekakšne grandiozne monopolne ideologije. Na takšna samozaslepljevanja z njimi bi morali nenehno pozorni, da bi se jih lahko izognili.  

Demokracija je lahko način reševanja družbenih problemov na osnovi razvoja demokratične politične kulture kot njene kulturno-komunikacijske podlage. Sem sodi pošten dialog z medsebojnim spoštovanjem vseh partnerjev, empatijo, obojestranskim poslušanjem, oblikovanjem  skupnih sklepov, odpuščanjem napak sebi in drugim. Ne smemo kloniti pod pritiski, da 'nam vera v sebe ne bi bila vzeta'. Ne smemo si odvzeti dostojanstva, človeškega in socialnega kapitala. Šele na osnovi opiranja na lastne sile (fr. forces propres) lahko premagamo težave. Tako lahko gojimo prizanesljiv odnos do skupne zgodovine, v kateri nam nič človeškega ni tuje in postane vse ne- ali pre-človeško s koronakrizo nepotrebno. V imenu tehnokratske ideologije je lažje robotizirati domove (za ostarele), kompjuterizirati otroke in mladino, veliko teže pa je nositi breme odgovorne svobode, da se ne bi izjalovila v zgolj 'prostovoljno suženjstvo' (La Boetijev izraz).  

Navajamo nekatere verske skupnosti z naslovi sedežev pri nas: 
1. Katoliška Cerkev Ljubljana, Ciril Metodov trg 4 Juran Kanellopulos M., 
2. Judovska skupnost Slovenije Ljubljana, Tržaška cesta 2, 
3. Srbska pravoslavna cerkev Metropolija Zagrebško – Ljubljanska, Ljubljana, Prešernova cesta 35.  
4. Islamska skupnost v Republiki Sloveniji Ljubljana, Grablovičeva ulica 14, 
5. Krščanska adventistična cerkev Ljubljana, Njegoševa cesta 15,  
6. Jehovove priče – krščanska verska skupnost Kamnik, Groharjeva ulica 2,  
7. Skupnost za zavest Krišne Ljubljana, Žibertova ulica 27,  
8. Svobodna katoliška cerkev Ljubljana, Linhartova cesta 64, 
9. LECTORIUM ROSICRUCIANUM Mednarodna šola Zlatega rožnega križa Ljubljana, Celovška cesta 280,  
10. Cerkev Jezusa Kristusa svetih iz poslednjih dni Ljubljana, Šišenska cesta 48, 
11. Univerzalno življenje Ljubljana, Celovška cesta 87, 
12. Združitvena Cerkev Škofljica, Dolenjska cesta 419, 
13. Skupnost Baha'i Slovenije Ljubljana, Bohinjčeva ulica 8, 
14. Ordo Templi Orientis Ljubljana, Kotnikova ulica 21, 
15. Makedonska pravoslavna skupnost v Republiki Sloveniji »Sveti Kliment Ohridski« Ljubljana, Hruševska 43d, 
16. Krščanski center Nova Generacija Ljubljana, Stegne 3,  
17. Mednarodna krščanska skupnost Log pri Brezovici, Cesta v Lipovce 20,  
18. Budistična kongregacija Dharmaling Ljubljana, Pavšičeva ulica 41,  
19. Hinduistična verska skupnost v Sloveniji Ljubljana, Derčeva ulica 41,  
20. Krščanski Center Ljubljana, Ljubljana, Ob železnici 18,  
21. Raeljanska religija v Sloveniji, Ljubljana, Dunajska cesta 106,  
22. Slovenska muslimanska skupnost, Ljubljana, Kotnikova 5, 
23. Čezvesoljska Zombi cerkev blaženega zvonjenja, Vrhnika, Zaplana 74,  
24. Evangelijska krščanska cerkev, Ljubljana, Gozdna pot 1A,  
25. Verska skupnost enakih možnosti – VSEM Ljubljana, Hranilniška 7a.

Slaba religiozna pismenost je prav tako povezana s slabim razlikovanjem različnih religij in pomanjkanjem iskanja njihove skupne osnove. Pogojena je z različnimi dejavniki: 1. zaradi hitrih sprememb se tudi kristjani počutimo izkoreninjene, 2. religiozni pouk je v šolah obroben, 3. marsikatere družine so tako okrnjene zaradi odsotnih očetov, da vere ne živijo niti privatno, 4. pojav različnih novih religioznih gibanj kažejo, da cerkve ne pokrivajo duhovnih potreb, 5. Razraščanje potrošništva krepi materialistično orientiranost in različne nadomestke, malike. Društva za zaščito verskih in ateističnih čustev kažejo na dogmatske zidove predsodkov (klerikalcev in neoliberalcev) kot dediščina bipolarnega politično kulturnega boja. Stanje religiozne pismenosti bi bilo treba sproti analizirati in po potrebi 'krpati luknje v neznanju in dezinformiranosti' tam, kjer nastajajo. Religiozno pismenost krepimo v religiozni praksi, s primerjanjem teh praks, s sodelovanji v diskusijah pro et contra (npr. Dawkins, Lutz), ki izostrujejo zavest, ne pa s samo teorijo ali s parcialno politično stranko.  Slaba duhovna pismenost je implicitno že slaba religiozna pismenost. 
Kdo so Vnebovzeti Mojstri (angl. Ascended Maters)? Naši starejši Bratje in Sestre, ki so s svojim Razsvetljenjem oz. z razširitvijo svoje zavesti v Kristusovo Zavest dosegli Mojstrstvo nad časom in prostorom ter nad samim seboj. Šli so skozi vse izkušnje bivanja v fizičnem svetu in se v obredu Vnebovzetja ponovno dvignili v svoj Božanski Izvor oziroma se združili s svojim Božjim Jazom – Prisotnostjo JAZ SEM. Tako so se iz zemeljske šole dvignili na nivo Duha – Božje Kraljestvo oziroma Območje Luči Vnebovzetih Mojstrov – kjer imajo svoja Zatočišča, iz katerih pomagajo, vodijo, zdravijo, poučujejo, varujejo človeštvo. V svojih sijočih Telesih iz Bele Luči, popolnoma osvobojeni negativne karme, se lahko po želji gibljejo po vseh ustvarjenih svetovih. V vseh duhovnih tradicijah sveta so znani tisti, ki so dosegli nivo Vnebovzetega Mojstrstva. Najbolj znani so: Jezus, Buda, Elija … Življenje Vnebovzetih Mojstrov je povsem naravno in praktično. Uporabljajo Božje Zakone in so popolnoma Eno s svojo Božjo Prisotnostjo (zato jim Je ni treba več klicati).
V zadnjih 50 letih naraščajo nova religijska gibanja in sekte, ki jih označujemo z izrazom "new age". V njih lahko med drugim opazimo tudi elemente starih gnostičnih sistemov, s katerimi je polemiziral že Irenej.
New age je izrazito kompleksen pojav in po mojem mnenju ga težko primerjamo z antičnim gnosticizmom. Res pa je, da se v strokovni literaturi, ki obravnava new age, pogosto omenja povezava z gnosticizmom in drugimi predhodniki new agea. Vendar sem sam nekoliko skeptičen pri iskanju tesnih vzporednic med obema pojavoma. Po mojem mnenju je več razlik kot podobnosti. Podobnosti sta predvsem dve. Prva zadeva sinkretistični značaj tako new agea kot gnosticizma. Se pravi, new age se navdihuje pri hinduizmu, budizmu, ezoterizmu, pri ekološkem gibanju, pri alternativni medicini, pa tudi pri krščanstvu.
Na podoben način je tudi gnosticizem nekakšno sinkretistično gibanje, kar na splošno velja za helenistično obdobje. Strokovnjaki za gnosticizem danes jasno povedo, da obstajajo za gnosticizem trije glavni viri: prvi je platonistična filozofija v nekoliko radikalizirani različici, se pravi, gnosticizem mnogo bolj kot Platon sam poudarja razliko med duhom in telesom, med idejami in materialnostjo. Druga dva vira pa sta krščanstvo in judovstvo. Predvsem znotraj krščanstva je na gnosticizem močno vplivalo vprašanje Božjega trpljenja, vprašanje trpljenja Boga. Po eni strani je sinkretizem tista skupna točka, ki povezuje gnosticizem in new age. Po drugi strani gre za vprašanje spoznanja, gnoze. 
Beseda gnoza pomeni v grščini spoznanje in gnostik je tisti, ki spoznava. Spoznanja  odrešenja z odgovori na temeljna vprašanja, kot so: zakaj je nastal svet, od kod prihaja zlo, kakšna je končna usoda sveta in človeka mu posreduje gnostični učitelj. Z njimi gnostik  božansko iskrico, ki se nanaša na božjo popolnost, ki ne propade. Vse materialno telo propada. Duhovni del se bo vrnil v to božansko Polnost, od koder izhaja. V new  ageu  najdemo nekaj podobnega. 
Izraz gnosticizem izvira iz starogrškoega izraza:  γνωστικός,  gnōstikós, koine in pomeni "imeti znanje") je zbirka verskih idej in sistemov, ki so nastali v 1. stoletju po Kristusu med zgodnjekrščanskimi in judovskimi sektami. Te različne skupine so poudarjale osebno duhovno znanje (gnoza) nad pravoslavnimi nauki, tradicijami in avtoriteto  cerkve.  Gnostič na kozmogonija na obstoj materije gleda kot na napačno ali zlobno. Poudarja  razliko med vrhovnim, skritim Bogom in zlonamernim božanstvom, ki je včasih povezano z  Jahvejem  iz  Stare zaveze), ki je odgovorno za ustvarjanje materialnega vesolja. Gnostiki so menili, da je glavni element odrešenja neposredno poznavanje vrhovne božanskosti v obliki mističnega ali ezoteričnega uvida. Številna gnostična besedila ne navajajo pojmov greha in kesanja, temveč iluzije in razsvetljenja. 
Gnostični spisi so med nekaterimi krščanskimi skupinami ob  Sredozemlju nastajali do približno do drugega stoletja, dokler jih cerkveni očetje niso obsodili kot krivoverstvo.  Večino teh besedil jim je uspelo uničiti. Le malo spisov je preživelo. Kljub temu so zgodnji gnostični učitelji, kot je Valentin, razumeli svoja prepričanja kot krščanska. V gnostični krščanski tradiciji je Kristus razumljen kot božansko bitje, ki je prevzelo človeško podobo, da bi človeštvo vodilo nazaj k Luči. Gnosticizem ni enoten, standardiziran sistem. Izhodišče  v neposrednih izkušnjah je značilno za različne verske tokove. Iz Perzije so se gnostične ideje npr. manihestvo širile po Rimskem imperiju in do Kitajske.
Več stoletij je bilo veliko znanstvenih spoznanj o gnosticizmu omejenih na protiretične zapise ortodoksnih krščanskih osebnosti, kot sta Irinej iz Lyona in Hipolit iz Rima. Po odkritju egiptovske knjižnice Nag Hammadi in zbirke redkih zgodnjekrščanskih in gnostičnih besedil, vključno s Tomaževim evangelijem in Janezovega apokrifona, se je znova zanimalo za gnosticizem. Glavno vprašanje v znanstvenih raziskavah je označevanje gnosticizma bodisi kot medverski pojav bodisi kot neodvisna religija. Znanstveniki so priznali vpliv virov, kot so helenistični judovstvo , zoroastrizem in platonizem, nekateri pa so opazili možne povezave z budizmom in hinduizmom, čeprav dokazi o neposrednem vplivu slednjih virov niso prepričljivi. 
Gnoza se nanaša na znanje, ki temelji na osebnih izkušnjah ali zaznavanju. V verskem smislu, gnoza je mistična in ezoterična znanja , ki temelji na neposrednem sodelovanju z božanskim. V večini gnostičnih sistemov je zadosten vzrok odrešenja to "znanje" ("spozna vanje") božanskega. Je notranje "vedenje", primerljivo s tistim, ki ga je spodbudil Plotin in po njem novoplatonizem. Razlikuje se od prakrščanskih pogledov. Gnostiki so "tisti, ki so usmerjeni k znanju in razumevanju - ali dojemanju in učenju - kot posebnemu načinu življenja".v klasičnih grških besedilih je "naučen" ali "intelektualen", kot ga je upora bil Platon v primerjavi s "praktičnim" ( praktikos ) in "intelektualnim" (gnostikos).  Platonova uporaba "naučenega" je dokaj značilna za klasična besedila. 
Do helenističnega obdobja se je začelo povezovati tudi z grško-rimskimi skrivnostmi in postalo sinonim za grški izraz musterion. Pridevnik v Novi zavezi ni uporabljen, vendar Klemen Aleksandrijski govori o " učenem " ( gnostikosu ) kristjanu v brezplačnem izrazu. Uporaba gnostikosa v zvezi z herezijo izvira iz interpretov   Ireneja . Nekateri učenjaki menijo, da Irenej včasih uporablja gnostikos, da preprosto pomeni "intelektualec",  medtem ko njegova omemba "intelektualne sekte" je posebna oznaka. Izraz "gnosticizem" se v starodavnih virih ne pojavlja, in ga je v 17. stoletju prvič skoval Henry More v komentarju o sedem črk Knjige razodetja , kjer je More izraz "gnosticizem" uporabil za opis krivoverst va v Tiatiri . Izraz gnosticizem je izpeljal iz uporabe grškega pridevnika  gnostikos  (grško γνωστικός, "učen", "intelektualec") sv. Irenej (c.he legomene gnostike haeresis "krivoverje, imenovano Učeni (gnostični)."  Izvor gnosticizma je nejasen in še vedno sporen.  
Praortodoksne krščanske skupine so gnostike imenovale herezija krščanstva, vendar je po mnenju sodobnih učenjakov izvor teologije tesno povezan z judovskim sektaškim miljejem in zgodnjimi krščanskimi sektami. Znanstveniki razpravljajo o izvoru gnosticizma, ker izvira iz novoplatonizma  in  budiz ma zaradi podobnosti v verovanjih, vendar na koncu njegov izvor trenutno ni znan. Ko se je krščanstvo razvijalo in postajalo bolj priljubljeno, se je razvijal tudi gnosticizem, saj sta na istih krajih pogosto obstajali tako protoortodoksni krščanski kot gnostični krščanski skupini. Gnostično prepričanje je bilo v krščanstvu razširjeno, dokler prapravoverne krščanske skupnosti niso v drugem in tretjem stoletju (AD) izgnale skupino. Gnosticizem je postal prva skupina, ki je bila razglašena za heretično . 
Nekateri učenjaki raje govorijo o "gnozi", ko se sklicujejo na ideje iz prvega stoletja, ki so se pozneje razvile v gnosticizem, in izraz "gnosticizem" rezervirajo za sintezo teh idej v skladno gibanje v drugem stoletju. Po mnenju Jamesa M. Robinsona nobeno gnostično besedilo nedvomno ni pred krščanstvom  in "predkrščanski gnosticizem kot tak je težko potrditi, da bi razpravo rešili enkrat za vselej." Vendar je knjižnica Nag Hammadi vsebovala hermetična učenja, za katera je mogoče trditi, da segajo v staroegipčansko kraljestvo (cca. 2686–2181 pred Kristusom).  
Sodobna štipendija se v veliki meri strinja, da ima gnosticizem judovsko krščanski izvor, ki je nastal v poznem prvem stoletju našega štetja v nerabinističnih judovskih sektah in zgodnjih krščanskih sektah. 
Veliko voditeljev gnostičnih šol so cerkveni očetje identificirali z judovskimi kristjani. V  nekaterih gnostičnih sistemih pa so uporabljali hebrejske besede in božja imena.  Gershom Scholem (1897–1982) in Gilles Quispel sta menila, da so krščanski  gnostiki delno izhajali iz besedil Maaseh Bereshit in Maaseh merkabah. Scholem je na posnetkih simbola merkave  spoznal judovsko gnozo , ki jo najdemo tudi v 'krščanskih' gnostičnih dokumentih, npr. 'ujeto' v tretja nebesa, ki jih omenja apostol Pavel. Quispel vidi gnosticizem kot samostojen judovski razvoj, ki izvira iz aleksandrijskih Judov, s katerimi je sodeloval tudi Valentin.  
V zgodnjem krščanstvu so bili nauki Pavla in Janeza morda izhodišče za gnostične ideje, z vedno večjim poudarkom na nasprotovanju med mesom in duhom, vrednosti karizme in diskvalifikaciji judovske zakonodaje. Smrtno telo je pripadalo svetu manjvrednih, posvetnih moči (arhontov ) in le duha ali dušo je bilo mogoče rešiti. 
Aleksandrija je bila osrednjega pomena za rojstvo gnosticizma. Krščanska Kongregacija  cerkva je imela judovsko-krščanski izvor. Pritegnila je tudi grške člane. Razpolagala je z različnimi sklopi idej, npr. judovska apokalipsa , špekulacije o božji modrosti, starogrška filozofija in helenistične skrivnostne religije .  
Glede angelske kristologije nekaterih zgodnjih kristjanov Darrell Hannah meni, da so zgod nji kristjani pred-utelešenega Kristusa ontološko razumeli kot angela. Ta angelska kristolo gija je imela različne oblike in se je morda pojavila že v poznem prvem stoletju, če je res temu mnenju nasprotovalo zgodnje poglavje Poslanice Hebrejcem. Nekateri Valentinovi gnostiki so domnevali, da je Kristus dobil angelsko naravo in da je morda Odrešenik ange lov. Avtor Salomonove oporoke je menil, da je Kristus še posebej učinkovit 'moteč' angel pri izganjanju demonov. Avtor De Centesime in Epifanijevih "Ebionitov"je menil, da je bil Kristus najvišji in najpomembnejši med prvo ustvarjenimi nadangeli. Ta pogled je  podoben Hermasovi enačbi Kristusa z Mihaelom.  
V 80ih letih so bile predlagane gnostične povezave z novoplatonizmom. Ugo Bianchi, ki je leta 1966 organiziral kongres v Messini o izvoru gnosticizma, se je zavzemal tudi za orfično in platonsko poreklo. Gnostiki so si iz platonizma sposodili pomembne ideje in izraze. V besedilu so uporabljali grške filozofske koncepte, vključno s takšnimi koncepti kot so  hipostaza (resničnost, obstoj), ousia (gr. bistvo, snov, bitje) in demiurg (Bog stvarnik).  Gnos tiki so bili pod vplivom Platona, neo-pitagorejstva, Akademije ali šole misli. Obe šoli sta si skušali "prizadevati za spravo, celo pripadnost" poznoantični filozofiji,  nekateri  neoplatoniki vključno s Plotinom, pa so jih zavrnili.
Zgodnje raziskave izvora gnosticizma so domnevale, da gre za perzijski izvor ali vpliv, ki se je razširil v Evropo in vključeval judovske elemente. Po Wilhelmu Boussetu (1865–1920) je bil gnosticizem oblika iranskega in mezopotamskega sinkretizma. Richard August Reitzenstein pa je našel izvor gnosticizma v Perziji.  

Dualistična gibanja, kot so manihejstvo, kabala, bogomili, katari poudarjajo odrešenje prek spoznanja. So pa brez kompleksne ontologije, ki jo ima gnosticizem v antiki. So še nekatere druge razlike. Prva je v tem, da je new age gibanje srednjega sloja, medtem ko je gnosticizem izrazito elitistično gibanje, ki je bilo namenjeno predvsem bogatim. Irenej očita  gnostičnim učiteljem, da so iskali predvsem bogate ženske za njihove učenke. Po drugi strani je razlika med nevodobno religijo in gnosticizmom v odnosu do materialnega sveta.
Gnosticizem je označeval materijo negativno, ker propada. New age zelo ceni Zemljo, Gajo. Ta prevzema prostor krščanskega Boga Očeta.  se pravi, je neko božanstvo. V new ageu je aktualno vprašanje reinkarnacije, ki je pri gnostikih skorajda ni. Za konec tega vprašanja se lahko ustavimo še pri podobi  Jezusa  Kristusa: gnosticizem pozna izredno kompleksne kristologije. V krščanstvu so pojmi Odrešenik, Edinorojeni sin, Beseda, Jezus, ena in ista oseba, ki označuje Jezusa  Kristusa, učlovečenega Božjega Sina. Pri gnostikih so to različne duhovne entitete. New age govori o različnih  inkarnacijah  Božjega v tem svetu.  Duhov ni učitelji, kot so Buda, Krišna, Mohamed, Jezus so nekakšne inkarnacije kozmičnega Kristusa. New age v nasprotju z gnosticizmom poudarja religijsko pluralnost, ki je  v  gnosti cizmu praktično ni.
Strokovnjaki za gnosticizem povedo, da obstajajo za gnosticizem trije glavni viri: 1. platonistična filozofija v nekoliko radikalizirani različici. Gnosticizem je bolj kot Platon poudarjal razliko med duhom in telesom, med idejami in materialnostjo. 2. Krščan stvo in 3. judovstvo. Po eni strani je sinkretizem tista skupna točka, ki povezuje gnosticizem in new age. Po drugi strani gre za vprašanje spoznanja, gnoze. Beseda »gnoza« pomeni v grščini spoznanje in gnostik je tisti, ki spoznava. Vendar ne gre za kakršno koli spoznanje, za kopičenje védenja, ampak gre za spoznanje, ki prinaša odrešenje. Gre za spoznanje, ki zaobjema odgovore na vsa temeljna vprašanja, ki si jih človek postavlja: Zakaj je nastal svet? Od kod prihaja zlo? Kakšna je končna usoda sveta in človeka? Gnostik je tisti, ki sprejme odgovore na ta vprašanja, odgovore, ki mi jih posreduje gnostični učitelj. In gnostik s tem, ko sprejme odgovore na ta vprašanja, prepozna v sebi božansko iskrico, ki izhaja iz sveta, ki je onkraj, iz Polnosti, kot pravijo gnostiki; in ta iskrica, ki je v njem, je neminljiva. Za gnostike vse izhaja in se vrača v božansko polnost, kar najdemo tudi v novodobni religiji. 

Eklektičnost in gnoza, povezujeta new age in gnosticizem. Res pa je, da so razlike med obema pojavoma precej velike. Če omenim samo nekatere. Prva je ta, da je new age gibanje srednjega ali srednjega-višjega sloja, medtem ko je gnosticizem izrazito elitistično gibanje, ki je bilo namenjeno predvsem bogatim. In Irenej se v svojem Delu večkrat spotakne ob gnostične učitelje, ki so iskali predvsem bogate ženske, ki so postale njihove učenke in še kaj več, kot pravi on. Po drugi strani je razlika med new agem in gnosticizmom v odnosu do materialnega sveta. Gnosticizem je imel izredno negativno podobo o materiji. Materija bo propadla, je zapisana propadu, medtem ko new age močno ceni zemljo. Zemlja, gaja, zavzema prostor, ki ga ima v krščanstvu Bog Oče, se pravi, je neko božanstvo. V new agu je potem močno prisotno vprašanje oz. teza o reinkarnaciji, ki pa je pri gnostikih skorajda ni. 

Strokovnjaki za gnosticizem povedo, da obstajajo za gnosticizem trije glavni viri: 1. platonistična filozofija v nekoliko radikalizirani različici. Gnosticizem je bolj kot Platon poudarjal razliko med duhom in telesom, med idejami in materialnostjo. 2. Krščan stvo in 3. judovstvo. Po eni strani je sinkretizem tista skupna točka, ki povezuje gnosticizem in new age. Po drugi strani gre za vprašanje spoznanja, gnoze. Beseda »gnoza« pomeni v grščini spoznanje in gnostik je tisti, ki spoznava. Vendar ne gre za kakršno koli spoznanje, za kopičenje védenja, ampak gre za spoznanje, ki prinaša odrešenje. Gre za spoznanje, ki zaobjema odgovore na vsa temeljna vprašanja, ki si jih človek postavlja: Zakaj je nastal svet? Od kod prihaja zlo? Kakšna je končna usoda sveta in človeka? Gnostik je tisti, ki sprejme odgovore na ta vprašanja, odgovore, ki mi jih posreduje gnostični učitelj. In gnostik s tem, ko sprejme odgovore na ta vprašanja, prepozna v sebi božansko iskrico, ki izhaja iz sveta, ki je onkraj, iz Polnosti, kot pravijo gnostiki; in ta iskrica, ki je v njem, je neminljiva. Za gnostike vse izhaja in se vrača v božansko polnost, kar najdemo tudi v novodobni religiji. 

Eklektičnost in gnoza, povezujeta new age in gnosticizem. Res pa je, da so razlike med obema pojavoma precej velike. Če omenim samo nekatere. Prva je ta, da je new age gibanje srednjega ali srednjega-višjega sloja, medtem ko je starejši gnosticizem izrazito elitistično gibanje. Irenej se v svojem Delu večkrat spotakne ob gnostične učitelje, ki so iskali predvsem bogate ženske, ki so postale njihove učenke in še kaj več, kot pravi on. Po drugi strani je razlika med new agem in gnosticizmom v odnosu do materialnega sveta. Izjemno skromni so katari. Gnosticizem je imel izredno negativno podobo o materiji. Materija bo propadla, je zapisana propadu, medtem ko novodobniki spoštujejo Zemljo - gaia. Zemlja, gaja, zavzema prostor, ki ga ima v krščanstvu Bog Oče, se pravi, je neko božanstvo. V new agu je potem močno prisotno vprašanje oz. teza o reinkarnaciji, ki pa je pri gnostikih skorajda ni. 

Gnosticizem pozna izredno kompleksne kristologije. Poimenovanja Kristusa s pojmi, kot so Odrešenik, Edinorojeni, Beseda, Jezus, ki v krščanstvu označujejo eno samo osebo t.j. Jezusa Kristusa, učlovečenega Božjega Sina, pri gnostikih označujejo različne duhovne bitnosti. Kljub temu pa se vse te duhovne entitete povezujejo v neko enotno odrešenjsko dogajanje in se navezujejo na osebo Jezusa iz Nazareta. Po drugi strani pa new age govori o različnih inkarnacijah Božjega v tem svetu. Duhovni učitelji, kot so Buda, Krišna, Moha med, Jezus so vsi nekakšne inkarnacije kozmičnega Kristusa. Za razliko od gnosticizma poudarjajo religijsko pluralnost, ki jo v gnosticizmu praktično ni.

5. Odnosi med politiko, duhovnostjo in vero

Vprašanje je, ime česa je politika oz. po čem je politika dobra politika. Priče smo, da se pogosto reducira na pridobivanje in ohranjanje oblasti. Ker državljani to občutijo kot odtujitev, se celo volitev ne udeležujejo. S tem pa izpostavljajo demokratični družbeni red nevarnosti, da se sprevrže v nove oblike diktatur in političnih zlorab. Vprašanje je, ali se politika v zadnji posledici zvede le na dilemo skupnega dobrega ali boja za oblast.

»V religioznem smislu je tipični pojav postmoderne epohe ›povratek brez povratka‹ k prvinam prejšnjih religij ali pa izposojanje prvin iz tujih religij, ki tako postanejo kamenčki v mozaiku ›novih duhovnosti‹. To so kamenčki, ki jih zbiramo za ohranjevanje telesnega zdravja, metode individualne in kolektivne psihoterapije v religiozne namene ipd.« (1993, 70). Ulrich Beck (2009) opozarja, da gre za neke vrste novo duhovno kulturo, ki je prestopi la meje med narodi in med religijami ter si svoje verske vsebine ter prakso poljubno sposodila iz različnih verskih  in duhovnih tradicij Vzhoda in Zahoda, nato pa jih obogatila s spremenljivi mi psihološkimi modnimi praksami ter si iz njih sestavila oblike »lastnega Boga«. Ta gibanja postavljajo v ospredje individualno iskanje popolnosti in osebnostnega razvoja, kar je povezano z »bogatenjem duše«. (2009, 40) V ospredju je bolj iskanje samega sebe kakor iskanje transcendence, v ospredju je bolj iskanje stika s samim seboj kakor iskanje stika (odnosa) s presežnim. Posameznika ne zanima toliko določena religija in celota njenega verovanjskega bogastva, temveč zgolj deli posameznih religijskih sistemov, ki niso preveč zahtevni in jih lahko med seboj poljubno sestavlja z namenom osebnostne rasti in doseganja notranjega miru. Tako je postmodernemu človeku všeč religioznost, ki ne zavezuje in dopušča izbiro. 

O duhovnih iskanjih, ki so posledica streznitve in priznanja, da človek brez duhovnih vrednot ne more preživeti, govori tudi Petkovšek. Verjetno bo sekularizirani človek zaradi koronakrize postajal vedno bolj duhoven. V našem času se kažejo mnogi izrazi duhovnosti zunaj Cerkve in znotraj nje. Sodobno duhovno iskateljstvo išče osebno doživetje, izkustveno duhovnost, mističnost. Potrebno pa je razlikovati med specifično krščanskim in novodobnim iskanjem. Novodobna religija je odprta za stare ezoterične tradicije in sodobno psihologizaci jo duhovnosti, za azijsko kozmično duhovnost in zahodne zunaj krščanske tradicije, pa tudi za nekatere vidike krščanstva. Pogosto je porabniško komercialen in plitev. Navadno nabor idej iz različnih virov povezuje na notranje neusklajen, sinkretistični način.  

Pri človeku gre za nepodobno podobnost Bogu, zato je njegova naloga, da podobnost, ki jo vključuje kot po božji podobi ustvarjeno bitje, z versko prakso posnemanja vzora (lat. imitatio Christi) tudi dosega. To terja precej samoodpovedovanj in samopožrtvovalnosti po zgledu popolne komunikacije Svete trojice. V času individualizma bi bili ljudje radi na vsak način inovativni, pa četudi odkrivajo samo 'toplo vodo'. Novodobna duhovna religija skuša biti nekakšen odgovor na krizo duhovnosti, vendar pa jo s poplitvenostjo tudi sama generira.   

Človek je v odnos z Bogom povabljen, poklican. Za razliko od novodobne religije kristjan razlikuje dobro vero od slabe vere, kakor tudi dobro od zla in zato pozna duhovni boj. 

Humana politika kot sledenje prvotnemu zgledu podarjenosti življenja v smislu služenja drug drugemu bo nujno potrebna, če bomo hoteli ohranjati trajnostni razvoj. EU prilagaja ukrepe širjenju koronavirusa. EU se da še izboljševati, da bi postala stabilnejša skupnost – naš drugi dom z religiozno duhovno-kulturno presežnostjo. 

Papež Frančišek (2018) piše o poslanstvu in posvetni duhovnosti. Prav tako da je vzgoja kot obrt boljša od policijske, ki omejuje, predpisuje, kontrolira. Obrtna vzgoja pa le spremlja in sooblikuje to, kar si gojenec sam želi. Kaj je vzvišeno, kar naj se izravna. Gojiti je treba notranje uboštvo neodvisnosti. Med nami je v Sloveniji Fatimska Marija. Nedavno smo praznovali veseli slovenski dan kulture, teden italijanske kulture in imamo razstavo zlato kitajskih cesarjev. Če vse to zanemarimo že sledimo tehnološki nevtralizaciji religioznega, ki je v bistvu nihilizacija. Ker je Bog komik, 'je krščanstvo humor' (Kierkegaard). Cinizem je znak ravnodušnosti (apathy, indifference). Pseudo-duhovnost pomeni vrnitev k šibki veri, če sploh h kakšni. Sami moramo poiskati lastno pot k prihajajočemu Bogu. 

Politiko realnega konca lahko transformiramo le s politiko sveta življenja, ljubezni in resnice. Svet življenja terja od posamičnika »ponižnost« in »hvaležnost«. Tudi frustracijo asocialne neenakosti lahko preseže  samo 'neskončno zadolževanje za ljubezen' (Kierke gaard). Uresničevanje dejanj ljubezni, kjer so posamičniki pripravljeni na tveganje, žrtve in odpovedovanja 'estetskim oz. hedonskim strastem' pomeni rast upanja za nastajanje 'empatične civilizacije' (Rifkin, 2009). Ob poplavi utopičnih in apokaliptičnih idej je izrjemnega pomena, da eden najbolj priznanih mislecev današnjega časa Rifkin (2009) časa rešitev za krizo, v katero se potaplja človeštvo išče v nečem tako preprostem, prijetnem in vsakomur dosegljivem čustvu empatije. Razlaga,  kako lahko prek empatičnega razmišljanja svet povežemo v koherentno celoto. 
 
Empatija (nlat. empathia, iz gr. empátheia, strast) kot krščanski in posvetni fenomen, je sposobnost posameznika postaviti se na mesto drugega. Tako zazna in razume, oz. da se vživi v občutja in razmišljanja druge osebe, vendar se z njo ne poistoveti, za razliko od občutij simpatije in sočutja do drugega. Z empatijo so se v 19. in 20. stoletju ukvarjale temeljne filozofske usmeritve in filozofi : fenomenologija (E. Husserl, M. Scheler, M. Merleau-Ponty, J.-P. Sartre ...), psihoanaliza (S. Freud, M. Klein, E. Stein, W. R. Bion …), analitična filozofi ja (denimo, v navezavi na filozofijo jezika N. Chomsky-ja), v zadnjih desetletjih, zlasti od 90. let 20. stoletja naprej, pa se tej tematiki vse bolj posveča tudi kognitivna (nevro)znanost. Slednje je precej povezano z naraščanjem avtizma, ki ga zaznamuje ravno odsotnost empatije. Soustvarjanje vključuje duh empatije. 

V 21. stoletju človek ob t. im. koncu dela doživlja tudi konec industrijskega obdobja in se sooča z morebitnim  koncem svoje človeške vrste. Morda je empatična civilizacija (Rifkin, 2007). edina alternativa za preživetje vrste. Milić (2018) nam pokaže, kako so Kierkegaard, Heidegger in Jaspers odkrivali eksistencialne razsežnosti človeka v krizi njegovega sveta, ki mu grozi izguba sveta. Vprašanje je, ali v njej najdejo most med posamičnikom in skupnostjo (lat. communitas) ali pa gradimo zidove. Načini medsebojne odtujenosti se pokažejo na eksistencialni ravni.  
 
Biti ali ne-biti, to je ob vojnih grozotah ključno hamletovsko vprašanje. Človek je kot izjemno bitje v svetu na način so-navzočnosti, na način nemega in glasnega pričevanja, pripovedovanja zgodb, prenašanja sporočila o (ne)znosnem trpljenju na prihodnje rodove. Brez tega ne bi vedeli, kako faktičnost razumemo po človeško in kako se človeškost reducira na dejstva golega obstoja. Politika naj bi vzdrževala razprtost med gravitacijo in milostjo, med obupava nji in upanju proti upanju. Odprtosti človekove eksistence ustreza odprta, integrativna politika. Današnji politični revanšizem s povračilnimi ukrepi 'zoba za zob' ni v skladu z osnutjem (nem. Stiftung) tu-biti.  Pomeni 'še več iste' oboroževalne tekme v bodočnosti, več zadolževanja, revščine, gorja oz. tega, kar prikazuje prvi stolpec preglednice 2. Zaradi humane politike preživetja pa bi bilo treba uresničevati drugi stolpec.    

Endisti trdijo, da človek ne vzdrži svojega eksperimenta s svetom. V Dostojevskijevi Legendi o Velikem inkvizitorju v svetu brez Boga najde samo smrt. V znanem svetopisem skem motivu Samarijanka pri vodnjaku sreča Jezusa, ki ga ne prepozna. Ta žena prihaja s ponesrečenimi ljubezenskimi odnosi s petimi možmi. Moderna eksegeza pravi, da je bil vrč, s katerim je prišla zajemat, pravzaprav žara za pokojne. S tem se še poglobi dramatičnost njene zgodbe: prihaja, da bi zajela življenje z nečim, kar pomeni smrt. To, kar zajema, bo umrlo in ne bo nikoli nikogar odžejalo; življenje bo vedno bo iztekalo iz nje. Gre za podobo človeštva po padcu Adama in Eve. In to ženo Kristus prosi: »Daj mi piti«. Ona odvrne: »Kako vendar ti, ki si Jud, prosiš mene, naj ti dam piti.« Jezus ji odvrne: »Če bi poznala Božji dar in če bi vedela, kdo je, ki ti pravi: ‘Daj mi piti,’ bi ga ti prosila in dal bi ti žive vode« (Jn 4,10). Tudi Jezus, ki nosi križ po Via doloroso in na križu umira odrešuje. Tega 'teologi mrtvega boga' ne upoštevajo. 
Politika konca lahko še zelo dolgo traja, lahko pomeni pogled v preteklost, vendar Zupanči čeva (2019) zaključi s skeptično hipotezo, da to morda ne pomeni konca naših težav.   Na srečo pa to ni edina politika.  

Zato je svetovno etični, solidarnostni okvir (svetovni etos solidarnostnega personalizma) nujen za enotno delovanje. Z doslednim uveljavljanjem demokratične participacije vseh državljanov EU bi se lahko izognili marsikateri anomaliji. Evropski parlament je sprejel Resolucijo o evropski zavesti in totalitarizmu (2009), vendar pa EU sodeluje pri akcijah NATO, načrtuje ustanovitev lastne armade, izvaja in podpira sankcije proti Rusiji, prodaja orožje državam v razvoju. 

Odnos med kristjani in Judi je v teh zadnjih 50ih letih doživel pravo preobrazbo. Brezbriž nost in nasprotja so se spremenila v sodelovanje in dobrohotnost. Iz nasprotnikov in tujcev smo postali prijatelji in bratje. Koncil je z izjavo Nostra aetate začrtal naslednjo pot: 'da' odkrivanju judovskih korenin krščanstva; 'ne' vsaki obliki antisemitizma ter obsodba vsake žalitve, diskriminacije in preganjanja, ki iz njega izvira. Vzajemno poznavanje, spoštovanje in razumevanje prestavljajo pot, ki, če velja na poseben način za odnose z judi, enako velja tudi za odnose z drugimi verstvi, pri tem še posebej mislim na muslimane, ki – kot trdi koncil – 'častijo enega Boga, živega in v sebi bivajočega, usmiljenega in vsemogoč nega, stvarnika nebes in zemlje, ki je govoril ljudem' (Nostra aetate, 3). Sklicujejo se na Abraha ma, Jezusa častijo kot preroka, častijo njegovo mater Devico Marijo, pričakujejo sodni dan, molijo, dajejo miloščino in se postijo.
 
Dialog je lahko le odprt in spoštljiv ploden. Vzajemno spoštovanje je pogoj in obenem cilj medverskega dialoga: spoštovati pravico drugega do življenja, do fizične nedotakljivosti, temeljnih svoboščin, ki so svoboda vesti, misli, izražanja in vere.
 
Do nasilja do sebe in drugih privede vsiljevanje tuje volje. Nastane zaradi potlačitev, zamer, negiranja realnosti, nočemo pa vedeti, kako je mogoče takšno slabo komunikacije ali celo sovražni govor preseči z dobro. Pogosto smo pred dilemo, ali je človek človeku volk (lat. homo hominis lupus) ali Bog (lat. homo hominis deus). V profanem, bornem, postsekular nem obdobju so volkovi v vojnem stanju. Dvojna krutost nastane zato, ker se objektivnim življenjskim težavam oz. udarcem pridruži še osebna prizadetost. Večina na to reagira reaktivno. Možne proaktivne motivacije vedenja se da naučiti v družini, šoli, na tečajih, terapijah. 

Predmet 'verstva in etika' in vzgojni načrt v osnovni šoli lahko pri učencih vzgajata moralni čut ob podpori socialnega okolja družine in drugih ustanov smisla. Upanje, da se ne izgublja ta  moralni čut in 'civilizacijska kompetenca' obvladovanja problemov človeštva, vendarle presega strah medijsko posredovanih katastrofalnih dogodkov. Oblastni mehanizmi pogoju jejo brezobzirno (hiper)tekmovalnost za prestiž, neodgovorno ravnanje, strah pred izgubami, (di)strese, zaprtost vase, aroganco do drugih. Vendar pa vsaj nekateri živimo po vrednotah ljubezni, empatije, miru, dostojanstva, samospoštovanja in spoštovanja drugih, sožitja, sočutja, enkratnosti bivanja, medsebojne solidarnostne pomoči, ki so v zasnovi svetovnega etosa in EU, čeprav so v medijih v glavnem anonimni.  

Nekateri humanistični in demokratični ideali se sprevračajo iz utopičnih vizij v distopične iluzije. To spodbuja apatijo, strah in upanje. A hrbtna stran 'zapovedanega užitka' (Žižkov izraz) je strah pred izgubo kupcev. V Ljubljani so nastali še novi trgovski centri npr. Alea v Šiški. Protagonisti bolestnih tehnoloških inovacij se bojijo, da bi ljudje vzeli svojo svobodo zares zato robotizirajo celo novinarske članke. Celo osebne izboljšave (self improvement) se uveljavlja na račun naravnih osebnih omejitev, kar vodi v izgorevanje in bolezen. Absolutni duh neoliberalizma pogojuje povečevanje neenakosti in orwellovsko prikrojuje informacije za trenutne prednosti. 'Svobodna  izbira' ni svobodna zaradi tesnobe že izbranega. Posamez nik se samo površno dotika že izbrane hrane, TV programov, agencijskih potovanj, partner skih odnosov,… Ni nenavadno, da Baumanova tekoča generacija ostaja brez tradicionalnih korenin. Verjetno nihče izmed tehnokratov ne bo hotel prevzeti odgovornosti za zapiranje vrat sedanjim generacijam za njihovo in našo prihodnost. Življenje je bilo vedno trdo in tragično. Slabo pa je, da današnje tehnične olajšave delajo ljudi krhke, prekarne in neodporne za soočanje z novimi izzivi za trajnostni razvoj (sustainable developement). Totalitarizmi s tanko plastjo demokracije se spretno izogibajo osebni slabi vesti za t. im. 'maščevanje narave' in za neupravičeno poseganje v njeno spontano delovanje. Kljub opozorilom klimatologov in ekologov še vedno poslabšujejo klimatske razmere. Če bi se človek zazrl vase, bi ugotovil, da mu lastna animaličnost, recimo raje posesivnost, škoduje že individualno, kaj šele na ravni vrste.  
       
Kavčič (2019)  pokaže, da so s stališč antropologije, evolucijske teorije iger in vedenjske ekonomije vse tri navedene pozicije nesprejemljive. Predstavi nam izvirni, zgodovinskemu položaju Slovencev primerno ureditev civilne družbe, ki nam poleg razrešitve korupcijskega vozla odpira tudi povsem nove perspektive družbenega razvoja. 

Bergolio (2013) je bil že kot kardinal prepričan, da je korupcija več kot greh. Papež Frančišek je doslej že večkrat 'bičal' korupcijo. Poistovetil jo je tudi s klerikalizmom znotraj Cerkve. Te akterje spremlja neprestano zavidanje drugim in želja po uničenju objekta, ki mu povzroča tovrstne frustracije. Preganjajo jih paranoidne misli, da drugi čutijo isto glede njih  in želijo ravnati isto kot oni. Zanje je značilno arogantno in ošabno obnašanje. Počutijo se superiorni, vsemogočni, vsevedni, nepremagljivi, nad zakonom itd. 

Girard je že v antičnih družbah, zlasti starogrški, ugotavljal veliko medsebojno tekmoval nost znotraj iste družine ali poklica. Stari Grki niso so zato prirejali tekme v retoriki, pesništvu, dramatiki...  Danes imajo nenehna gospodarska rast, ki jo spremljajo športna tekmovanja za medalje, prva mesta, znanstveni dosežki za prestiž, nadražje umetnine, nagrade za najboljše predstave, najboljša hrana za 5 Michelenovih zvezdic, najboljši rezultati učencev na mednarodnih tekmovanjih podoben pomen. Nič ni dovolj dobro, da ne bi moglo biti še boljše, hitreje. Norost hipertekmovalnosti je prirejena najsposobnejšim in je uničujoča za najslabše in najmanj razvite. Tako se neenakost povečuje. 

Morda bo odslej igral pohlep, ki vodi za Gržana v hrematizem in za Juhanta v ekonomizem, manjšo vlogo kot jo je.  Žal tudi religiozni sistemi posnemajo obstoječe trende. Prihaja do napetosti znotraj njih. Vedno težje ohranjajo svojo identiteto (Juhant, 2018, 121). Za vsako ceno vzdržuje 'vero v profit'. Seveda je treba delovati v smeri samoobvladovanja in sočutja, vendar pa to ni dovolj. Religiozni predstavniki si z iskanjem grešnih kozlov prizadevajo zagotoviti preživetje v globalnem svetu. Kristus je prekinil model mimetičnega žrtvovanja, v katerem se borijo vsi zoper vse. Bog kot uganka križa ostaja še danes. Bog ne more biti kriv za trpljenje, ostaja pa uganka. Samo Bog, ki trpi, je odrešilen (Moltman). Molimo za pravične razmere v svetu. Bližnjemu pomagamo tako, da z njim delimo njegovo trpljenje. Samo Kristus, ki se je čutil popolnoma zapuščenega od Boga, lahko v takšnih trenutkih npr. v Auschwitzu zbuja upanje. Jezus se je spustil v pekel, kar pomeni mrtvašnico, norišnico.   

Cestnik (2015) tematizira politiko in religijo kot dve razsežnosti človekove dejavnosti. Poznamo tri razmerja med njima. 1. Dominacija religije nad politiko in javnim življenjem je bila tipična za arhaične družbe, v katerih je kralj bil tudi duhovnik; danes je ta oblika prisotna v teokratskih islamskih republikah; v salafizmu; v ideji totalitarne religiozne države.
2. Tekmovanje religije s politiko in sočasna delitev „interesnih sfer“; po načelu religiji „duše“ – politiki „telesa“; značilna za grško-rimski svet in za krščansko dobo; religija in politika rada vzpostavita simbiozni odnos: religija državi krovni povezovalni smisel (lat. re-ligare = povezati) in moralno motivacijo, država religiji privilegije in protekcijo.
3. Dominacija politike nad religijo; marginalizacija religije; značilno za moderne družbe pa tudi za totalitarne režime XX. stoletja, v katerih politično gre čez vse, tudi čez zasebno in osebno. Cestnik (2016) skuša preseči vse tri modele v sodelovanju podobno kot Habermas v dogovorni demokraciji.

Cestnik (2919) opisuje tri glavne junake, ki jih kljub različnim verskim prepričanjem in odnosu do Rimskega cesarstva združuje avtonomna drža. To tudi njihovim družinam  omogoča preživetje v Rimskem imperiju, ki se spopada z notranje- in zunanjepolitičnimi pretresi. Ti trije junaki so poganski stotnik, kleni Latinec, ki si po vstopu v pokoj v Petovioni ustvari družino; suženj, nubijski velikan, ki dela v pohorskih kamnolomih in je pripadnik egiptovskega Serapisovega kulta; ter grška trgovska družina iz Nikomedije, ki je obenem prva kristjanka.

Cestnik pri tem izhaja iz študij o svetem Viktorinu Ptujskem (+ 303), ki nakazujejo, da je krščanstvo v Petoviono in v ta del Panonije ter morda tudi Norika prišlo že pred letom 200 s prišleki z Orienta. Morda je ptujsko krščanstvo nastalo najprej na področju današnje Slovenije ob poganski duši. Avtor nam mesto Ptuj rekonstruira dokaj natančno. Tu so obstajali različni vzhodni kulti mitraizma, zgodnjega krščanstva poleg notranjepolitičnih spletk in vpada tujih plemen. Še danes so aktualne tematike kot so vloga ženske v Cerkvi, odnos med politiko in religijo ter dialog med različnimi religijami in kulturami.

Uvodoma smo zašli v „šolsko“ politološko-sociološko razlago odnosa med religijo in politiko, v kateri sta obe razumljeni kot strukturirani organizaciji; prva je zbrana okrog oltarja, druga okrog trona. Manj raziskovan je odgovor na vprašanje, kako je že dejstvo, da nekdo veruje, tudi družbeno, s tem pa politično dejstvo. Sprašujemo se, ali ima krščanstvo politično moč tudi tedaj, ko nima nobene vidne politično pomembne vloge v državnem aparatu in kakšna je tedaj še vloga države.

Politično odmaknimo od državnega in ga približati družbenemu. Spreminjanje družbe je večji zalogaj kot vodenje državnega aparata. Če pri Jezusu iščemo napotke za politično delovanje v odnosu do države, jih bomo našli le pol ducata: spoštujte oblast, plačujte davke, ne malikujte politične oblasti,… Če pri Jezusu iščemo napotke za kakovostno moralno in socialno spremembo, nas zalije slap evangelijske svetlobe. Jezus se je tako malo ukvarjal z državo, da so nekateri počeli sklepati, da je anarhist (npr. Jacques Ellul).

Že prva stoletja po Kristusu kažejo, da je lahko krščanska vera socialno močna, ko še ni državna religija, ampak je še v katakombah. Do te socialne moči se država mora opredeliti. Cesar Konstantin jo je razglasil za državno religijo. Tudi socializem jo je dopuščal v sistemu ločenosti države in Cerkve. Krščanska religija je bila zaprta v zakristije. Obsesija Udbe s Cerkvijo je zato bila le kot narobe obrnjeno državno odlikovanje Cerkvi za njene „zasluge za narod“.

Za perspektivo revne Cerkve je aktualna biblijska zgodba (Jn 6,1-15) o tem, kako se da s skromnimi sredstvi  zadovoljiti potrebe množic in pospraviti ostanke v koš. Množice imajo na voljo le pet hlebov in dve ribi. Jezus pa se za to količino  hrane zahvali Bogu in prične lomiti kruh. Učenci so tako lahko dali kruh in ribe vsem ljudem. In takrat je bilo tam 5 000 mož in še veliko več žena in otrok. Vsi so se najedli. Potem so učenci zbrali, kar je ostalo, in napolnili s tem dvanajst košev! Ekološka kriza nas bo silila k skromnim rešitvam.

Brezvestneži lahko brez tehtnega razloga razpustijo parlament v stilu Borisa Jelcina in Borisa Johnsona, se brez sramu lažejo in sprenevedajo ter se 'kvalificirajo' za naslednji mandat. Kaj bo ostalo pragmatičnim politikom drugega kot da čofotajo po vodi, ki bo narasla, ko se bosta stalila sneg in led na tečajih. Zaradi opustošenja zemlje pa že zdaj naročajo gašenje požarov. 

Vendar pa je realnost v postsocialistični tranziciji prav tako zapletena in na novo nepregled na, ker so poleg preoblečenih starih odločevalcev nastali še novi, še bolj zvijačni. To aktualizira Heglovo zvijačnost uma, oz. bolje rečeno ne-uma in Teofrastovih značajev, ki so pravzaprav slabi značaji nekdanjih Aten in današnjih svetovnih metropol. Kot pove ga. Zorana je realnost umetna tvorba zaradi zadovoljevanja umetnih potreb kapitala. 

Levica je v politiko 20. stoletja prevzemala eshatološke tone. Roosewelt je l. 1912 publiko nagovarjal v apokaliptičnem tonu. McLuhan je napovedoval, da bomo tudi v prihodnosti razmišljali v dosedanjih obrazcih imperialnih bojev za prestiž, kar se dogaja. V 20. stoletju zaradi dveh svetovnih vojn izstopa arhetip žrtve. 

Mehanicistična, razsvetljenska paradigma je pokazala svoj grdi podivjan obraz. Spreminja se zaradi mehanskih posegov subjekta, ki deluje na opazovani objekt od zunaj ne glede na njegove posebne značilnosti, v holistični pa so spremembe odvisne od posebnega pogleda in stališča opazovalca in opazovanca.  

V 20. stoletju nas je totalitarizem z monopolno ideologijo oropal človeškosti do te mere, da se soočamo z eksistencialnim vprašanjem, kaj človeškega nam še preostaja. Današnja vojna žarišča kažejo, da močna imperialistična ozadja vedno znova uporabljajo vlade držav za izvajanje democida.  

Urbanija (2020) govori o »notranji duhovni moči«, ki je moč intelekta, strasti in čustev. Izvira iz enosti med človekovim bistvom in Bogom. Izvir človeka izhaja iz brezmejnega oceana božjega, svetega, brezmejnega. Duhovna moč je prelivanje božjega in človeškega.    
Večina se ne zaveda svojih duhovnih moči, kar učinkuje tako, kot da je ne bi imeli. To je prikrajševanje za bistveno razsežnost samega sebe, kar zadeva vpliv nase in na druge. Različni integrativni projekti 'padejo v vodo', ker se z razcepljenostjo osebnosti in nacional nih učinkov poslabšuje interaktivna komunikacija. Duhovnih iskalcev oz. iskateljic z varova njem naravnega okolja je danes še premalo, da bi izboljšali kakovost civilizacije.   

Ravnjak (1993, 9) je identificiral štiri tipe udeležencev novodobnih manifestacij: 1. radovedni, 2. vražjeverni, 3. magi in 4. mistiki. Govori o industriji duhovnosti, ki se razvija z namenom profita. Za novodobnike že annimno vesolje 'dovolj dobro skrbi za nas'. To spominja na antično pogansko naravo, ki je polna duhov oz. lokanih bogov.  Samopreseganje, asketizem in spoznavanje lastne povezanosti z vsem vesoljem je štel Arthur Schopenhauer za ključni pomen za etično življenje. 

Nenehno je treba razlikovati slabo in dobro politiko, da bi našli to, kar prispeva k skupnemu dobremu. Papež Frančišek vedno znova obsoja nasilje nad najbolj ranljivimi v naši družbi in hlepenje po oblasti za vsako ceno. Politiko je treba vzeti resno tako na lokalni in regionalni kot tudi na nacionalni in svetovni ravni. Če politik spoštuje življenje, svobodo in človekovo dostojanstvo, lahko politika postane najvišja oblika ljubezni.

5. Naše sposobnosti za sprejemanje in spreminjanje in sprejemanje podobe sveta

Poznamo t. im. Oetingerjevo molitev iz 18. stoletja: »Bog, daj mi sproščenost, da sprejmem stvari, ki jih ne morem spremeniti. Daj mi pogum, da spremenim stvari, ki jih lahko spremenim. Daj mi modrost, da bom razlikoval med tem dvojim«. Ta molitev znana tudi kot Serenity prayer predstavlja pogosti začetek vsakega sestanka skupin za samopomoč v programu anonimnih alkoholikov ali na duhovnih vajah.  Zanimivo je, da Marxova in Engelsova 11. teza o Feuerbachu (Marx, Engels , 1971, 359, 362) apelira samo na spreminjanje sveta. »Filozofi so svet samo interpretirali, gre pa za to, da ga spremenimo«
  
Bojan Žalec (2019) je v okviru prireditev Socialne akademije izpostavil problem pristnosti kot bistva človeka. Ta pristnost ni enostavno premestljiva iz enega kulturnega okolja v drugega, kot tudi ne iz enega prehodnega obdobja v drugo, zato je potrebno vseživljenjsko učenje po dolžini (lifelong learning) in po širini (lifewide learning). Še vedno je aktualno Ozvaldovo razlikovanje med zakoreninjenci in izkoreninjenci v določenem okolju. Migranti so tisti, ki niso nikjer doma. nekateri se sploh ne morejo prilagoditi na novo okolje, drugi pa potrebujejo daljše obdobje prilagajanja.     

Socializacija je vseživljenjska, ker poteka od začetka prvega do konca našega tretjega življenjskega obdobja zato se socializacija in realnost kot njen produkt nenehno spreminjata. Prva socializacija otroka je družini, druga pa v šoli. Poteka v vseh ustanovah družbenega življenja. 

Transformacijska šola je lahko javna ali zasebna vključno z zasebno katoliško. Razlika med njima je takšna kot med posvetnim in Svetim duhom, tako da se javna spreminja v skladu z duhom časa, druga pa po Svetem duhu. Veliko predmetov imata skupnih. Cilji pa so delno različni. Katoliška pedagogika nima pred seboj le lika državljana, ampak predvsem človeka kristjana. V javni šoli so učenci o različnih religijah le obveščeni npr. pri pouku verstva in etika in sociologija, v katoliški šoli pa krščanstvo živijo. Poznamo transformacijko šolo pod različnimi imeni kot so šola mišljenja oz. kognitivno šolo, šolo kakovosti, Summerhill, šola Willliama Glasserja, itd. Koncepti transformacijske šole so nastali znotraj transformacij skih konceptov pedagogike, ki so sledili premiku iz mehanicistične v holistično paradigmo znanosti.  

Pečjakova in Koširjeva (Pečjak, Košir, 2002) zagovarjata tezo o psihosocialnem pomenu pedagoških situacij kot socialno funkcioniranje učencev v razredu. To korelira z učno uspešnostjo posameznih učencev in razreda. Sklicujeta se na rezultate tujih in domačih empiričnih raziskav. S pomočjo  različnih modelov in teorij bolje razumemo značilnosti socialne povezave učencev v razredu. Osamljeni učenci so pogosto manj uspešni, zato je učenje na daljavo manj uspešno. Avtorici tudi analizirata tudi samousmerjeno – avtoregula tivno učenje z načini spoprijemanja oz. soočanja s problemi. To pa že zadeva različne načine reševanja konfliktov.  

Sveti duh omogoča komunikacijo med različnimi religijami tako kot so se lahko so sporočila Svetega duha na Binkoštni dan ljudje, ki so govorili različne jezike, razumeli vsak v svojem jeziku. Jezus ni verski reformator. Tako kot je Staro zavezo dopolnil, je tudi druga verstva dopuščal le, da niso nastopala zoper njega.     

Vprašanje socialne realnosti si zastavljamo zaradi možnosti funkcioniranja solidarnostne etike. Atomarni individualizem nas od nje oddaljuje. To je hiba 5. stopnje strive drive sistema evolucije, ki izpostavlja privatno motivacijo nad vse druge. 

Čačinovič Vogrinčič (2010) analizira pomen razvoja in uporabe jezika na področju social nega dela v praksi. V socialnem delu nastaja nov avtonomen jezik, ki dobro ubesedi ravna nje v procesih pomoči skozi soustvarjanje iz etike udeleženosti in perspektive moči. Predsta vi sistemsko teorijo socialnega dela Petra Luessija kot prvo pomembno teorijo ravnanja in jo poveže s sodobnimi, postmodernimi koncepti socialnega dela v delovnem odnosu, ki v soustvarjanje poveže spoštljive in odgovorne zaveznike (socialne delavce) in eksperte. Izhaja iz stališča, da v znanosti nasploh in v socialnem delu še posebej potrebujemo spoštljivo ravnanje in disciplinirano dosledno uporabo jezika socialnega dela v teoriji in praksi. Argumenti v podporo tezi so: 1. jezik ubesedi način ravnanja; 2. jezik socialnega dela  je spoštljiv jezik soustvarjalcev v procesu pomoči, ki temelji na perspektivi moči; je pomemben v sooblikovanju skupnih projektov v sodelovanju z drugimi strokami.

Socialna realnost je med solidarnimi, ki v nekaterih komunah obstaja, je nekaj drugega kot pa a-social na realnost med potrošniki, ki jih porablja družbeno-ekonomski in politični sistem za svoje zamegljene  namene. T.im. novi človek zaradi svojih slabosti  prehitro postane poslušen novim Gospodarjem. Ne uspe mu sprejeti odgovornosti in krivde za svoja nemoralna dejanja kot so pokazali tudi Milgramovi psihološki poskusi s študenti in drugimi respondenti (Milgram, 1974). Izvajal jih je že v času sojenja Eichmanu v Jeruzalemu. Podobno je Golding v romanu Gospodarju muh opisal, da se poljubna skupina polarizira na gospodarja in podložnike. Tako oblastneži uspejo oblast skoraj vedno tudi prevzeti. Pred cca 70imi leti je poljski pesnik in kasnejši dobitnik Nobelove nagrade Czesław Miłosz v knjigi Ujetniški um (1951) z metaforo tablete Murti-Bing razložil, zakaj je veliko poljskih intelektualcev ponotranjilo sovjetsko ideologijo in sprejelo sovjetsko okupacijo Poljske. 

Dejavne idejno-duhovne in socialne vrednote izhajajo iz značilnosti občestva (Gogala, ). Med posamezniki občestva se razvije »topel in prisrčen, prijateljski odnos. Vsak posameznik te skupnosti se zaveda, da so mu njegovi tovariši podobni po tem, da doživljajo v sebi istega duha kakor on sam. Ve, da jih ta duhovna skupnost nujno združuje tudi socialno. Iz takega socialnega razmerja med njimi izvirajo tudi socialno pozitivna dejanja. 
Psiholog Philip Zimbardo je napravil preizkus, kako spremeniti ljubeznive študente v kaznovalne arbitre. V standfordski kaznilnici so študentom naključno razdelili vloge kaznjencev in paznikov. V nekaj dneh so pazniki postali tako nasilni in sadistični, drugi pa klečeplazni ali uporniški, da je moral eksperiment prekiniti, da so se izognili telesnim poškodbam.  V človeku sta sili ljubezni in sovraštva. Če druge ne krotimo sami ali pa državni organi, izbruhne na dan ob prvi provokaciji. Najhujša pretnja je kolektivni egoizem. S tega vidika Saintgermainska pogodba (1919), sklenjena po koncu 1. svetovne vojne med zavezniki in Avstrijo po 1. svetovni vojni ni prinesla trajnega miru, ker je nastala v živem pesku sebičnosti.  

V Pouku gostom in gostitelju Jezus pravi nasprotno: kajti vsak, kdor se povišuje, bo ponižan, in kdor se ponižu je, bo povišan in bo deležen božje časti«. Motiv se ponovi v Jezusovem prikazanju in govoru na Gori: Blagor ubogim, ponižnim, zaničevanim, ki nimajo, ne morejo, ne štejejo, njihovo je nebeško kraljestvo (Matej 5:1–7:29 Luka 6:17–49).  Govor na gori je življenjsko vodilo Sina, ki ga On živi v polnosti in nam kaže pravzor sina in brata.  Jezusove besede so zdravilo za naše bolezni. Dilema, ki se ob tem odpira, je enostavna: ali slediti logiki gospostva ali pa mentaliteti ponižnosti. S Hemingwayem odgovarjamo: ne sprašuj, komu zvoni, ker zvoni tebi.  

Po Havlu so »ideologije, sistemi, aparati, birokracije, umetni ki, jeziki in politični slogani« v modernem svetu nakopičili edinstveno zloveščo oblast, ki je povsod pritiskala na posamez nika in prikrajšala »ljudi – tako vladajoče kot vladane – za njihovo vest, za njihovo zdravo pamet in naravni govor, in s tem tudi za njihovo dejansko človeškost«. Havlovo delo predstavlja načrt za ustvarjanje »informirane, nebirokratske, dinamične in odprte skupnos ti,«  ki vzpostavlja  polis, vzporeden politiki, nasičeni z ideologijo. V civilni iniciativi vidi moč nemočnih. Živeti v resnici ni lahko, a anticipira prihodnost. 

Ophuls (2017) spoznava utopičnost trajnostnega razvoja. Vprašanje je, če bomo dosegli vsaj vzdržnega (sustainable future). Zagovarja tezo, da človeštvo plove na industrijskem Titaniku, ki ga poganjajo naglo kopneči fosilni ogljikovodiki. Tej ladji bodo sodili neizprosni zakoni termodinamike in nepopustljive biološke in geološke omejitve, ki nas začenjajo privijati v svoj smrtni primež. Ophuls (2011) nas opozarja, da se podajamo v postindustrijsko prihodnost, ki bo, ne glede na tehnološke izpopolnitve v mnogih pomemb nih ozirih zelo podobna predindustrijski preteklosti. S Platonovim maščevanjem si zamišlja politično in družbeno preobrazbo, ki bosta vodili k novi politiki naravnega prava, zasnovanega na danostih ekologije, fizike in psihologije.

Ophuls (2017) interdisciplinarno prek ekologije, kvantne fizike, jungovske psihologije, vzhodne religije in zahodne politične filozofije zagovarja platonsko politiko zavedanja, ki se posveča negovanju notranjih vrednot namesto širjenju navzven in hrepenenju po večni rasti. Tako bi ustvarili način življenja, ki je materialno in institucionalno preprosto, a kulturno in duhovno bogato, življenje, v katerem se človeštvo razcveta v harmoniji z naravo. 

Ali današnja politika sploh misli ekologijo v njenem najširšem (antičnem) smislu, kot modrost velike verige bivanja, kot neskončno pretakanje življenja v prihodnost in kot samozadostni sistem, ki se lahko obnavlja in razvija brez grožnje po sesutju? Z različnih perspektiv. Primerja nekdanje načine kmetovanja s sedanjimi. Prvi je temeljil na vzdržnosti obdelovanja zemlje brez škodljivih učinkov zanjo, drugi pa na pospešenem izkoriščanju s katastrofalnimi posledicami zanjo. Zagovarja pičlost oz. zadostnost, ne pa nenehno gospodarsko rast, in v kateri avtor lepo pokaže, da vzhodnjaški metafori, kot sta dao in Indrina mreža veliko boljši ekološke stvarnosti, kot zahodnjaški miselni koncepti.

Švedsko ekološko aktivistko Greto Thunberg z romanom Naša hiša gori lahko na različne načine interpretiramo prav zato, ker poudarja ukradene sanje mladini kot njihovi in naši prihodnosti. Videti je, da vrača politiko politiki tako kot znanost o okolju spoštovanju znanosti sploh. Kot 16. letno dekle seveda še nima koncepta življenjske filozofije, ki jo v praksi zastopa z jasnimi osebnimi prepričanji. Zaradi njih bo verjetno enkrat v prihodnosti predlagana za Nobelovo nagrado za mir. Vemo, da  je treba na novo izumljati skupni svet s skupnim občutkom, čigar pomen so poudarjali že v antiki (gr. koinonia, lat. sensus communis). Študentski oz. mladinski protesti imajo že svojo zgodovino. Nemški sociolog Helmuth Schelsky je že v 50. letih pisal o skeptični generaciji za zaprtimi vrati. Študentski protesti v Parizu in drugod po svetu so bili l. 1968 naperjeni proti etablirani politiki v kapitalizmu na zahodu in socializmu na vzhodu. Tedaj je šlo za togo okostenelo politiko in nesposobnosti, da bi se socializem s človeškim obrazom razvil na vzhodu in kapitalizem reformiral na zahodu. Celo geslo pariških študentov ustreza današnjim protestom »hočemo nemogoče« je podobno sedanjim protestnikom. Mladinski protesti so bili še v Pekingu l. 1999, ko so jih krvavo zadušili z vojsko. Več mesecev že trajajo v Hong Kongu 2019 v boju za demokratične pravice odločanja o podobi tega mesta in proti dominaciji centralne kitajske oblasti. 

Opravljamo eksistencialne izpite dialektike izgubljanja in pridobivanja življenja, ki je globlja in bolj skrivnostna kot si to predstavljamo. Opisal jo je Jezus,  ki je rekel svojim učencem: »Če hoče kdo iti za menoj, naj se odpove sebi in vzame svoj križ ter hodi za menoj. Kdor namreč hoče rešiti svoje življenje, ga bo izgubil; kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo našel. Kajti kaj koristi človeku, če si ves svet pridobi, svoje življenje pa zapravi? Ali kaj bo dal človek v zameno za svoje življenje? Sin človekov bo namreč prišel v veličastvu svojega Očeta s svojimi angeli in takrat bo vsakemu povrnil po njegovem delu. Mt 16,21-27).

Verjamem, da sem našel knjigo, ki mi prinaša notranji mir in ljubezen, da moja duša čuti bolečine drugih, da se duša veseli novorojenega, da nas božanska energija vedno varuje, da je potovanje v lastno notranjost čudovita pustolovščina, ker se veselim vsake nove stvaritve, da sem kot božji otroci brezpogojno ljubljen bolj kot si to predstavljam. Objemam zemljo in vsa živa bitja z božansko lučjo. 

Budistična molitev: naj se vsa bitja, ki trpijo, osvobodijo bolezni, naj se tisti, ki jih je strah, nehajo bati in oni, ki so zvezani, naj se sprostijo. Naj slabotni odkrijejo svojo moč in naj se ljudje medsebojno sprejmejo. Naj nemočni, ki so prepuščeni na milost in nemilost zaščitijo dobro misleči, in naj dosežejo razsvetljenje.     

Omar Hajam: »Tu vrata so, ki ključ k njim znan mi ni, tančica tu zastira mi oči«. Kako se prebiti skozi tančice domišljije.  Počutim se prijetno, polno in svetlo kot luna, rumeno žareče kot sonce, osrečujoče kot soglasje v odprtosti do toka kot le morem biti. Podobne motive najdemo v različnih verstvih in duhovnostih. Nekaterih pa ne najdemo, ker jih ne (pre)poznamo ali pa se celo izključujejo pa za to morda ne vemo. 

Antigona se bori za dostojen pokop svojega brata Polinejka znotraj mestnega obtidja, torej znotraj dobrega in zla. Sklicuje se na božji zakon ljubezni, ki je nad državnim in ga zato vladar Kreon ne razume. Fatalizem nastopa v Sofokljevi drami kot usoda, po kateri je svoboda obsojena na smrt.  

Politiko razume kot razmerje, od katerega je odvisno življenje vsakega posameznika v tem svetu. Takšen interes za politiko je po njenem mnenju ne le legitimno početje, temveč tudi nekaj, brez česar bodo politika, delovanje in ljudje kot aktivna bitja, izginili s tega sveta, oz. "postali odvečni." Hans Jonas je njeno življenjsko delo povzel: "S stilom svojega raziskova nja je postavila merilo, ki bo, dokler se bomo spominjali njenega vzora, zagotavljalo, da ni nobenega poceni recepta za človeško dilemo."

Vita activa, delo, ki problematizira filozofsko tradicijo in emancipacijo mišljenja od delovanja znotraj nje, se zaključi z mislijo, da čisto mišljenje prekaša vse ostale dejavnosti znotraj vita activa.

Greta (2019) pa v tem letu simbolizira mladinski upor proti podnebnim spremembam. Gre za podobo sveta v celoti s kakovostjo preživetja v njem. Strah pred 'zaprtimi vrati' za prihodnost in hrepenenje po nemogočem, ki bi pri podpori vseh odločevalcev postalo mogoče, se pojavlja tudi danes.  Spominja tudi na protest Emila Zolaja z obtožujem (j' accuse) v Drajfusovi aferi proti koncu 19. stoletja. Pri Gretini obtožbi 'kako si drznete' pa gre za afero onesnaženja celega planeta. Sedanji samovšečni oblastniki  si drznejo lagati samim sebi, kar je oblika samozasleplje vanja, skorumpirati svobodo, ki je ideal zatiranih in zamenjevati premišljene dolgoročne odločitve za kratkoročne koristi kapitala.

Svetovni voditelji naj bi razumeli osnovne človeške stiske in bi kaj ukrenili, da nas ne bi bilo strah pred umiranjem človeškega v sebi. Mladi Marx je v Kritiki nacionalne ekonomije dejal »To, da je človekovo fizično in duhovno življenje povezano z naravo, nima drugega smisla, kot da je narava povezana s samo seboj«. (Marx-Engels (1969), Izbrana dela I, str. 308). Človek torej dela po meri vsake vrste in to po njeni notranji meri. Ravno obratno pa je narcisoidno in nekrofilno, odtujeno stališče nacionalne ekonomije. Marsikdo še danes ne razume, da je vprašanje človečnosti radikalno in ne zgolj kompromisno diplomatsko vprašanje. Podnebne spremembe so vaja iz ponižnosti sicer pa velja po psalmu Am 6, 1.a 4-7 »Gorje Vam lahkomiselni na Sionu, breskrbneži na samarijanski gori.« 

Faustovska kupčija je izdaja človeških interesov kapitalu. Kapitalu ni treba zlorabljati nasilja, dokler 'prijateljujemo' z Mefistom. Odtod izhaja vprašanje, ali ni Faust v presežni razsežnosti kaj drugega Je Faust tisti, ki ve, da je modrost ljubezni do ljudi pomembnejša kot vsa akademska oz.  farizejska učenost tega sveta ali pa je le eksponent Foucaultove teze, da že postavitev  funkcionarjev  v pozicijo moči vključuje njihovo prepričanje, da se že pravil no odločajo o človeških in tehnoloških zadevah. To slednje vodi k 'prodaji svoje duše hudiču' oz. k paktu z njim. Očitno se je demokratična politična kultura v svetu znižala celo v državah (ZDA, VB, Francija), ki smo jih imeli ob osamosvojitvi Slovenije za zgled. Stalno je treba imeti pred očmi ugotovitve  Hannah Arendt, (2003) izvorih totalitarizma, Rushdi jeve Satanove stihe (orig. 1988, slov. prev. 2005) in Hadjadjeve (2012) vere demonov, ki verjamejo v zlo. Hudič verjame v vse strategije ločevanja, razdvajanja in pogojne strategije integracije med ljudmi razen v Evangelij.    

Od začetka razsvetljenstva dalje je bila vrednota delovanje posameznika v javnosti. Ker pa je javno vse, kar je medijsko posredovano, bi morali postati bolj pozorni na to, kar je za javno demokracijo dobro in selektivni do tega, kar sicer deluje, a je dolgoročno škodljivo. Shakespearjevi kralji dokazujejo, da je oblast večja strast kot spolnost. To dokazujejo že prej antični vladarji, ki delujejo kot Kreon v Sofoklejevi tragediji Antigona in se po črki zakona državnega prava ne premaknejo iz cone svoje pravoverne odločnosti. Simptomatično za naš čas je, da četudi pride do spremembe prvotne odločitve, je za nekatere že prepozna.  Kreon s tem uniči tudi svojo družino in ljubezensko zvezo med Antigono in njegovim sinom. Četudi ZDA naknadno sprejmejo pariški sporazum o boju proti podnebnim spremembam, bo to za nekatere že prepozno, ker narava deluje na osnovi povratnih zank. Očitno so nekateri državni voditelji premalo ekološko pismeni.      

Znano je, da je notranja varnost boljša kot zunanja. Povečevanje vojaškega proračuna za NATO v vseh evropskih državah, ki naj bi se zgledovale po ZDA, je slabo uresničljiv projekt. Spodbujanje oboroževalne tekme je v interesu vojne industrije. 
Naomi Klein (2018) nam predstavlja predsednika ZDA Trumpa kot posledice več desetletij rastoče brezobzirne gospodarske neenakosti, rasizma, militarizma in vojn. Njegove šokantne hitre impulzivne politične odločitve precej destabilizirajo  miroljubno koeksistenco. Kleinova je tudi prepričana, da za poraz trumpizma ne bo dovolj samo ‚upor‘. Potrebovali bomo zgodovino, politiko, strategijo in predvsem optimizem, da je drugačen svet mogoč. Po izvolitvi Beadna opazujemo, kako močno je gibanje trumpizem, ki razdvaja ZDA.  

Politika je oropana dolgoročnih vizij, ker zaradi neobvladane kompleksnosti problemov razmišlja preozko, enodimenzionalno. Pluralizem interesov ne funkcionira dobro, ker je kar nekaj pretendentov na prvo mesto v svetu (npr. Trump, Putin, Kim Džong, Xi Jinping. To vodi v hipertekmovalnost. Harari (2019, 373) je prepričan kombinacija megalomanske politike z 'vsemogočno' tehnologijo vodi zanj v katastrofo. Informacije morajo biti pretočne, z blokadami nastanejo težave. Tudi gospodarska rast naj bila odvisna od tega. ZDA so imele svobodnejši pretok in decentraliziran nadzor nad njimi. Harari ima sicer v marsičem prav, vendar pa ni vizionar, zato je vprašanje, ali njegovi premisleki lahko služijo kot nasveti za 21. stoletje.    
   
Kibernetska vojna je postala neizogibna že zaradi virusov in antivirusnih programov. Zato je dobro igranje šaha na remi brez zmagovalca. To je zgodovina brez zmagovalca, ki ponavadi napravi največ škode s svojim monopolnim partikularizmom, absolutizmom, ozko lojal nostjo.  Že Bush je dobil še en mandat zaradi vojne s terorizmom. Že iz antične filozofije je jasno, da je boljša uravnoteženost kot vojna z ekstremi zoper ekstreme. Boljše je (samo)ob vladovanje kot gospostvo, težnja k enemu kot razdvajanje z divide et impera v gigantomahiji. 
Analiza dogodkov pokaže, da nam primanjkuje kritične, etične in ekološke pismenosti. Na pomanjkanje premišljenih analiz svetovnih problemov pri sprejemanju odločitev za njihovo reševanje in razraščanje korupcije opozarja celo papež Frančišek. Simptomatično je, kako se ljudje z lahkoto odpovedujejo uporabi neokorteksa in to kljub temu, da jim kognitivna znanost zagotavljajo, da možgani z veseljem rešujejo probleme pod pogojem, da jih z njimi zaposlimo. Očitno je še najlaže ostati v coni užitkov potrošniških dobrin, kar je epikurejski hedonizem na sodoben način.  Gibanje svetovni etos skuša izpolniti vrzel v razlikovanju dobrega in zla za vse, ni pa dovolj za orientacijo vsakega posameznika.
   
Papež Frančišek (2018) piše o poslanstvu in posvetni duhovnosti. Prav tako da je vzgoja kot obrt boljša od policijske, ki omejuje, predpisuje, kontrolira. Obrtna vzgoja pa le spremlja in sooblikuje to, kar si gojenec sam želi. Kaj je vzvišeno, kar naj se izravna. Gojiti notranje uboštvo neodvisnosti. Med nami v Sloveniji je Fatimska Marija. Nedavno smo praznovali veseli slovenski dan kulture, teden italijanske kulture in imamo razstavo zlato kitajskih cesarjev. Če vse to zanemarimo že sledimo tehnološki nevtralizaciji religioznega, ki je v bistvu nihilizacija. Ker je Bog komik, 'je krščanstvo humor' (Kierkegaard). Cinizem je znak ravnodušnosti (apathy, indifference). Pseudo-duhovnost pomeni vrnitev k šibki veri, če sploh h kakšni. Sami moramo poiskati lastno pot k prihajajočemu Bogu. 

Papež Frančišek opozarja, da mora človek voditi tehnološki razvoj in ne obratno. Tehnični dejavniki četrte industrijske revolucije prav tako ne smejo voditi v preobrazbo našega planeta v prazen vrt, namenjen zabavi posameznih izbrancev. Sedanji trenutek omogoča dragoceno priložnost za usmerjanje in upravljanje tekočih procesov gradnje družbe, ki je vključujoča, ki temelji na spoštovanju do človekovega dostojanstva, strpnosti, sočutju in usmiljenju. Papež Frančišek nas spomni, da je podjetniška dejavnost "žlahten poklic, usmerjen v bogatenje in izboljšanje sveta za vse" (Laudato si'). Kot taka ima odgovornost pomagati in preseči zapleteno družbeno in okoljsko krizo ter se bojevati z revščino. To bo omogočilo izboljšanje slabih življenjskih razmer milijonov ljudi ter zmanjšanje družbenih razlik, ki so izvor številnih krivic in ki razjedajo temeljne družbene vrednote, med katerimi so enakost, pravičnost, solidarnost. V tem smislu lahko Svetovni gospodarski forum s sredstvi dialoga postane izhodišče za zaščito in varstvo stvarstva ter za dosego napredka, ki je "bolj zdrav, bolj človeški, bolj socialen in celovitejši" (Laudato si').

Lahko identificiramo pet pogojev dialoga je: 1. doživljajska  solidarnost, 2. svoboda, 3. zaupanje, 4. empatija, 5. medsebojno spoštovanje. Danes je verjetno zato tako malo dialoga, ker se ljudje ne poslušajo in niso zakoreninjeni v sebi. V današnjem tekmovalnem svetu je te pogoje težko, če že ne kar utopično mogoče doseči. Velja da je medsebojno zaupanje za prijateljske odnose lažje izgubiti kot pa si ga pridobiti 

Medtem ko se socialistični in komunistični voditelji (pomislimo samo na Kitajsko) udinjajo kapitalu, se papež bojuje za pridobitve francoske revolucije, ki so v temelju evangelijska načela sobivanja. Njegovo prizadevanje je v očitnem nasprotju z "naklepi nore Oligarhije, ki ima od leta 1945 središče v anglo-ameriškem političnem prostoru. Deluje tako, da bi iz ljudi izvlekla čim več," razlaga Frederick William Engdahl, ameriško-nemški neodvisni razisko valec geostrateških gospodarskih vprašanj, ki mu zaradi njegovih analitično domišljenih predvidevanj pravijo kar prerok. Engdahl je med drugim raziskoval tudi, kakšne načrte ima ekonomizem z odvečnimi ljudmi, ki nimajo zanj nobene tržne vrednosti. Ugotovil je prefinjeno domišljene načine iztrebljanja presežka prebivalstva – to naj bi zmanjšali pod milijardo, ne zato, ker bi bilo na tem svetu premalo prostora za življenje, pač pa zato, ker ekonomizem vidi v njih obremenjujoče, težko obvladljive nepotrebneže. Eden od načinov redčenja, ki ga predstavlja Frederick W. Engdahl, so gensko spremenjeni organizmi: "Dokazov o škodljivosti gensko spremenjenih organizmov, ki povzročajo tumorje, poškodu jejo celice človeških zarodkov, je danes ogromno." Njegova ugotovitev ne preseneča – saj to vsi vemo. Le sprenevedamo se – drug pred drugim "blefiramo", kakor da tega nismo uvideli. Nas bodo z vojnami in evtanazijami razredčili, ker smo pregosto naseljeni. 

Ko se kot v filmu Atlas oblakov fiktivno premaknemo v drug čas in prostor, ugotovimo, da imajo  ljudje drugih generacij podobne probleme. Če ne moremo preseči svojih osnovnih slabosti, se spreminjamo le navzven s kostumi, oblačili, kar opisuje Caroline Myss (2014) kot nov fašionistični - modni arhetip.  Moda se je spreminjala  že v antiki, danes pa je to tako izrazito, da gre celo za arhetip. Stare vzorce je težko presegati. To so vedeli že stari modreci. Tako je tudi v človeških ciklusih reinkarnacije budistične religije ali  grehov, ki se ponavljajo v sedmih rodovih Nove zaveze. Nekatere psihoterapije skušajo preseči pojav prisilnega ponavljanja. Težje pa to mogoče presegati na ravni nacionalne zgodovine.

Napačno bi bilo, če bi bil to samo drugače ponorelo izkoreninjen svet. Lahko izbiramo tudi med kvantiteto in kvaliteto prihodnjega časa.  Prvega označuje bodočnost v smislu še več istega, drugega pa prihodnost v smislu nemškega izraza Zukunft in francoskega avenir, ki se nanašata na novo prihajajoče. Šele ta drugi čas dosega latinski ideal gens una sumus – smo en rod po skupinskem občutku (sensus communis). Ta vključuje »način, da se spet ustvari življenje«. Živimo v svetu, ki je pretežno odtujen, onesnažen, neprijazen, ali pa sonaraven, human, solidaren, dostojanstven, duhovno bogat. Slednjega zagovarjajo tisti, ki vidijo prihodnost kakovostnega preživetja človeštva v majhnih samooskrbno organiziranih skupnostih.  Nekateri se strinjajo, da je prihodnost preživetja človeštva v majhnih samooskrbno organiziranih skupnostih.   

V vsakdanjem premišljevanju Božje besede Uršulinke Jezusu izročajo vse, kar je v njih pepel ali strup, vse misli, občutke, spomine, besede, ki prinaša jo smrt. Prosijo ga, naj to iz njih izmije s svojo predragoceno krvjo in naj mi da živo vodo Svetega Duha, naj jim da svoje misli, občutja, spomine in besede, saj je po krstu on naša Glava, kot nas uči sv. Pavel v Pismu Efežanom. Oče namreč hoče »v Kristusu kot glavi osrediniti vse, kar je v nebesih in kar je na zemlji.« (Prim. Ef 1,10).

Devica Marija, ki je v polnosti in ponižnosti sprejela Božjo voljo, naj nam pomaga z vese ljem hoditi za Jezusom po poti služenja, torej najodličnejši poti, ki vodi v nebo.

Cyrulnik (2018, 48) strne razmišljanje o veri v posmrtno življenje z moralnim nadzorom tega življenja v tem smislu kot smo to razvijali v tem zapisu. Meditativno si predstavljam(o), da vem(o), kaj je treba storiti, da se bom(o) držal(i) božjih zakonov in služil(i) skupnosti. Z obrednimi vzorci pomirim(o) svoje strahove in dvome. Prakticiram(o)  verske drže kot so odpuščanje, prošnje, molitve, zahvaljevanje, ponižnost, poslušnost, služenje. Tako dobim(o) občutek, da ima moje/naše življenje smisel in da sem svoboden oz. smo svobodni.

Gostečnik (2018) v psihoanalitični relacijski paradigmi predpostavlja, da imata tako religioz ni kot nereligiozni človek svoje psihične razloge za vero oz. nevero. Zato je pomembno ugotovi ti, v kakšnega Boga verujoči veruje oz. v kakšnega Boga neverujoči ne veruje. Tudi religiozna oseba namreč ne veruje v Boga v katerega nereligiozna oseba ne veruje ali ne more verjeti. 
Gostečnik (2018) še vedno presega Freuda, začetnika psihoanalize, ki je aktualen še danes. Freud je religijo pojmoval kot izraz nevroze, torej kot patologijo, od katere je dobro ozdraveti. In kaj lahko danes psihoanaliza pove o religiji, ko je naredila nekaj korakov naprej od Freuda? Ko Gostečnik (2018) razvija relacijsko družinsko teorijo, odkrije, da je religioznost zapisana v samo človekovo bistvo kot bogopodobnost. Hadjadj (2005) odkriva neobhodnost družine v družine in s tem tudi njenega družinskega duha. 
Hadjadj (2012) opisuje razne trike, ki se jih poslužujejo demoni za odvračanje vernikov od prave vere. Med drugim se pretvarjajo, kakor da so sami goreči verniki zato da bi prepričali stranke, da verjamejo njim. Mnogi so prepričani, da je dobro počutje kar najbolj človeška kvaliteta, čeprav bi jo Nietzsche označil za preveč človeško (nem. allzumenschliches). Zanjo se pa demoni v vlogi trgovcev zelo potrudijo. Seveda ne gre vsega dogajanja demonizirati in mistificirati. Čemu verjeti v boljši svet, če v najboljšem že živimo, pa četudi ob koncu časov? Noam Chomsky meni, da le tedaj prevzamemo odgovornost za spremembe, če verjamemo v boljši svet. Havel pa meni, da se je opredelil za kritični optimizem nasproti naivnemu. Vredno se je truditi, četudi se bo morda končalo slabo. To vključuje smiselno tveganje in pogum v času negotovosti.
  
Pozitivno razodetje pomeni, da neposredno izkušamo božjo realnost. Dotlej pa ga še nihče ni videl. Cusanski je sledil Dionizu Areopagitu, po katerem je resnica polnost konkretnega,  complexio contrarium oz. coincidentia oppositorum. Krščanski duh kot seme za drevo življenja dozoreva postopno skozi stoletja in tisočletja. Treba misliti pozitivno razodetveno in ne le razumsko (post)razsvetljensko. 

Plotin in za njim Proklos sta bila zastopnika neopatonizma. V osnovne pojme in v miselne ter izrazne oblike novoplatonizma je torej Dionizij Areopagit vnesel svetopisemske in cerkvene motive. Bistvena poteza areopagiteske teologije je v tem, da nas vodi od vidnega, spoznavnega, od pojmovno dojemljivega k dejanskemu bistvu stvari. Dionizij uporabi razlikovanje med theorio (motrenjem) in theurgio (božje delovanje. Zakramenti so zanj krščanska theurgija (z drugimi besedami krščanska magija, ali drugače krščanska uporaba snovnosti), s pomočjo katere se uresničuje človekov odnos z Božanskim. Pri Dioniziju gre torej za Telogijo, ki ni toliko vedenje o Bogu, temveč predvsem spoznanje Boga preko motrenja. Govori o raznih vrstah teologije: simbolični, katafanični in apofatični. V 3. poglavju spisa O mistični teologiji razpravlja o tem, kaj so katafanična (pritrdilna) in kaj apofatična (zanikajoča) bogoslovja. Katafanična teologija izhaja iz tega. kar o Bogu trdimo, apofatična teologija pa iz našega razumevanja Boga, ko o njem ne moremo ničesar reči. Po Dioniziju nam teologija ne pove ničesar o lastnostih Boga, ampak o tem, kako naj ga slavimo. Areopagit ne verjame v emanacijo, ampak veruje v stvarjenje iz nič. Svojega bivanja namreč ne prejmemo od drugih ustvarjenih stvari, ki so v hierarhijah na višjem položaju od nas, ampak nas neposredno ustvarja sam Bog. Dionizij je odklanjal apologetiko. Ne gre za dokazovanje, ampak za poveličevanje. Himnična teologija je zanj metodologija teološkega mišljenja in govorjenja.

Transgeneracijske travme so v tem, da so se zapostavljenim staršem počutili preganjene ali zapostavljeni tudi otroci. Bernejevi 'hitreci' pogosto izpadejo kot preganjalci. Na transgene racijske travme bi bilo treba odgovoriti z 'zdravljenjem korenin'. To je tisto, kar Hren (2019) predvideva kot poglobljen pristop k spravi, a ne poimenuje. Država – nacija naj bi postali že prej, da bi preizkusili svojo državotvornost kot so jo Hrvatje, Srbi, Čehi. Sodeč po Avstrijcih in morda Britancih je verjetno lažje sestopati z bivšega imperialnega statusa kot pa pridobivati državotvornega.    

Morda sedanjih duhovnih voditeljev ne priznavamo, ker so nam preblizu ali pa niso v stilu nekdanjih misijonarjev, prerokov. To pa ne pomeni, da jih ni. Tako sta pokojni Janez Drnov šek in Borut Pahor že kar opazna. Za približno orientacijo povejmo, da je vernik s poslan stvom ljubeč, hvaležen, radodaren, ponižen, spokorjen, zvest, zaupen, upajoč, ponosen,… Nedavno preminuli slovenski politik Demosa krščanskih demokratov Ivan Oman je bil preprost in duhoven brez velikih in veliko besed. Že s svojo spravljivostjo in plemenitost jo je deloval povezovalno. V tem pogledu nam je ostal svetal zgled.  Oman je naravni aristo krat duha, kakršnih je pri nas le malo.

Vprašanje 'propada ali preživetja civilizacije' se danes še precej bolj zaostruje, kakor sem to pokazal v istoimenski e-knjigi. Zaradi pospešenih zunanjih sprememb bi se morali ljudje hitreje očiščevati od napak in grehov naših prednikov. Iluzija je, da vsi to zmorejo, hočejo ali celo, da to očiščenje pravilno ocenjujejo. Dejstvo je, da so nekatere civilizacije npr. Majev že propadle zaradi 'bruna v lastnem očesu'. Krščanski duh z lastnostmi, ki smo jih opredelili, omogoča dobro preživetje. Vstajenjski človek je sprejet v nebo kot varuh  zakladov zemlje.   Krščanska vera je vera v posmrtno nesmrtnost na osnovi upanja in ljubezni. V večnosti ohranimo sledove ran in minljivosti.  

Ne bi smeli pozabiti, da se duhovno razvija v nas počasi, postopno in da je v začetku potreb na disciplina gojenja, dokler nam ne pride v novo navado. Gre za stalno vajo, molitev, budnost razlikovanja, da ne zapademo v skušnjave zamenjav z drugimi duhovnostmi in z zlom, kot tudi za prošnje, zahvale, odpuščanja… 

Mitja Duh (2019) je zaradi odvisnosti od mamil in ropa odslužil 5 let zapora. Zaradi prepričanja, da si je treba povrniti spoštovanje, ugled, ljubezen, zaupanje, razčistiti z vestjo, popraviti krivice, se opravičiti, prenesti vso sramoto in zaničevanja ter postopno zaživeti, si je boril proti strahu, dokler ga ni premagal. Po odhodu iz zapora je namreč postal vnet športnik. Ustvaril si je tudi družino. Zanj in njemu podobne primere veljata rimska pregovora:  Najteže je premagati samega sebe (lat. se vincere ipsum longe est difficilium, kar pomeni, da je zmaga nad samim seboj največja (lat. Maximus victoria victoriam sibi). 

Videti je, da distopični romani in filmi, ki zadevajo tehnološki razvoj polje svobode zapira jo, utopični pa ga odpirajo.  Naša vsakdanja orvelovščina nas zmoti tedaj, ko ugotovimo, da nam trgovine ponujajo nekaj, kar so korporacije izkoristile kot naš nezavedni in nehotni vpliv. Iz članka je razvidno, da ne gre za to, v koliki meri sta prav ta dva romana vplivala na to, da smo tehnološko determinirani. Proti orvelovščini govori rimska etična norma, ki jo je oblikoval modri Ciceron v spisu De oratore 2,62 dejal »primum esse historiae legem, ne quid falsi dicere audeat, deinde, ne quid veri non audeat«. Prvi zakon zgodovine je, naj si ne drzne kaj lažnega povedati in drugi, naj si ne drzne kaj resničnega ne povedati«.   Šele na osnovi upoštevanja obeh zakonov je zgodovina učiteljica življenja (lat. historia magistra vitae)  

Orwell (2017) izpostavlja nevarnost sofističnih identifikacij oz. ekvivokacij in falsifikacij kot vojna je mir, svoboda je suženjstvo, nevednost je moč. To je današnji svet brez zasebno sti. Glavni junak romana Winston Smith živi pod budnim očesom Velikega brata in partije, ki ne dovoljuje unikatnosti, premočnih čustev, ljubezni, zdrave pameti in razmišlja nja. Ta početja kaznujejo na Ministrstvu ljubezni. Winstonov svet postaja vedno bolj hladen in zaprt. V ozadju pa stalno bije tudi vojna med tremi velikimi državami, ki sestavljajo celoten svet. Winston se odloči nekaj spremeniti, zavoljo tega in ljubezni do somišljenke Julije pa je pripravljen tudi umreti. Po interpretacijah Horvata in Kučiča (Horvat, Kučič, 2017) Huxleyjevega in Orwelovega romana je razvidno, oba slikata bodočnost negativno. To pa zato, ker se človek prostovoljno podreja oblasti, če je ta z njim prijazna. Huxleyjev roman izpostavlja fikcijsko hipotezo o biogenetiki, Orwell pa postresničnostno predstavo t. im. lingvističnega obrata, kjer je meja med resnico in lažjo zbrisana.     

Ob tem bi lahko zaključili, da je bolje ne stopiti v cono ugodja kot je težko izstopiti iz njega. kajti prostovoljni sužnji so zasužnjeni bolj kot prisilni. Ker slednji vedo, da so sužnji in vedo, da se je treba kakorkoli upreti če že ne storiti vse za svobodo.  

Papež Frančišek je najprej pozval svetovne vlade, naj se soočijo z vzroki današnjega suženjstva in jih s skupnimi močmi odpravijo . Nato se je 10. 2. 2019 z molitvijo obrnil k sveti Jožefini Bakhita.

Defoe je v romanu Robinzon Crusoe pokazal, da se raven tehnologije in proizvodni način nacionalne ekonomije življenja na samotnem otoku postopno obnovita, četudi bi na endistično katastrofičen način vse propadlo. Robinzon je za pomočnika pri ročnih delih oz. hišnih opravilih uporabil divjaka Petka. To je v svoji analizi funkcioniranja nacionalne ekonomije izkoriščanja pokazal že Karl Marx. V  eni izmed inačic filma po motivih Defoejevega romana o Robinzonu Cruseju divjak Petek zagospodaril civiliziranemu Robinzonu. Z njim 'mimetično tekmuje' (če uporabimo Girardovo sintagmo) in ga celo prehiteva v priučenih veščinah. 

Nekateri avtorji trdijo, da korporacije od nas kot 'uporabnikov digitalne tehnologije' zastonj zbirajo informacije o značaju naših aktivnostih, prodajajo pa jih prek oglaševalske industrije in trgovin kot blago. To pomeni, da nas nepooblaščeno nadzorujejo in hipotetično odločajo o tem, katere dobrine so za nas potrebne, primerne in celo najboljše. S pravno regulativo, denimo znotraj EU, naj bi omejili ta zunanji nadzor in si izposlovali prostor demokracije, ki je postal z dezinformacijami že okrnjen, saj smo bili kot volivci že večkrat zmanipulirani. Ali gre za zamenjavo vlog hlapca in gospodarja? Človek hoče ostati gospodar, ki uporablja tehnologijo vključno z G5 kot hlapca. Korporativno vodena tehnologija je novo sredstvo zasužnjevanja.  

Že Freud je ugotovil, da človek, ki mu 'ukazujejo' nagoni, ni gospodar v lastni hiši. Lahko goji le iluzije, ki pa se prej ko slej izjalovijo, ker njegovo podjetje ne opravičuje lastnih predpostavk in predstav. Enostransko izenačevanje svobode s samovoljo, vodi le do revanšizma. To je zaciklana nihilistična logika posredstvenja, kjer se izgublja človekovo dostojanstvo. Že La Boetijeva renesančna Razprava o prostovoljnem suženjstvu iz 16. stoletja pokaže, da poleg tradicionalnega prisilnega suženjstva nastaja še prostovoljno. Zanj je bila velika skrivnost politike poslušnost vladarjem. Zaradi cone ugodja se večina še danes nezavedno strinja, da jo vladni organi in drugi odločevalci zatirajo. Vendar je naše tiho soglasje oblastem mogoče po La Boetiju nenasilno umakniti. Večina vztraja pri nuji izbire, ki je absurdna svoboda pri Sartru, ker misli, da premišljene odgovorne odločitve niso potrebne. 

V socialistični šoli se nismo učili večperspektivnega mišljenja, ki pomaga osvetliti npr. problem nezaželenih podnebnih sprememb z več zornih kotov kot so moji, tvoji, sistemski interesi preživetja človeštva na Zemlji. Prevladovala je monodisciplinarnost. Manjka nam tudi faza ponotranjenja prehitrih sprememb. Zato le domnevno vemo, kaj je boljše, a pogosto delamo slabše. Vsi delamo napake, vendar pa nekateri vztrajajo pri njih.  Največja napaka je ostati  brez osebnega in družbenega načrta, brez notranjega življenja. Bivanjske praznine (Franklova sintagma), depresij, demence bo čedalje več. Hitrost navidezne osvoboditve (aluzija na Viriliov esej, 1996)  je hitrost dejanske zasužnitve. Osnovni problem občudovanja vladavine tehnike, natančneje rečeno: tehnogarhov, je etičen, apatično nerazlikovanje dobrega in zla.  

Nismo še začeli uresničevati koncepta konkretne svobode, kjer je svoboda enega pogoj svobode vseh. Takšna bi bila situacijsko funkcionalna, dogovorjeno individualno in družbe no odgovorna,  globalno kontekstualna in medsebojno komunikativno omejena. Nekaj časa je v času neuvrščenosti izven obeh vojaških blokov deloval sistem miroljubne koeksistence. Ker so tako danes kot v Rimskem imperiju navzoča različna verstva, velja rimski izrek: zaupaj, a vedi, komu! Lat. Fide sed cui vide! V dobi dezorientacije s propada njem starih vzorcev in še nejasnim nastajanjem novih, ne gre brez tveganja poguma za prave reči ob pravem času.  
         
Pred nami so humanitarne in človeške krize, kot so tornadi in potresi ter vojne in razselje vanja. To kapital izkoristi za javne in privatne storitve. Kleinova (Klein 2015) tudi v drugi knjigi razkriva destruktivnosti korporativnega kapitalizma. Dokazuje, da si transnacionalna podjetja ne pomišljajo zanikati okoljskih standardov v posameznih državah, če le lahko tako maksimirajo svoje prihodke in dobiček. Okoljske spremembe so po njenem potemtakem tudi posledica brezobzirnega izkoriščanja narave in njenih virov s strani korporacij, ki na eni strani potrošnikom kažejo spolirano podobo idealističnega življenja brez težav, hkrati pa v omarah skrivajo gomile okostnjakov, ki vse bolj nepovratno vplivajo na okolje, kjer živimo. 

Naomi Klein (2015) z mnogimi primeri kaže, da je korporativni kapital prodrl tudi v vse pore bolj ali manj navideznega reševanja okoljskih problemov, saj poskuša profitirati na račun te stalne okoljske krize, s čimer pa podnebne spremembe pretvarja v svojevrstno doktrino šoka. Kleinova rešitev vidi v popolnem energetskem prevrednotenju našega življenja, ki pa seveda mora upoštevati posebnosti industrijskega razvoja po svetu, saj je nemogoče zahtevati od razvijajočih ekonomij, kot sta kitajska in indijska, naj bistveno zmanjšajo svoje izpuste, dokler življenjski standard njihovih prebivalcev ne pride na nivoje, primerljive zahodnim, ki so svojo fosilno industrializacijo že skurile. Lahko Zemlja zdrži to globalno industrializacijo oz. informatizacijo? Po Naomi Klein je okoljska kriza tako preteča in njene posledice tako radikalne, da bi dejansko morala spremeniti vse, zlasti pa naše dolgoročno razmišljanje o okolju, ki ga bomo zapustili zanamcem.

Zakonca Erzar  (2017) analizirata vse fazne vidike navezanosti od odraščanja, prek najstniških let do starševstva in regulacije odnosov med odraslimi. Preplavi nas kaos neuglašenih glasov. Zato je italijanski psiholog Assagiolli razvil koncept  psihosinteze. Po eni strani imamo spremenljivo hierarhijo vrednot, po drugi pa demokratični dogovor med različnimi interesi v nas in med nami. 

Po znanih treh degradacijah človeka: 1. kopernikanski obrat-zemlja ni v središču vesolja, 2. Freud odkritje nezavednega – človek ni gospodar v lastni hiši in 3. Nietzsche - Boga ni sledi še 4. poskus degradacije nadčloveka, ki naj bi imel izboljšano telo in možgane, a ne bi imel zavesti. Vodili naj bi nas spremenjeni geni in algoritmi, kar pomeni sistemska pravila. Tehnologija g5 ne terja, da poslušamo svoj notranji glas. Ni samoumevno, da človek najprej posluša samega sebe. Zaradi zanemarjanja tihote produciramo čedalje več tekstov, za katere ne vemo, ali bodo komu kaj pomenili. 

Harari (2019) obeta bodočnost birokratske kontrole državljanov s podatkoslovjem. Dataizem je za Hararija nova religija, ki ima svoje vernike. Ti verjamejo v vsenavzočnost in vsemogočnost informacij. Po Luhmannu komunikacija komunicira sama s seboj, kar pomeni, da civilizacija komunicira sama s seboj. Vsi družbeni problemi so rešljivi z njihovimi prostimi  pretokom. Težave nastanejo, kadar je prost pretok blokiran. Nova usmeritev časa je 1. 'posnemi (s fotoaparatom ali selfijem), 2. naloži na disk, 3. deli z drugimi'. In vendar je to zoper delovanje Svetega duha, ki ljubi tišino.  Redundančnost oz. prezasičenost (dez)informacij vodi v kaos dezorientacij.   

Harari (2019) govori o več možnih negativnih scenarijih, ne da hotel opredeljene distopije tudi zastopati. Ponuja nam v premislek: ali smo živa bitja res le algoritmi, 2. Kaj je pomembnejše (umetna) inteligenca ali zavest, 3. Kaj bo z nami, ko nas bodo umetni algoritmi spoznali bolje kot se sami? Moj odgovor je, da je (za)vest najpomembnejša. To pomeni, da smo več kot algoritmi. Umetna inteligenca nas lahko bolje pozna glede vidnega, materialnega, procedurnega sveta, ne pa v našem jedru. Če bi bila Bakhita robotinja, se ne bi borila za svobodo.      

Zaznamuje nas vseprisotna tehnika, neprestan razvoj in vse, kar je dosegljivo nemudoma in kar se da izmeriti. Zato so duhovne vrednote bolj ali manj postavljene na drugi tir. Uspeh  se da meriti, vsi skrbimo za osnovno preživetje in hitimo iz dneva v dan. Še premalo se  zavedamo, kako naše vrednote in odnos do življenja zaznamujejo prav vsak naš dan.
  
Carvajal (2013, 2015, 2017) skuša pomagati bralcu, da se z Bogom pogovarja o življenju samem: o njegovih stvarnih vsakodnevnih okoliščinah, o konkretnih težavah in hrepene nju. To ni razprava za »strokovnjake«, temveč za ljudi, ki jih vsak dan srečamo na ulici, za družinsko mater, za delavca, za profesorja, za duhovnika. Pri nas so že prevedena njegova dela: Razmišljanja za post, veliki teden in velikonočni čas; (2013), Razmišljanja za advent, božič in Gospodovo razglašenje (2015); Razmišljanja za čas med letom, 1., 2., in 3. del. (2017). 

»Običajno križ najdemo v majhnih neprijetnostih, ki se jim upiramo, namesto ds bi jih sprejeli. Te moramo sprejeti in izročiti Bogu v duhu zadoščevanja brez pritoževanja. Pomagajo nam rasti v duhu pokore, ponižnosti, ljubezni, svetosti. Sicer nastane upor, nepotrpežljivost in malodušje« (Carvajal, 2013, 42,43) Na takšen in podobne načine nas Carvajal uči normativne slovnice. Pomembno je jezik Boga govoriti slovnično pravilno. V detajlih se pokažejo nepravilnosti, ki jih je več kot se zdi na prvi pogled. Hudič je v detajlih malih in velikih grehov. 

Dolg se kot kompleksni problem nahaja na križiščih simbolne zaveze, žrtvovanja, krivde, morale, teologije, ideologije,… Lazarratov zadolženi človek (l'homme endette) je videti kot nova antropološka kategorija, čeprav je to na nov način podrejeni homo oeconomicus, ki je zavrt v ustvarjalnosti.   Družba strahu je družba nadzora. Ne panika, ampak resna priprava. 

Blagor ubogim v duhu, kajti njihovo je nebeško kraljestvo. Aleluja. (Mt 5,3) Biti 'ubog v duhu' pomeni, da popolnoma zaupamo Bogu in nismo navezani na zemeljske dobrine. Trdno verjamemo v Božjo previdnost. Lahko smo obdani z bogastvom, a smo pri tem 'ubogi v duhu'. Duh uboštva pomeni, da zastonj dajajmo, ker smo zastonj prejeli. Zato 'uboštvo v duhu' pomeni ohranjati človeško dostojanstvo. 'Ubogi v duhu' smo »odvisni« od Boga, tako da smo neodvisni od vseh zemeljskih stvari.
Vsak član skušine začuti, da v njem deluje isti duh skupnosti kot v drugih.  Ta pa ni v vsakem nosilcu enako močan in izoblikovan ter zavesten. Tisti posamezniki, v katerih je skupni duh polnejši in močnejši, so obenem močnejši nosilci skupnosti« Predstavljene razlike znotraj duhovne skupnosti imajo vzgojni pomen, ki je v tem, »da člani skupnosti zaradi duhovnosti svoje skupnosti vplivajo duhovno drug na drugega. Vedno  najmočneje vplivajo tisti posamezniki, ki so duhovno najbogatejši in ki imajo pedagoško sposobnost obogatiti tudi druge. Vpliv imajo tudi duhovno revnejši posamezniki. 

Odkar se je Franc Pediček (1922-2008) v času socializma in še pozneje navidez don kihotsko boril proti etatistični šoli in pedagogiki preteklo že nekaj časa. Pediček je podpiral tudi idejo vseživljenjskega učenja in izobraževanja in sicer po naslednjem zaporedju življenjskih obdobij, ki jim ustrezajo posebne vede: otroštvu ustreza pedagogika, mladini hebegogika oz. mladinoslovje, odraslim andragogika, starostnikom gerontogogika in umirajočim tanatogogika. Težava ni v tem, da ne bi imeli ustanov, ki tovrstne specifične dejavnosti izvajajo, ampak je predvsem v tem, da niso medsebojno povezane. Jelenc obžaluje, da je šola premalo vpeta v vseživljenjsko edukacijo, vendar pa so premalo vpeta vanj tudi sicer obsežna andragoška prizadevanja na Andragoškem centru Slovenije. Za  tretje življenjsko prevzamejo 'štafetno palico' Inštitut Antona Trstenjaka v pretežno raziskovanem smislu, v izvajalnem in raziskovalnem pa Univerza za tretje življenjsko obdobje (UTŽO), Dnevni centri aktivnosti za starejše (DCA), itd.  Umirajočim se posveča Zavod za paliativno oskrbo. Naše šibko zavedanje o spremembah o kriznih fazah življenja, kakor jih je opredelil Erik Erikson v delu Identiteta in življenjski ciklus (ponatis v slovenščini 2015), naj bi postalo popolnejše, če bi ustrezne družbene ustanovami za osebnostno rast (personal growth) to osebno ciklično celovitost spremljale in spodbujale. 
      
Dve Beli knjigi o vzgoji in izobraževanju (1995 in 2011) opisujeta spremembe v šoli nove Slovenije. Napoveduje se nova Bela knjiga, vendar pa je letošnja epidemija očitno zavrla njeno nastajanje. V državah s stalnim  preverjanjem znanja in veščin učiteljev npr. na 5 let kot v nekaterih razvitih evropskih državah, ima šola večji ugled.  

Šola ni samo to, kar o njej odločajo politiki (po ugotovitvi 'šola je in bo politikum') od zgoraj in rečejo strokovnjaki od zunaj, ampak je živ organizem nenehnega srečevanja in interaktiv nega komuniciranja (ne le interpasivnega) udeležencev edukacije. Ocena, kakšna je šola, je odvisna od tega, s katerega zornega kota jo gledamo: s ptičje perspektive od zgoraj navzdol, z žabje perspektive udeležencev edukacije, ali od strani z vidika tistih, ki so z njo le širše povezani. V samostojni Sloveniji imajo večjo vlogo učenci s pravicami učencev in njihovi starši. Alternativne pedagogike so se razvijale vsaj od začetka 20. stoletja dalje npr. Paul Freire 'pedagogika zatiranih'. V 60. letih so nastajali koncepti transformativne šole (transformative school)  pri nas in v tujini. To novo šolo smo zastopali Franc Pediček, Barica Marentič Požarnikova, Bogomir Novak, Zora Rutar Ilc, Natalija Komljanc z uveljavljanjem koncepta formativnega ocenjevanja, Dušan Rutar s knjigo Kognitivno šolo (2013) in drugimi članki. 

Morda je naša javna šola ponekod ponovno zdrsnila na pretežno transmisivno, storilnostno, racionalno in rigidno raven.  Ni se pa treba spraševati, 'kakšno šolo hočemo', kakor da vrste znanih alternativnih idejnih predlogov ne bi bilo. Z Angelco Žerovnik sva v času 1996-2000 vodila Forum za humano šolo, potem pa je ravnatelj Jože Mlakar vrsto let vodil Mednarodni forum za razvoj šole. To odkrivanje 'tople vode' pomeni zaradi nepoznavanja zadeve govorjenje drug mimo drugega. Naša šola je nesporno vpeta v mednarodni prostor, kar dokazujejo mednarodne raziskave TIMSS, PIRLS, PISA, TALIS,…, ki jih vodi Pedagoški Inštitut. Naši učenci se uvrščajo z rahlimi odstopanji blizu povprečja evropskih držav glede znanja  posameznih predmetov. Katoliška edukacija je razvita že po celi vertikali od vrtca do visoke šole. Nesmotrno povezano vseživljenjsko učenje postane prav tako razdrobljeno kot šolsko, če mu gre pretežno za količino, ne pa za kakovost. Zato je pomembno, da je učenec v šoli čim bolj avtonomen, ker mu to kar najbolj omogočajo transformacijski koncepti kot transmisijski. Tako bo tudi pozneje znal izbirati smiselne oblike učenja.  
 
Po l. 2000 smo ob ekonomskem razvoju opazili tudi stopnja negativnih pojavov, 1. zlasti kriminala in nasilja v medsebojnih odnosih, 2. v vzgoji pa naraščanje vseh vrst zlorabe otrok. Zato so marsikje začeli temeljiteje razmišljati o možnostih dejavnejše integracije vrednot v vzgojni in izobraževalni sistem in vrednotna vzgoja brez indoktrinacije je postala že recept za najsodobnejši sistemski vzgojni pristop. 

Večina pedagogov in socialnih delavcev ocenjuje, 1. da so vrednote ključna sestavina vzgojno izobraževalnega sistema, 2. da je oblikovanje vrednot eden od najpomembnejših, če ne že najpomembnejši cilj vzgoje in izobraževanja in 3. da so pri nas bistveno premalo vključene, integrirane v vzgojno izobraževalni proces in družbeni sistem. Zakaj si lahko od dejavnejše vrednotne vzgoje obetamo izboljšanje? Če bi se ljudje ravnali v skladu z vrednotami in normami, bi bilo negativnih pojavov bistveno manj. Pomanjkljivost vrednotne vzgoje je v tem, da ne spodbuja dovolj odločenosti - vedenjskih namer, da bo posameznik ravnal v skladu s svojo vrednotno usmeritvijo. Danes dokaj dobro poznamo psihološke razloge, zaradi katerih nastaja neskladje med vrednotami in obnašanjem (Musek, 1993, 2000). Na podlagi tega znanja bi lahko z ustreznejšim oblikovanjem dejavnih vrednot, k čemur pa lahko prispeva ustrezna vrednotna vzgoja vplivali na obnašanje in zmanjšali obseg negativnih pojavov v družbi.

6. Evolucija in božja revolucija

Biblijska zgodba o Adamu in Evi ter izgubljenem raju je zapisana v prvi Mojzesovi knjigi. Na videz zgodba uči, da Adam in Eva nista ubogala Boga, zato sta bila izgnana iz svojega rajskega doma. Bistvo te zgodbe pa je nekje drugje. Adam in Eva sta bila prva človeka na začetku zgodovine, ki sta imela še vso evolucijo pred seboj. Nista razlikovala dobrega in zla. Zato sta naivno verjela v vse kar kdo reče.  

Kača simbolizira zlo. Ker jo je Eva poslušala, je odtrgala jabolko iz svetega drevesa, ki predstavlja znanja in ga pojedla in ponudila Adamu – je storila Greh in zato sta bila izgnana iz rajskega vrta. Duhovni nauki in koda te zgodbe: jablana simbolizira znanje o dobrem in slabem, kača simbolizira modrost – kače so tudi simbol velikih duhovnih učiteljev. 
Tako zgodbo o Adamu in Evi postane zgodba o upanju.

Zgodba o Adamu in Evi kaže na prepričanje, da je človeštvo v bistvu ena družina, saj vsi izvirajo iz enega para prvotnih prednikov. Prav tako daje osnovo za doktrino o padcu člove ka in izvirnem grehu, ki je pomembno prepričanje v krščanstvu, ne pa za judovstvo  ali  islam. V 1. Mojzesovi knjigi (Geneza) hebrejske Biblije v poglavjih od ena do pet obstajata dve pripovedi o stvarjenju z dvema različnima perspektivama. V prvem Adam in Eva nista imenovana. Namesto tega je Bog ustvaril človeštvo po Božji podobi in mu naročil, naj se množijo in so skrbniki vsega drugega, kar je Bog ustvaril. V drugi pripovedi Bog iz prahu oblikuje Adama in ga postavi v rajski vrt. Adamu reče, da lahko je z vseh dreves na vrtu, razen z drevesa spoznanja dobrega in zla. Nato je Eva iz enega od Adamovih reber ustvarje na za njegovo spremljevalko. Sta nedolžna in nerodna glede svoje golote. Vendar kača zavede Evo, da je jedla sadje s prepovedanega drevesa in nekaj sadja podari Adamu. To dejanje jima da dodatno znanje, vendar jima omogoča, da pričara negativne in uničujoče koncepte, kot sta sram in zlo. Bog prekolne kačo in tla. Bog ženski in moškem preroško pove, kakšne bodo posledice njunega greha, če ne bosta ubogala Boga. Potem ju izžene iz rajskega vrta. Bog ustvari Adama iz prahu, Evo pa iz Adamovega rebra, ki pomeni v hebrejščini tudi življenje. Pavšalno je za greh kriva najprej kača, potem Eva in nazadnje tudi Adam. 

Bistvena je božja bližina, ki je človek pogosto odklanja zaradi sramežljivosti in greha kot sta Adam in Eva, zaradi neodgovornosti za bližnjega.   Strokovnjaki, ki sistematično primerjajo mite, so odkrili mite o devicah, ki rojevajo junake, ki umrejo in nato vstanejo od mrtvih. Indija jih je prepolna takšnih zamislih v templjih ima piramidalne predstave pekla spodaj in raja zgoraj.   Budisti in džainisti imajo podobne zamisli. Od mrtvih je vstal tudi Oziris v Egiptu, Tamuza v Mezopotamiji, v Siriji Adonis in v stari Grčiji Dioniz. Tako Kristus kot Buda zavračata zunanje bogastvo v imenu notranjega. Kristusu ga ponuja hudič, Budi pa boginja Maja. 
V knjigi Geneze v hebrejske Biblije v poglavjih enega do pet, obstajata dve pripovedi z različnih zornih kotov. V prvem Adam in Eva nista imenovana. Bog ustvaril človeštvo po Božji podobi in jim naročil, naj se množijo in so  skrbniki vse zemlje. V drugi pripovedi Bog iz prahu  napravi Adama in ga postavi v rajski vrt. Adam lahko je z vseh dreves na vrtu, razen z drevesa spoznanja dobrega in zla.  Nato  je Evo ustvaril iz enega od Adamovih reber oz. dela življenja, da bi bila njegova spremljevalka. Kača  zapelje Evo, da je jedla jabolko s prepovedanega drevesa in ga je dala jesti tudi Adamu. Ta dejanja jim omogoči novo znanje in občutke golote in sramu. Bog pozneje preklinja kačo in jo obsodi, da se bo plazila po tleh. Bog ženski in moškem preroško pove, kakšne bodo posledice njihovega greha, če ne bosta  ubogala božjih zapovedi. Potem ju izžene iz rajskega vrta.
Mit je bil v poznejših abrahamskih tradicijah temeljito razvit in so ga sodobni bibličarji v veliki meri analizirali. Interpretacije in prepričanja v zvezi z Adamom in Evo ter zgodba, ki se vrti okoli njih, se med različnimi religijami in sektami razlikujejo; na primer islamska različica zgodbe trdi, da sta bila Adam in Eva enako odgovorna za svoje grehe ponižnosti , namesto da bi bila Eva prva, ki je bila nezvesta. Zgodba o Adamu in Evi je pogosto upodobljena v umetnosti, zlasti v literaturi.
Zgodba o padcu Adama se pogosto šteje za alegorijo. Ugotovitve v populacijski genetiki , zlasti tiste v zvezi z Y-kromosomskim Adamom in mitohondrijsko Evo , kažejo, da prvi par "Adama in Eve" človeških bitij ni nikoli obstajal.
Za odpiranje poglavij Geneze zagotavljajo mitsko zgodovino infiltracije zla v svetu. [5] Bog postavi prvega moškega in žensko (Adama in Evo) v njegov rajski vrt , od koder so pregna ni; sledi prvi umor in božja odločitev, da bo uničil svet in rešil samo pravičnega Noeta in njegove sinove; potem se iz njih spusti novo človeštvo in se razširi po vsem svetu, toda čeprav je novi svet tako grešen kot stari, se je Bog odločil, da sveta ne bo več uničil s poplavo, in Zgodovina se konča s Terah, Abrahamovim očetom, iz ki bodo potomci Božjega izbranega ljudstva, Izraelci. 
Adam in Eva sta prva biblijska moška in prva ženska. Adamovo ime se prvič pojavi v 1. Mojzesovi knjigi s skupnim pomenom, kot "človeštvo"; pozneje v 1. Mojzesovi 2–3 vsebuje določen člen ha , enakovreden angleškemu jeziku „the“, kar pomeni, da je to „človek“. V teh poglavjih Bog oblikuje človeka (ha adam) iz zemlje (adamah), mu vdahne življenje v nosnice in ga postavi za skrbnika stvarstva. Bog nato človeku ustvari ezer kenegdo , "njemu ustreznega pomočnika", s njegove strani ali rebra.  Beseda "rib" je besedna igra v sumer skem jeziku ,"pomeni tako" rebro "kot" življenje ". Imenujejo jo ishsha ," ženska ", ker je, kot piše v besedilu, oblikovana iz ish ," moški ". Moški jo sprejme z veseljem in bralcu je rečeno, da bo moški od tega trenutka pustil starše, da se bodo "prijeli" za žensko, ki bosta postali eno telo.  
Prvi moški in ženska sta v božjem rajskem vrtu, kjer je vse stvarstvo vegetarijansko in ni nasilja. Jesti smejo od vseh dreves, razen enega, drevesa spoznanja dobrega in zla. Ženo, ki jo govori kača, mika, da bi pojedla prepovedano sadje, nekaj da moškemu, ki tudi je. (V nasprotju s priljubljenim mitom ne moti človeka, ki je bil videti navzoč pri srečanju s kačo).  Bog preklinja vse tri, moški do življenja trdega dela, ki mu sledi smrt, ženska do porodne bolečine in do podrejenosti svojemu možu, kača pa naj se plazi po trebuhu in trpi sovraštvo obeh. Nato Bog obleče goloto moškega in ženske, ki sta postala podobna spoznanju dobrega in zla, nato pa jih prežene z vrta, da ne bi jedli plodov drugega drevesa, drevesa življenja in živeli večno. 
Zgodba se nadaljuje v 1. Mojzesovi knjigi s pripovedjo o "izgonu iz »Raja«. Ta  zgodba  dopušča, da lahko ta del označimo kot prispodobo ali "modro pravljico". Izgon iz zgodbe o Edenu se začne z dialogom med Evo in kačo, ki je bila v 1. Mojzesovi knjigi. Geneza kače ne identificira s Satanom. Eva se je odzvala cinizmu bitja s ponavljanjem božje prepovedi jesti sadeže z drevesa spoznanja (1. Mojzesova 2: 17 ). Kača Evi zagotavlja, da ji Bog ne bo dopustil, da bo umrla, če bi jedla sadeže. Obenem pa bi se ji "odprle oči" in bi bila "kot Bog, ki pozna dobro in zlo" ​​(1. Mojzesova 3: 5 ). Eva si želi pridobiti modrost drevesa spoznanja s sadežem, ki ga da tudi Adamu (1. Mojzesova knjiga 3: 6 ). S tem moški in ženska prepoznata svojo nagoto in si prikrijeta spolovila s figovimi listi (1. Mojzesova 3: 7 ).  
V nadaljevanju dialoga Bog dvomi v moškega in žensko (1. Mojzesova knjiga 3: 8–13). Bog začne dialog tako, da moškega pokliče z retoričnim vprašanjem, namenjenim razmisleku o njegovi nepravičnosti. Moški razloži, da se je iz strahu skril na vrtu, ker je spoznal lastno goloto (1. Mojzesova 3:10 ). Nato sledita še dve retorični vprašanji, namenjeni prikazovanju zavedanja o kljubovanju Božji zapovedi. Nato moški na žensko opozori kot na resnično storilko in nakazuje, da je za tragedijo odgovoren Bog, ker mu je ženo dal Bog (1. Mojzeso va 3:12). Bog izzove žensko, da se razloži, in krivdo preloži na kačo (1. Mojzesova 3:13 ). 
Nato se izrečejo božje izreke treh sodb proti vsem krivcem, 1. Mojzesova 3: 14–19 . 
Sodni prerok in narava zločina se najprej položijo na kačo, nato na ženo in na koncu na moškega. Na kačo Bog položi božansko prekletstvo . Ženska prejema kazni, ki vplivajo nanjo v dveh glavnih vlogah: med porodom bo doživljala bolečine, med porodom bolečine in medtem ko bo zaželela moža, bo vladal nad njo. Moška kazen ima za posledico, da Bog preklinja zemljo, s katere je prišel, in nato dobi prerokbo o smrti, čeprav človek v besedilu ni opisan kot nesmrten. Moški v besedilu v 1. Mojzesovi 3:20 nenadoma žensko poimenuje "Eva" (heb. Hawwah ), "ker je bila mati vseh živih ". Bog izdeluje kožna oblačila za Adama in Evo ( 1. Mojzesova 3:20 ).
Hiazmu struktura smrtne Oracle dana Adamu v Genezi 3:19 , je povezava med človekovega ustvarjanja iz »prah« ( Genesis 2: 7 ), v "zameno" od svojih začetkov: [24] ", da se vrnete, na saj ste bili z nje vzeti, saj ste prah in v prah se boste vrnili. "
Račun o vrtu se konča z božanskim monologom, ki določa izgon para in izvedbo tega premisleka ( 1. Mojzesova 3: 22–24 ). [13] Razlog za izgon je bil preprečiti človeku, da bi jedel z drevesa življenja in postal nesmrten: "Glejte, človek je postal kot eden od nas, da spoznamo dobro in zlo; in zdaj, da ne bi dal roko njegovo, vzemite tudi drevo življenja in jejte in živite večno. "( 1. Mojzesova 3:22 ). Bog izžene Adama in Evo z vrta in namesti  kerubine (nadnaravna bitja, ki zagotavljajo zaščito) in "nenehno meč", ki varuje vhod ( 1. Mojzesova 3:24). 
Geneza 4 pripoveduje o življenju zunaj vrta, vključno z rojstvom prvih otrok Adama in Eve kot sta Kajn in Abel in zgodbo, po kateri Kajn ubije Abela. Adamu in Evi se rodi tretji sin Set, Adam pa je imel "druge sinove in hčere" ( 1. Mojzesova 5: 4 ). V 1. Mojzesovi knjigi so našteti Adamovi potomci od Seta do Noeta s starostjo ob rojstvu njihovih prvih sinov in starostjo ob smrti. Adamova starost ob smrti je 930 let. Glede na Jubilejno knjigo se je Kajn poročil s svojo sestro Awan, hčerko Adama in Eve.  
Prvotna zgodovina tvori uvodna poglavja Tore , pet knjig, ki sestavljajo zgodovino izvora Izraela. To je v 5. stoletju pr.n.št. doseglo nekaj takega, kot je bilo v sedanji obliki toda 1. Mojzesova 1–11 kaže malo povezanosti s preostankom Biblije: npr. imena njenih likov in zemljepis - Adam (človek) in Eva (življenje), dežela kima ("potepanje") itd. Prej  so simbolični kot resnični,  in skoraj nobena oseba, kraj in zgodba, omenjena v njej, ni nikjer drugje srečna. Zaradi tega so znanstveniki domnevali, da Zgodovina tvori pozno sestavo, pritrjeno na Genezo in Pentatevh, ki bo služila kot uvod. Kako pozno je predmet razprave: v eni skrajnosti so tisti, ki ga vidijo kot produkt helenističnega obdobja, v tem primeru ne more biti prej kot v prvih desetletjih 4. stoletja pred našim štetjem; Po drugi strani pa so nekateri učenjaki, zlasti John Van Seters,  jahvistični vir datirali v izgnansko predperzijsko obdobje (6. stoletje pr. N. Št.) Ravno zato, ker prvotna zgodovina vsebuje toliko babilon skega vpliva v obliki mita.Prvotna zgodovina temelji na dveh ločenih "virih",  duhovniškem viru in tistem, kar včasih imenujejo jahvisvir in včasih preprosto "ne-duhovniški"; za namen razprave o Adamu in Evi v Knjigi Geneze lahko izraza "ne-duhovniški" in "jahvistični" štejemo za zamenljivi.  
Tudi v starodavnem judovstvu je bilo priznano, da obstajata dva različna razloga za ustvarjanje človeka. Prvo poročilo pravi "moški in ženska [Bog] ju je ustvaril", kar pomeni hkratno stvarjenje, drugo poročilo pa pravi, da je Bog ustvaril Evo po Adamovem stvarjenju. Midraš Rabu - Genesis VIII: 1 spravili na dva z navedbo, da Genesis ena, "ki jih moški in ženski je ustvaril", kaže, da je bog najprej ustvaril Adama kot hermafrodita,   telesno in duhovno tako moških kot žensk, pred izdelavo ločena bitja Adama in Eve. Drugi rabini so predlagali, da sta bili Eve in ženska iz prvega računa dve ločeni osebi, prva pa je bila identificirana kot Lilith, številka, ki je bila drugje opisana kot nočni demon.
V 1. Mojzesovi 2: 7 "Bog diha človeku v nosnice in postane nefesh hayya ", kar pomeni nekaj podobnega angleški besedi "biti", v smislu telesnega telesa, sposobnega za življenje; Pojem " duša " v sodobnem pomenu v hebrejski misli ni obstajal šele okoli 2. stoletja pred našim štetjem, ko je ideja telesnega vstajenja postala priljubljena. [36]
Nekateri zgodnji očetje krščanske cerkve so Evo odgovorni za Padec človeka in vse naslednje ženske postale prve grešnice, ker je Eva premamila Adama, da je storil tabu. "Vi ste hudičeva vrata", je Tertulijan rekel svojim bralkam in nadaljeval z razlago, da so odgovorne za Kristusovo smrt: "Zaradi vaše puščave [tj. Kazni za greh, to je smrt], celo Sin Bog je moral umreti. " [37] Leta 1486 sta dominikanca Kramer in Sprengler s podobnimi trakti v Malleus Maleficarum ("Kladivo čarovnic") upravičila preganjanje "čarovnic".
Srednjeveška krščanska umetnost je Edensko kačo pogosto upodabljala kot žensko (pogosto jo označujejo kot Lilith), s čimer je poudarjala zapeljivost kače in njen odnos do Eve. Več zgodnjih cerkvenih očetov , vključno s Klemenom Aleksandrijskim in Evzebijem iz Cezareje, je hebrejsko "Heva" razlagalo ne samo kot ime Eve, temveč v svoji težki obliki kot "ženska kača".
Na podlagi krščanskega nauka o padcu človeka je prišel nauk o izvirnem grehu . Sveti Avguštin iz Hipona (354–430) je v sodelovanju z latinskim prevodom Pisma Rimljanom  apostola Pavla razlagal tako, da je rekel, da je Adamov greh deden: "Smrt je zaradi Adama prešla [na vse ljudi] , [v katerem] so vsi grešili ", Rimljanom 5:12 [38] Izvirni greh je postal pojem, da se človek rodi v stanju grešnosti in mora čakati na odrešitev. Ta doktrina je postala temelj zahodnokrščanske teološke tradicije, vendar je ne delijo niti judovstvo niti pravoslavne cerkve.
Skozi stoletja se je iz teh naukov razvil sistem edinstvenih krščanskih verovanj. Krst se je v mnogih cerkvah razumel kot očiščenje madežev dednega greha, čeprav je bila njegova prvotna simbolika očitno ponovno rojstvo. Poleg tega je bila kača, ki je zamikala Evo, razlagana kot Satan , ali da je Satan uporabljal kačo kot ustnik , čeprav v Tori ni omenjene identifikacije in v judovstvu ni.
Glede resničnega obstoja rodovnikov - kot o drugih pripovedih iz Geneze - Katoliška cerkev uči, da sta bila Adam in Eva zgodovinska človeka, osebno odgovorna za izvirni greh. To stališče je pojasnil papež Pij XII v enciklici Humani Generis , če je papež obsojal teorijo poligenstva in izrazil, da izvirni greh prihaja "iz greha, ki ga je dejansko storil posamezni Adam". 
Gnostični krščanstvo razpravljali Adama in Evo v dveh znanih besedilih kot sta "Apokalipsa Adama " najdemo v Nag Hammadi dokumenti in zaveze Adama . Ustvarjanje Adama kot protoantropa , prvotnega človeka, je osrednji koncept teh spisov.
Druga gnostična tradicija je trdila, da sta bila Adam in Eva ustvarjena, da bi pomagala premagati Satana. Kačo, namesto da bi jo identificirali s Satanom, Ofiti vidijo kot junaka . Spet drugi gnostiki so verjeli, da je Satanov padec prišel po ustvarjanju človeštva. Tako kot v islamski tradiciji tudi v tej zgodbi Satan zaradi ponosa ni hotel pokloniti Adama. Satan je dejal, da je bil Adam slabši od njega, saj je bil iz ognja, medtem ko je bil Adam iz gline. Ta zavrnitev je privedla do Satanovega padca, zabeleženega v delih, kot je Enohova knjiga .
V islamu muslimani s spoštovanjem gledajo na Adama ( Ādam ; arabsko : آدم ), ki je oče človeštva . Eva (Ḥawwāʼ; arab.: حواء ) pa je "mati človeštva". Ustvarjanje Adama in Eve je omenjeno v Kuranu , čeprav različni kuranski tolmači dajejo različne poglede na dejansko zgodbo stvarjenja (Qurʼan, Surat al-Nisaʼ, 1. vrstica). 
V Al Qummi je tafsir o rajskem vrtu , kot kraj, ni bilo povsem zemeljska. Po Kur'anu sta Adam in Eva v nebeškem Edenu jedla prepovedano sadje . Posledično sta bila oba poslana na Zemljo kot božja predstavnika. Vsaka oseba je bila poslana na gorski vrh: Adam na al-Safi in Eva na al-Marwah . V tej islamski tradiciji je Adam jokal 40 dni, dokler se ni poke sal, nato pa je Bog poslal Črni kamen in ga naučil hadža. V skladu s preroškim  hadisom  sta se Adam in Eva ponovno združila na ravnici ʻArafat, blizu Meke. Skupaj sta imela dva sinova, Qabila in Habila. Obstaja tudi legenda o mlajšem sinu po imenu Rocail, ki je ustvaril palačo in grob z avtonomnimi kipi, ki so tako resnično živeli življenje moških, da so se zmotili z dušami.  
Koncept "izvirnega greha" v islamu ne obstaja, ker je po njegovem iskal Adama in Evo Bog. Ko Bog ukaže angelom, naj se priklonijo Adamu, je Iblī vprašal: "Zakaj naj se priklonim človeku? Jaz sem iz čistega ognja in on je iz zemlje." [44] V liberalni gibanja znotraj islama si je ogledalo Bog je poveljeval angele prikloniti pred Adam kot povzdignjenje človeštva, in kot sredstvo za podporo človekovih pravic ; drugi na to gledajo kot na to, da Adamu pokažejo, da bo največji sovražnik ljudi na zemlji njihov ego. [45]
V svahili literaturi je Eva jedla s prepovedanega drevesa in jo tako izgnala, potem ko jo je Iblis zamikal. Potem Adam junaško jedo iz prepovedanega sadja, da bi sledil Evi in ​​jo zaščitil na zemlji. [46]
Bahami razumejo zgodbo o Adamu in Evi le simbolično z univerzalnim pomenom božje skrivnosti. Adam simbolizira "nebeškega duha", Eva pa "človeško dušo", Drevo znanja simbolizira "človeški svet", kača pa "navezanost na človeški svet" Adamov padec predstavlja način, kako se je človeštvo zaveda vprašanja dobrega in zla glede na božjo voljo.
Medtem ko je bilo tradicionalno mnenje, da je Mojzesovo knjigo Geneze napisal Mojzes in je veljala za zgodovinsko in metaforično, sodobni učenjaki menijo, da je pripoved o nastanku Geneze eden izmed različnih mitov o starodavnem izvoru.  
Analiza Svetega pisma pokaže, da je besedilo rezultat zbiranja več prejšnjih tradicij in pojasnjuje očitna protislovja. Na druge zgodbe iste kanonske knjige, kot je pripoved o poplavi Geneza , prav tako velja, da so nanje vplivale starejše literature z vzporednicami v starejšem Epu o Gilgamešu.  
Z znanstvenim razvojem v paleontologiji, geologiji, biologiji in drugih disciplinah je bilo ugotovljeno, da imajo ljudje in vsa druga živa bitja istega skupnega prednika, ki se je skozi milijarde let razvijal skozi naravne procese in oblikoval življenje, ki ga vidimo danes.  
V biologiji najnovejše pogoste prednike, ki jih izsledimo z uporabo Y-kromosoma za moško in mitohondrijsko DNA za žensko linijo, običajno imenujemo Y-kromosomski Adam  oz.  Mitohondrijska Eva . Ti se ne odcepijo od enega para v isti dobi, tudi če so si imena sposodila od Tanaha.  
Osnovno vprašanje zgodbe o Adamu in Evi oz. božjega stvarjenja je propad ali preživetje civilizacije. Morda bo 21. stoletje res mistično, intuitivno in metafizično. Že Kant je napisal Prolegomeno za novo metafiziko, Heidegger pa je raziskal temelje dosedanje. Nova metafizika uma bo ars interpretandi integrativne duhovne izkušnje in z njo vred generativne transformativne grama tike. Gotovost teoloških diskurzov sloni na avtoriteti. Ti diskurzi izhajajo iz propozicij, ki so slovnice religioznega diskurza (Žalec, 2016). Duhovno resničnost, ki nastaja, bo mogoče razumeti v tem smislu.  

Zgodba o Adamu in Evi nam pokaže, da so božji zakoni nad človeškimi. Kadarkoli želi človek doseči napredek, dobi kazen, ker je naravi nekaj neupravičeno odvzel. O tem govori že Ajshilov mit o Prometeju, ki ga bogovi priklenejo na skalo, ker jim je ukradel ogenj. Ne nazadnje je pogubljen tudi Goethejev Faust, dokler je za svojo vsevednost zavezan Mefistu. Spoznanje, ki ga ne prežema božja ljubezen ni vredno nič.     

Po tej paradigmi ustvarjanje poteka kot izliv ali celo preobrazba v prvotnem absolutu oz. Bogu . Najvišja svetloba ali zavest se spušča skozi vrsto stopenj, gradacij, svetov ali hipostaz, postaja postopoma bolj materialna in utelešena, preden se končno obrne, da se vrne k Enemu in uvede svoje korake skozi duhovno znanje, kontemplacijo in vzpon.

Vrhovni primer te oblike razmišljanja je neoplatonzem s Plotinom in njegovimi nasledni ki. Druge primere in razlage je mogoče najti v hindujski sekti kašmirskih šizizmov  in tantre na splošno, gnosticizma , sufizma in kabale . Hindujska ideja čaker lahko šteje tudi kot "mikrokozmični" dvojnik makro-kozmični involuciji in evoluciji. Jogi dvigne  Kundali ni ali življenjsko silo skozi in tako po vrsti prestopi vsako čakro vključno s kronsko čakro  osvoboditve.  

Zgodnji primer nauka o duhovni evoluciji najdemo pri Samkhyu, enem od šestih sistemov hindujske filozofije, ki sega več kot dva tisoč let in pol (čeprav njegova današnja oblika sega približno v 4. ali 5. stoletje). Za razliko od večine tipov klasičnega hinduizma je tradicionalna samkjanska filozofija ateistična in dualistična . Čisti duh (imenovan puruša ) pride v bližino s prakriti (psihofizične narave), ki moti njegovo ravnovesje. Kot rezultat, prvotni korenski prakriti (mulaprakriti ) je podvržen vrsti progresivnih preobrazb ali  razpletov v obliki zaporednih esenc, imenovanih tattvas. Najprej se pojavijo najbolj subtilni tattvi, nato progresivno bolj glodalni, vsak po določenem zaporedju in na koncu elementi in organi čuta. Cilj evolucije pa je, paradoksalno, sproščanje puruše in vrnitev v nemastno stanje. Zato se vse nagiba k cilju duhovne tišine. 

EF Schumacher  je razložil poenostavljeno kontinuiteto bivanja, ki temelji na ideji o štirih " kraljestvih " (mineralnih, rastlinskih, živalskih, človeških). Schumacher zavrača modernistične in znanstvene teme, njegov pristop pa spominja na univerzalno usmerjenost pisatelja Hustona Smitha  in verjetno prispeva k "holonomski" hierarhiji Kena Wilberja. 

Koncept duhovne evolucije poznajo tudi budisti William Sturgis Bigelow, zdravnik in budist, je povezoval biologijo in duhovnost. Priznaval je obstoj tako materije in duha. Svoje glavne ideje je razložil v knjigi (1908) Budizem in nesmrtnost.  Bigelow je uporabil koncept naravne selekcije kot mehanizem evolucije. Po avtorjevem mnenju duhovna evolucija vključuje posameznika, ki izhaja iz »brezpogojne zavesti« in se giblje »po lestvici evolucije, ki jo vodi naravna selekcija«. Nato se posameznik premakne na raven nebesne izkušnje in se končno lahko "vrne v brezpogojno zavest, iz katere izhajajo vse stvari". Bigelow je sprejel tako materialno kot duhovno evolucijo in verjel je tudi, da sta budizem in znanost združljivi. 
 
Albert Nizka je zen mojster in avtor Izvor Human Nature: Zen budistični izgleda v Evolution (2008) nasprotuje neo-darvinizma in teorijo sebičnega gena , kot trdi, da so materialisti . Prav tako nasprotuje kreacionizmu, da je dogmatičen, in namesto tega zagovarja duhovno evolucijo.  

Teorije o duhovni evoluciji so pomembne v mnogih okultnih in ezoteričnih naukih, ki poudarjajo napredovanje in razvoj posameznika bodisi po smrti (spiritizem) bodisi prek zaporednih reinkarnacij (teozofija).

Spiritualisti so z negotovostjo reagirali na teorije evolucije v poznem 19. in začetku 20. stoletja. Koncept evolucije na splošno ustreza duhovniški misli o progresivnem razvoju človeštva. Hkrati pa je verovanje v živalski izvor človeka ogrožalo temelje nesmrtnos ti duha, kajti če človek ne bi bil ustvarjen, bi bil malo verjetno, da bi bil posebej obdarjen z duhom. To je privedlo do spiritualistične evolucije. V 19. stoletju so angloameriške  spiritualistične ideje poudarjale napredovanje duše po smrti v višja stanja obstoja, v nasprotju s spiritizmom, ki dopušča reinkarnacijo. Spiritualizem je učil, da so po smrti duhovi napredovali v nove sfere obstoja. Po tej ideji se je evolucija v duhovnem svetu dogajala "hitreje in v pogojih, ki so ugodnejši za rast", kot na svetu.  

Biolog in spiritualist Alfred Russel Wallace (1823-1913) so verjeli, da bi lahko kvalitativne novosti pride skozi proces duhovnega razvoja, zlasti pojave življenja in duha. Wallace je te novosti pripisal nadnaravni agenciji. Pozneje v svojem življenju je bil Wallace zagovornik spiritizma in je verjel v nematerialni izvor za višje duševne sposobnosti ljudi. Verjel je, da evolucija nakazuje, da ima vesolje svoj namen in da določenih vidikov živih organizmov ni mogoče razložiti v smislu čisto materialističnih procesov. V članku iz revije iz leta 1909 z naslovom Svet življenja , ki ga je pozneje razširil v istoimensko knjigo. Wallace je v svoji knjigi Svet življenja izleta 1911 zagovarjal duhovni pristop k evoluciji in evolucijo opisal kot "ustvarjalno moč, miselnost in končni namen". Wallace je verjel, da naravna selekcija ne more razložiti inteligence ali morale v človeku, zato je predlagal, da so za to odgovorne nematerialne duhovne sile. Menil je, da duhovne narave človeka ne bi smelo nastati samo po naravni selekciji, izvor duhovne narave pa mora izvirati "iz nevidnega vesolja duha".  

Robert Broom se v Prihodu človeka sprašuje: Je bila nesreča ali dizajn? (1933). So  "duhovne agencije" vodile evolucijo, saj so bile živali in rastline preveč zapletene, da bi se lahko pojavile po naključju. Po Broomu sta obstajali vsaj dve različni vrsti duhovnih sil in psihiki so ju sposobni videti. Trdil je, da obstajata načrt in namen evolucije in da je izvor Homo sapiens končni namen evolucije. Precej evolucije je videti, kot da bi bila načrtovana, da bi bil človek rezultat drugih živali in rastlin. 
 
Angloameriška pozicija spominja na (in jo verjetno navdihujejo) koncepti iz 18. stoletja o temporalizaciji Velike verige bivanja. Duhovna evolucija namesto da bi bila fizični (ali fizično-duhovni) proces temelji na ideji o kraljestvih ali stopnjah, skozi katere duša ali duh prehajata na netemporalni, kvalitativni način. To je še danes pomemben del nekaterih spiritualističnih idej in je podobno nekaterim glavnim (v nasprotju s  fundamentalističnimi) protestantskimi krščanskimi verovanji, po katerih človek po smrti odide v "poletno deželo").

Teozofija predstavlja bolj izpopolnjeno in kompleksno kozmologijo kot spiritualizem, čeprav izhaja iz istega splošnega okolja. HP Blavatsky je razvil zelo izvirno kozmologijo, po kateri človeški rod (tako kolektivno kot s pomočjo nasledstva posameznih reinkarnacij in duhovne evolucije) prehaja skozi številne koreninske rase , začenši z ogromno eterično in nesmiselno poljsko ali prvo koreninsko dirko, skozi lemurijska (3.), atlantska (4.) in naša današnja "arijska" 5. rasa. To bo ustvarilo prihodnjo, post-arijsko 6. koreninsko raso visoko duhovnih in razsvetljenih bitij, ki bo nastala v Baji Kalifornija v 28. stoletju in še bolj vzvišeno 7. koreninsko dirko, preden se povzpnemo na popolnoma nadčloveška in kozmična stanja obstoja.

Ideje Blavatskyjeve so razvili njeni nasledniki, kot so CW Leadbeater, Rudolf Steiner, Alice Bailey , Benjamin Creme in Victor Skumin. Skumin je razlagal teozofske koncepte duhovne evolucije, definiral je "duhovnega človeka šeste koreninske rase, ki ima osem podvrst: HS0 Anabiosis spiritalis, HS1 Scientella spiritalis, HS2 Aurora spiritalis, HS3 Ascensus spiritalis, HS4 Vocatus spiritalis, HS5 Illuminatio spiritalis, NS6 Creatio spiritalisis in HS5. 

Čeprav je Blavatskyjeva vključevala elemente znanosti v vzhodno in zahodno ezoterično misel, je zavrnila darvinistično idejo razvoja človeka iz opic. Večina naslednjih ezoterikov se je s tem strinjala. Darvinistična razlaga evolucije s pomočjo materialnih dejavnikov, kot sta naravna selekcija in naključna mutacija, ne ustreza mnogim duhovnim evolucionistom, ki razlagajo, da evolucijo vodijo metafizična načela h končnemu duhovnemu ali božan skemu stanju. Teozofi verjamejo, da se duhovno razvijamo znotraj vrste ezoteričnih  iniciacij in bomo v prihodnosti postali ezoterični mojstri samih sebe podobno kot se duše postopoma dvigajo navzgor skozi duhovno hierarhijo skozi eone, ko se reinkarnirajo.

Kljub temu so nedavni teozofi in antropozofi (zlasti Hermann Poppelbaum) poskušali dejstva geologije in paleontologije vključiti v svojo kozmologijo in duhovno evolucijo. Danes teozofija nima več velikega vpliva, čeprav se še nadaljuje v določenih novodobnih religijah, ki temeljijo na t. im. Učenju vnebovzetih mojstrov.

Teurgija ima jasen koncept duhovne evolucije in končnega poenotenja z Bogom. Šteje, da Theurgy predstavlja še en izraz za visoko magijo in je znano, da je vplival na člane  Hermetičnega reda Zlate zore, za katere so mnogi menili, da je red teurgičen. Aleister Crowley je tudi njegov telemični sistem magične filozofije štel za teurgično tradicijo, saj je poudaril veliko delo, ki je v bistvu druga oblika duhovne evolucije. Verjame se, da ima veliko delo komunikacijo z osebnim angelom ali višjim jazom. 

Epigeneza je biološka interdisciplinarna teorija, po kateri so se človeški organi razvili naknadno. V skladu z duhovno evolucijo človek gradi na tistem, kar je že bilo ustvarjeno, vendar dodaja nove elemente zaradi delovanja duha. Ljudje imajo sposobnost, da postanejo ustvarjalci . Da bi človek izpolnil to obljubo, bi moral njegov trening omogočati izvirnost, ki razlikuje ustvarjanje od posnemanja. Ko epigeneza postane neaktivna, se pri posameznikih ali celo v evoluciji začne degeneracija. Preformacijska teorija pa priznava nastanek organov že v zarodkih. 

Ta koncept temelji na rosikrucijanskem pogledu na svet kot na vadbeno šolo, ki pravi, da se ljudje v življenju naredijo napake, čeprav se iz napak pogosto naučijo več. Trpljenje se šteje kot zgolj posledica napake, in vpliv trpljenja na zavest povzroči človek, da so dejavni po drugih progah, ki so ugotovili, da so dobri , v harmoniji z naravo. Ljudje se vidimo kot duhovi, ki obiskujejo šolo življenja z namenom, da se razkrije latentna duhovna moč, se razvijejo od nemoči do vsemogočnosti (povezano tudi z razvojem od nedolžnosti v vrline), ki je dosegel stopnjo ustvarjalnih bogov ob koncu današnje evolucije človeštva.  

Diadohovi ohranjeni duhovni spisi predstavljajo samosvojo strujo vzhodno-krščanske duhovnosti, ki je postala v naslednjem tisočletju postala izjemno vplivna: v njej srečamo izrazit poudarek na občutenosti duhovne izkušnje in notranji tišini, ki je za to občutenost nujen pogoj. Nikodem Hagiorit je Diadohove spise vključil v znamenito Filokalijo. O  Diadohu zapisal: »Da je bil moder mož, sijajen v delovanju in motrenju, se lahko pouči, kdorkoli to želi, če prebere razprave, ki so se nam ohranile in jih je napisal odlično, z ljubeznijo do modrosti, ki izhaja iz dolgotrajne izkušnje.«

Ne pogreznimo se v pridobivanje gmotnega bogastva, temveč si prizadevajmo za vzvišeno življenje, ki nam lahko koristi že danes. Ključ se skriva v kopičenju duhovnih zakladov, kar vodi v zares srečno in zadovoljno življenje. Kako pa lahko to storimo? Tako da beremo Božjo Besedo, Biblijo, in po tem, kar nas uči, tudi živimo.

Duhovna evolucija je filozofska , teološka, ezoterična ali duhovna ideja, da se  razvijata  narava in človeška bitja in / ali človeška kultura : bodisi izhajajoč iz ustaljenega  kozmološ kega vzorca (vzpona) bodisi v skladu z določenimi vnaprej določenimi potenciali. Besedna zveza "duhovna evolucija" se lahko pojavi v kontekstu " višje evolucije ", izraza, ki se uporablja za razlikovanje psihološke, mentalne ali duhovne evolucije od "nižje" ali biološke evolucije fizične oblike.  Koncept duhovne evolucije dopolnjuje tudi zamisel o ustvarjalnem impulzu pri ljudeh, znan kot epigeneza.  

V tej široki definiciji so teorije o duhovni evoluciji zelo raznolike. Lahko so kozmološke (opisujejo obstoj na splošno), osebne (opisujejo razvoj posameznika) ali oboje. Lahko so holistični (držijo, da višje resničnosti izhajajo in niso reducirane na nižje),  idealistične (držijo, da je resničnost predvsem mentalna ali duhovna) ali nedualne (držijo, da končne razlike med mentalno in fizično resničnostjo niso). V večji ali manjši meri jih   štejemo za teleološke .

Sri Aurobindo in Pierre Teilhard de Chardin opisujeta napredovanje od nežive materije v prihodnje stanje Božanske zavesti. Teilhard de Chardin omenja točko Omega, Sri Aurobin do pa nadčloveštvo. Teilhard de Chardin je odkrival Pekinškega človeka (lat. homo pekinensis). Predstavil je teleološki prikaz planetarne in kozmične evolucije, po katerem nastajanju atomov, molekul in neživih snovi sledi raz voj biosfere in organsko evolucijo, nato videz človeka in noosfere kot skupnega ovoja človeške misli. Po Teilhardu evolucija tu ne preneha, ampak nadaljuje z vrhuncem in združitvijo v točki Omega, ki jo poistoveti s Kristusom.

Arthur M. Young (1905-1995) in Edward Haskell sta neodvisno drug od drugega vključila ugotovitve znanosti v večjo teorijo duhovne evolucije in razširila tradicionalne kategorije ljudi, živali, rastlin in mineralov s kraljestvi, ki predstavljajo  fotone, atome  in  molekule.  Arthur M. Young analizira človeško stanje kot podmnožico večjega kraljestva "Dominiona", od tega sta 6. stopnjo zastopala na primer Kristus in Buda ter sedmo (končno) stopnjo še višjo raven razsvetljenstva ali spoznanja boga. Poleg tega Haskell in Young predstavljata globoka poročila o razvoju teh kraljestev v smislu kibernetskega načela. T. im. znanstveno predstavitev iste ideje ponuja Erich Jantsch v svojem poročilu o tem, kako se samoorganizi rajoči sistemi razvijajo in razvijajo kot niz "prelomov simetrije" skozi zaporedje materije, življenja in uma. Čeprav se dosledno drži razumevanja znanosti, Jantsch različne elemente kozmične, planetarne, biološke, psihološke in človeške evolucije uredi v en celoten okvir nastajajoče evolucije, ki se lahko ali ne šteje za teleološko. 

Meher Bab  je izraz involucija uporabila v svoji knjigi iz leta 1955 Bog govori, da opiše notranje potovanje zavesti po preseganju fizičnega ali grobega stanja do doseganja samozavesti kot združitve z Bogom. Po Meher Babi zavest duše v dvojnosti gre najprej skozi dolg proces evolucije forme, nato pa, ko doseže človeško obliko, zavest vstopi v proces "reinkarnacije" in končno doseže proces "involucije" oz. ki je vrhunec v uresničitvi boga. Ezoterična kozmologija Surat Shabda Yoga prikazuje celotno stvarstvo oz makrokoz mos kot izžarevano in urejeno v duhovno diferencirani hierarhiji, ki jo pogosto imenujemo jajca, regije ali ravnine . Običajno je nad fizično ravnino opisano osem duhovnih ravni, čeprav se imena in pododdelki znotraj teh ravni do neke mere razlikujejo glede na misijo in mojstra. (Ena različica ustvarjanja iz perspektive joge Surat Shabda je prikazana na spomeniku Sant Ajaib Singh Ji v „Veliki shemi vsega stvarstva“ .)

Konstitucija posameznika ( mikrokozmos ) je natančna replika makrokozmosa. Posledično je mikrokozmos sestavljen iz številnih teles , od katerih je vsako primerno za interakcijo s svojo ravnino ali območjem v makrokozmosu. Ta telesa so se skozi  juge  razvila  z  involu cijo (ki izhaja iz višjih ravnin na nižje ravnine) in evolucijo (vračanje iz nižjih v višje ravnine), vključno s karmo in reinkarnacijo v različnih stanjih zavesti. 
 
Kovačič Peršin (2016) pojasnjuje, kako postavlja papež Frančišek s svojimi reformami postavlja duhovne temelje nove civilizacije. Če je temu tako je izraz reforma preskromen. Gre za uresničevanje osnutka 'božje revolucije' po Benediktu XVI. posamezne reforme, ki jih Frančišek niti ne bo mogel do konca izvesti, ker so nedokončan projekt, so sestavine te božje revolucije. Jasno je, da z njimi naleti na odpor. 

James Redfield je v svojem romanu Celestine prerokba nakazal, da se človeštvo skozi izkušnje osebnih duhovnih spoznanj zaveda povezave med našo evolucijo in božanskim. Pred kratkim v svoji knjigi Bog in razvijajoče se vesolje: Naslednji korak v osebni evoluciji (2002) v soavtorju z Michaelom Murphyjem trdi, da je človeštvo na robu spremembe zavesti.

Razlaga družbenega in psihološkega razvoja, ki bi jo lahko obravnavali tudi kot teorija o duhovni evoluciji, je spiralna dinamika, ki temelji na delu Clare W. Gravesa. V delih integralnega teoretika Kena Wilberja  sta opisana tako kozmološka kot osebna razsežnost. V tej celoviti filozofiji (ki jo deloma navdihujejo dela Plotina, Hegla, Šri Aurobindo, Erica Jantscha in mnogih drugih) naj bi bila realnost sestavljena iz več področij ali stopenj, vključno z več kot eno od naslednjih: fizično, vitalno , psihični, vzročni (ki se nanaša na "tisto, kar povzroča ali ustvarja manifestni svet") in končni, skozi katerega se posameznik postopoma razvija. Čeprav je ta shema v glavnem izpeljana iz tibetanskega budizma, Wilber trdi (in uporablja številne tabele diagramov, da pokaže), da so te stopnje bivanja skupne vsem naukom modrosti. Za Wilberja se človek razvija skozi več stopenj oz. faz duhovne celovitosti. Zato je tudi Wilberjeva filozofija celostna. Spiralna dinamika napreduje razvoj napreduje od preživetja, ki temelji na lovu-nabiralcu, v magično-plemensko-agrarni stadij, arhitekturo stavb v urbanih mestih, v mitsko-religiozno-cesarski oder do racionalnega -znanstveno-kapitalistična stopnja na zeleno-celostno vključujočo stopnjo in nato vzpon na drugo stopnjo, kjer se razmišljajo in integrirajo vse prejšnje stopnje, in tretjo transpersonalno stopnjo, kjer se pri Theirad de Chardinu sčasoma doseže duhovna enotnost ali točka Omega, kjer so vse prejšnje stopnje vključene. Čuti, da se lahko posamezniki v vsaki stopnji povzpnejo do vrhunca zavesti - to so preroki, vizionarji in voditelji katerekoli regije in obdobja.

Jantsch (1980, 1980a, 1980b) razlaga, kakšno je samoorganizirajoče vesolje po holistični paradigmi evolucije. Ta samoorganizacija je združujoča evolucijska, ki interdisciplinarno vključuje kozmologijo,  biologijo,  sociologijo,  psihologijo  in  zavest.  Jantsch (1980) nadaljuje delo Ilije Prigogina o raztresenih in  neenakomernih  stanjih. Upošteva ga tudi Ken Wilber v delu Sex, Ecology, Spirituality.

Krščanska teologija nima niti reinkarnacije niti duhovne evolucije, ampak ima proces trinitarizacije. Namesto Chardinove točke omega ima teologija raje nebeško kraljestvo. 

Še vedno so v obtoku teorije o enojni naravi Kristusa, ki naj bi bil le Bog kot za koptsko cerkev ali le idealni človek kot za sodobne pelagijance. 

Res je, da so kristjani uporabljali za razumevanje jezika Boga različne gramatike, ki bi jih približno označili po zgodovinskih mejnikih koncilov kot so Nicejski, Kalcedonski, Tridentinski, prvi in drugi vatikanski koncil.   

Krhkost, slaba nagnjenja in grešnost, ki ji sv. Pavel pravi mesenost, so izvor nemoči in konfliktnosti. Stari mojstri duhovnega življenja učijo, da moramo iti s površine v notranjost, kjer moremo prepoznavati prave motive naših dejanj. 

Bruce Sanguin meni: "Čas je, da krščanska cerkev dobi kozmološki program. Zdaj vemo, na primer, da živimo v razvijajočem se ali evolucijskem vesolju. Evolucija je način, ki ga Svet ustvarja v prostoru in času, v vsaki sferi: materialni, biološki, družbeni, kulturni, psihološki in duhovni. Te nove kozmologije ne morejo vsebovati stari modeli in podobe Boga, ali pa stari načini, kako je cerkev organizirana." 
 
Zastopniki te smeri so prepričani, da je treba v evolucijsko teologijo vključiti 14-milijard let trajajočo zgodovino vesolja. Znanstveniki kot so Edward O. Wilson, Brian Swimme, Eric Chaisson, Ursula Goodenough, itd. so sprejeli pobude nekaterih liberalnih teologov npr. Gordon D. Kaufman, Jerome A. Stone, Michael Dowd, itd. Evolucijsko evangelist in napredni teolog Michael Dowd uporablja izraza 'ep o evoluciji in 'velika zgodba'. Menijo, da se  znanost in vera medsebojno ne izključujeta.  Ep o vesolju, biološki in človeški evoluciji, ki jo razkriva znanost, je podlaga za navdihujoč pogled na naše mesto v vesolju in nov pristop k religiji. Evolucija je videti kot verski duhovni proces, ki ni nesmiselna slepa priložnost.  Kritik Geoff Thompson pa trdi, da argumenti progresivnega krščanstva, kot jo zastopata Gretta Vosper in John Shelby Spong, niso prepričljivi. 

Napredno krščanstvo je pristop k krščanski veri, ki je pod vplivom postliberizma in postmo dernizma. Razglaša Jezusa iz Nazareta za Kristusa, Odrešenika in Gospoda; poudarja Jezusovo pot in učenje, ne le njegovo osebo; poudarja božjo neizbežnost, ne le božjo transcendenco; se raje naslanja na panenteizem kot na nadnaravni teizem; poudarja odrešitev tukaj in zdaj in ne predvsem v nebesih kasneje. Poudarja, da smo pripravljeni za večno življenje, ki je rešeno iz pekla kot tudi družbene in socialne vidike odreševanja namesto zgolj osebnih. Socialna pravičnost je sestavni del krščanskega učenja. Sveto pismo razume interpretativno in metaforično, ne pa nujno dobesedno. Ortopraksija pravih dejanj ima prednost pred pravoslišjem prepričanj. Sprejema razum, paradoks in skrivnost – namesto slepe zvestobo togim doktrinam in dogmam; homoseksualnost ni nujno grešna. Krščanstvo  pa ni edini veljavni oz. živ način povezovanja z Bogom. Kot omenja Wolsey, se napredno krščanstvo usmerja proti panenteizmu in ne proti nadnaravnemu teizmu..." Vloga panenteizma v naprednem krščanstvu prestavlja poudarek na prepričanju v kontemplativno prakso in izkustveno vero. Za progresivno krščanstvo so pogosto značilne kontemplativne ali meditativne oblike čaščenja. Zato išče Boga v telesu in ne več v duši. 

Zaključki 

Tema duhovnosti je nedokončana, ker »duh veje, kjer hoče« (Spiteris, Nigg, 2000) tja, kamor veter mojo pesem nosi (Stanko Avsenik), kar pomeni, da se nova izkustva sproti vpisujejo v strukturo sveta in svetega. Do določene meje smo zbrali dosedanja izkustva, ki so sicer odprta v neskončne razsežnosti vesolja. Verjamemo, da nastaja scientia universalis v ecclesia universalis. Sveti Avguštin je z opredelitvijo božjega mesta (de civitate dei) ta cilj razvoja predvidel. Proces nastajanja humane ekološko čiste globalizacije, trinitarizacije svetovnega miru k temu vodi. Gre za kozmopolitizem teocentričnega vidika življenja, ki je posvečeno Bogu.      

Vsemogočni (nem. allmaechtig, ang. allmaighty) Bog se rojeva kot najšibkejši. Do njega vodi pot dvojne presežnosti. Bog se je učlovečil, da bi mi postali božji. Stvarjenje iz niča poteka tako, da iz nemogočega nastaja možno in realno. Zato posamezniki večkrat naletimo na nepredvidljive dogodke. Večkrat naletimo na 'kljubovanje duha' (Franklov izraz), ko ne vemo, po čigavi volji se kaj dogaja. Po eni strani je Bog poslal na svojega Sina (rojenega po devici Mariji), kar pomeni, da Bog ta svet tako ljubi, da ostaja z nami in z njim kljub temu, da mi nismo vedno z njim – ga omalovažujemo ali celo zavračamo. Po drugi strani pa človek Boga ljubi kljub temu, da dogodki niso vedno po njegovi volji, na kar kažejo Jobove tožbe.       

Ker je duhovnost proces v nastajanju, je še skrivnost, ki se postopno razodeva. S tem zapisom sem želel vsaj delno odpraviti vrzel v spoznavanju duhovnosti. Zanimivo je, da le malo kristjanov pozna Svetega duha in se zateka k njemu po pomoč z molitvijo. Do določene meje sem razmišljanje sklenil, od tod dalje je zadeva stvar osebnega izkustva vsakega posameznika. 

V l. 2020 ostanimo povezani v miru. Upoštevajmo pa tudi Cankarjev napotek: če te globine duha kličejo, se spusti vanje brez obotavljanja. So prehodne oblike prehodov med posvetnim in Svetim duhom, zato ni mogoče dokončno ločiti enega od drugega, zrna od plev. Ob koncu časov se bo pokazalo, kje kdo stoji ali pade. Individualna osebnost pa uveljavlja svojo duhovnost v spominjanju in ponavljanju dogodkov trenutkov lepega, dobrega in resničnega. Vprašanje duhovne integracije je procesno odprto, ker ne poznamo njenega dokončnega stanja. Tudi posvetni proces globalizacije je nepregleden.  

V tej e-knjigi smo skušali pokazati na pogosto napako redukcije in s tem omejevanja krščan ske svete duhovnosti na posvetno duhovnost. Sveti duh in z njim sveta trojica sta več kot psihologistični prevod božje vsemogočnosti na psihične zmožnosti. Takšni prevodi so sicer vsakdanje razumljivi, niso pa razumljeni v jeziku božjih skrivnosti. Krščansko duhovnost je treba ohranjati v njeni specifični hipostatični uniji Boga kot ustvarjalca (ens creator) in človeka kot ustvarjeno bitje (ens creatum).   

Novi krščanski svet ima prihodnost na južni zemeljski polobli. Jenkins (2010) zanika, da bi bila Evropa zibelka krščanstva. V njej je prevladovalo šele v 13. stoletju. krščanstvo tudi ni vezano na zgolj eno kulturo. Lahko najde svoje mesto v vsaki, sicer ne bi bilo potencialno univerzalno. Seveda pa naleti kot religiolog tudi na ugovore. Še danes je podobna podoba kot v antiki: krščanstvo uspeva med revnimi, med bogatimi pa usiha. Krščanstvo je sposob no transformirati šibkosti v moč. Nadnaravno je nad naravnim. Zato je boj z demoni vsakdanji.

Vatimo je razložil pomen sodobnega krščanstva na šibek, postmoderni, sekulariziran način. Tako je Bog kot ljubezen ostal živ. Ni pantokratsko vsemogočen. Seveda je celovita filozofska sinteza vključevanja odnosov med troedinostjo Boga in različnostjo, med razumom in svobodo, med pravičnostjo in odgovornostjo, med posvetnimi logikami in božjo milostjo po transformacijski gramatiki lahko le procesna in začasna. Takšna je tudi pot integrativne duhovnosti, ki se v vsakdanjem izkustvu izkazuje predvsem parcialno. 
Osebna avtoregulacija je že implicitno sodelovanje z Bogom v smislu pomoči za samopomoč. Zato Wattimo (2004) lahko pozitivno religiozno ovrednoti stanje sekularizacije.   
Csikszentmihalyi (2019) izpostavlja naslednja načela življenja v sedanjem trenutku: 1. Vnašamo red v vsebine uma z doseganjem smotra. 2. Namen s sklepom privedemo v ukrepe in dejanja.  3. Cilj je ohranjati harmonijo v vsem, kar počnemo. S tem ustvarjamo enotno optimalno zanosno izkustvo. 

Sorokin (1962) razlikuje tri kulture: 1. Čutna, senzatska oz. materialistična, 2. Ideatska z abstraktnimi ideali (fašizem, komunizem). Morda je pomembneje, kako posameznik diferencira in integrira cilje za razvijanje svojih potencialov. Z avtonpmnostjo postane pomembna želja po osebni rasti, izboljševanju, samoaktualizaciji. Ko posameznik spozna, kaj zmore in česa ne, se navsezadnje zlije s sistemom. Nekateri od sebe do drugih ne pridejo, razlikujemo med tistimi, ki so poslušni normam, tistimi, ki so vmes in tistimi, kijih zavestno kršijo. Čim višja je stopnja, tem manj ljudi jo doseže. Le redki pridejo do univerzalnih vrednot. Ni pomembno, koliko je teh stopenj, pomembno je napredovanje k integraciji.   

Dejstvo je, da prej ko slej občutimo potrebo po duhovni veri. Duhovna ponudba je velika. Katero od mnogoterih duhovnosti bomo izbrali je odvisno od tega, ali slišimo božji klic in prepoznamo od kod prihaja. Pogoj, da izberemo krščansko duhovno vero je, da besede Svetega pisma padejo na humus oz. na naša plodna tla. Naša duša se prepozna v dobrem pastirju Jezusu, njegovi materi, kraljici Mariji in tolažniku Svetemu duhu. Če za to vztrajno molimo, se bo zgodilo. V tem medsebojnem sodelovamju se dogaja transformativna slovnica, kar pomeni, da se sproti učimo abecede nebeškega kraljestva. Če pa ne, tavamo od ene privlačne (psevdo)duhovnosti in verovanja do drugega, ne da bi kje našli prave odgovore na svoja vprašanja. 

Najbolje je slediti eni duhovnosti, ker kristjan sodi h kristjanom, budist k budistom, musliman k musimanom, čeprav poznamo že sinkretizme več verstev v eni npr. bahajci, novodobniki,… 

Občutki naše svobode nihajo. V enem obdobju smo svobodni bolj v drugem manj, tako kot so nekateri bolj kot drugi. Zdi se, da sta svoboda in nesvoboda dvojčici.    

Eksistencialna duhovna pedagogika je lahko le rezultat in anticipacija nastajanja nove duhovne realnosti. Ta nastaja v vmesnem času med starim in novim modelom. Na  naslov ljeno vprašanje lahko le delno odgovorimo, ker nimamo pregleda nad vsemi duhovnimi tokovi, ki se po svetu dogajajo. Prehajamo iz enega prehodnega obdobja v drugega. V dobi ekstremov (Hobsbawmov izraz) to pomeni nihanja iz ene skrajnosti v drugo. Naša hipoteza je, da je človekov odnos do sveta merilo njegove duhovne rasti in s tem odnosa do nadnaravnega oz. božjega. Ker je bil doslej novoveški oz. industrijsko moderni odnos slab, se je tudi duhovnost sekularizirala, kar pomeni, da je doživljala sušo. Nietzsche, ki je proglasil boga za mrtvega, je metaforično opisal to stanje kot 'puščavo, ki raste'.    

Janez Krstnik pričuje o Jezusu, ko pravi: »In jaz sem videl in pričujem« (v. 34). Janez je videl nekaj pretresljivega, torej ljubljenega Božjega Sina solidarnega z grešniki. Sveti Duh mu je dal razumeti to nezaslišano novost, ta resničen obrat. Medtem ko je v vseh verstvih človek, ki daruje in žrtvuje kaj bogu, pa je v Jezusovem primeru Bog, ki daruje svojega Sina za zveličanje človeštva. Janez pokaže to svoje čudenje in svoje soglasje s to pretresljivo novostjo, ki jo je prinesel Jezus, z bogatim izrazom, ki ga mi vsakič ponavljamo pri maši: »Glejte, Jagnje Božje, ki odjemlje greh sveta!« (v. 29).

Credo quia absurdum je latinska fraza, ki pomeni "Verjamem, ker je absurdno", je napač no pripisana Tertullianu, ki v svojem De Carne Christi piše o gotovosti, ker je absurdno ("prorsus credibile est, quia ineptum est "). Zgodnjemoderna, protestantska  in  razsvetljen ska retorika proti katolicizmu je pogojevala, da se ta stavek spremeni v "Verjamem, ker je absurdno". 

Integrativna univerzalna duhovnost nastaja počasi z mnogimi nazadovanji. Zdi se, da se krepi tendenca k razkroju civilizacije. Že prve civilizacije v novem veku pa Machiavelli in za njim Hegel sta vedeli, da se da z voljo ljudstva manipulirati. V Kristusovem času so bili to farizeji, Herod in Pilat. To danes diktatorji delajo.      

Nekaj učijo vsa verstva, nekaj pa le nekatera. Na prvi pogled se zdi, da so med njimi velike razlike, vendar so te predvsem na besedni in obredni ravni. nekateri menijo, da so to različne veje istega drevesa, le mi ne najdemo vedno prehode, ker jih slabo oz. premalo poznamo.

Jezus – vrata v nebeško kraljestvo. Jezus Kristus je »cilj človeške zgodovine, točka, v katero se stekajo vsa hrepenenja zgodovine in civilizacije, središče človeškega rodu, veselje vseh src in izpolnitev vseh njihovih teženj«. Kristus je osebno razodetje božje ljubezni. Kristus je vsa novost, večno mlada in presenetljiva novost. 

Iz novozaveznih pisem razberemo, da so Jezusovi učenci na osnovi sklepov o vstalem in poveličanem Jezusu pogosto strnili v imenih ki so mu jih dali:
- Kristus je naziv ki je pomenil Judovskega mesija, že davno obljubljenega kralja. Takrat so začeli oznanjati evangelij, tudi poganom je ta naziv že postal del Jezusovega osebnega imena in tako ga uporabljamo še danes. Toda prvotno judovski pomen je bil, da je Jezus s svojo osebnostjo in delom dopolnil vse starozavezne obljube in napovedi o rešitelju, ki mora priti.
- Odrešenik (aleluja) ali rešitelj. Božji sin je prišel na ta svet, da bi rešil ljudi greha in njego- vih posledic (prim. Mt 9,13; Jn 12,47).
- Gospod je bila beseda, ki so jo uporabljali pri vljudnem nagovoru. V Stari zavezi pa se rabi posebno ime za judovskega Boga. V Novi zavezi je Jezus prikazan kot Gospod, ki vlada nebesom in zemlji kot veliki kralj. Jezus je v središču krščanske vere.
- Veliki duhovnik je še ena izmed starozaveznih podob za nekoga, ki stoji med Bogom in ljudmi ter jim pomaga, da se spravijo z njim (prim. 1 Krn 6,34). Jezus popolnoma odgovarja tej vlogi srednika, ki vodi ljudi k Bogu (prim. Heb 8,1-6).
- Sin je ime, ki ga je Jezus rabil sam zase. Pogosto je govoril o tesnem in zaupnem odnosu, ki ga ima z Bogom Očetom (prim. Mt 14,33). Kristjani verujemo, da je bil Sin vedno Božji Sin - tudi pred Jezusovim rojstvom na zemlji (prim. Gal 4,4). Poznamo tudi Emanuela, ki je Bog z nami.
- Kristus je moč in modrost, ki osramoti tisto, kar j močno na tem svetu. 

Metafore poveličevanja so: Gospod Jezus, ti si kralj kraljestva, ki ni od tega sveta, jagnje božje, ki odjemlje grehe sveta, luč življenja,  vrata  tega sveta, resnica, pot, kruh življenja, kelih zveličanja, vinska  trta, dobri pastir.  Tako si opredeljeval sam sebe. Jezus govori o sejalcih,  ribičih, vinogradnikih, trgovcih, farizejih in pismoukih. Smokvino  drevo, ki ozeleni, gorčično zrno in  kvas napoveduje jo nastop božjega kraljestva, tisto, ki se posuši,  ponazarja  slabe odnose. Ne gre le za vprašanje, kdo je Jezus, ampak tudi za vprašanje, kdo smo mi. Smo božji otroci, tu smo, da ga slavimo, pripadamo Bogu, namenjeni smo v božje kraljestvo. 

Kristus ni samo osebno kraljestvo (gr. Origenov izraz je autobasileia) v nas, ampak je tudi skupno, to pa pomeni regiocentrično zastopstvo miru, pravičnosti in ljubezni. Vsaka religija s svoje strani prispeva k njemu. Na ta način Kristus ni omejen le na kristjane. Sam sebe pogosto imenuje Sin človekov. Izraz Sin Božji se zanj tudi uporablja, vendar v prenesenem smislu, ker je za čas antike veljalo, da se vladarji tako posvečujejo posvetno oblast z  utemeljitvijo, da izhaja iz skrite povezave z božjim izvorom. Pomenilo je totalitarno prisvajanje oblasti. Iz stare zaveze izhaja YHWH – jaz sem.  Kristus je novi Mojzes, ki dopolnjuje dekalog z blagri. Kako je možno razumeti 'coincidenco oppositorum'? razumemo jo po tem, da je Jezus pontifex – graditelj mostov. Gre za vzpon v absolutno, ker  je Bog  konec  človeka in to zato, ker je človek bitje  hrepenenja  po  neskončnem. Odrešenje je nujnost ljubezni. 

Jezus ni mit ali legenda (Girard, 2006). Je čista ljubezen, poosebljena potrpežljivost, pozornost, svetost, obzirnost, velikodušnost, sočutje;  je božansko usmiljen, je poosebljena dobrota in odpuščanje. Ni nobenega drugega imena, po katerem bi se odrešili in nobene druge besede, ki bila neminljiva. 

Moltmann (1996) razlikuje štiri vidike nebeškega kraljestva kot 1. kraljestva v prilikah, 2. v zdravljenju bolnikov, 3. v občestvu z Jezusom, 4. kraljestvo ubogih in otrok. Ad 1)  »Nebeško kraljestvo je podobno zakladu /.../, trgovcu, ki išče lepe bisere /.../, mreži, ki jo vržejo v morje /.../« (prim. Mt 13,44–52). Je mogoče biti ustvarjalen do skritega zaklada, dragocenih biserov, mreže, ki jo vržemo v morje? Mi smo le posoda za te prispodobe, za vrednote, ki se pretakajo skozi molitve, upe in zahvale.  Sv. Duh napolni nas. Vsaka od teh treh prilik pripoveduje zgodbo o iskanju in odkritju tega kraljestva, ker Bog že prihaja. Božje kraljestvo, ta skriti zaklad, je na njivi človekovega življenja, je najprej dar, ki ga odkrijemo v sebi. Trgovec, ki išče dragoceni biser in ga najde, proda vso svojo s trudom nabrano zbirko dragocenih kamnov in kupi ta biser. Mreža, ki jo ribiči vržejo v morje, zajame obilico rib. Nekaj je neužitnih kot je na polju nekaj plevela. »Tako bo ob koncu sveta,« pripoveduje Jezus: »Prišli bodo angeli in ločili hudobne od pravičnih. Pahnili jih bodo v ognjeno peč. Tam bo jok in škripanje z zobmi.«  Do časa žetve, tako odloči gospodar njive, Sejalec, naj rasteta skupaj pšenica in plevel. Do konca sveta smo vsi ljudje, tako hudobni kot pravični, v isti Ribičevi mreži. V Jezusovi se vidi, da v njej ni opredelitve tega, kdo je hudoben in kdo pravičen. Ta definicija, ki jo ljudje tako radi pripisujemo drug drugemu, je pridržana angelom ob koncu sveta. Šele oni bodo ločili hudobne od pravičnih. Znan je le konec hudobnih: ognjena peč, jok, škripanje z zobmi, kar pomeni žalost, bolečina in kesanje. To je transformacija v pepel in v goreče plamene. Tako kot so neužitne ribe vržene v morje, ki jih pogoltne in preoblikuje v nekaj koristnega, bodo krivični preobliko vani v ognju edino pravičnega. Kako in v kaj, ostaja nedoumljiva skrivnost! Bo končno to le ogenj božje ljubezni? Dokler pa se to ne zgodi, smo vsi v isti mreži! Moltmann bi verjetno našel model nove zvestobe Zemlji v trajnostnem razvoju in v ad 2) zdravih ljudeh v zdravi družbi (če parafraziramo Fromma). Njegov odgovor za učenje upanja je previdni pogum. 

Ad 3) Kristus je Bog vseh živih, vseh različnih nacionalnosti in verstev. Lahko bi se svetovne cerkve dogovorile za takšno ali drugačno ime boga. Kristus je tudi ženski princip v moškem. Iz sv. Pisma veje prepričanje, da  tudi sovražnik rabi našo ljubezen.  

Ad 4) Neprestano bi morali imeti pred očmi alegorijo o nebeškem kraljestvu, ki je podobno človeku, ki je zasejal dobro seme na svoji njivi. Medtem ko so ljudje spali, je prišel njegov sovražnik, zasejal ljulko med pšenico in odšel. Ko je setev zrasla in šla v klasje, se je pokazala tudi ljulka Ob žetvi pa porečem žanjcem: ‘Poberite najprej ljulko in jo povežite v snope, da jo sežgemo; pšenico pa spravite v mojo žitnico.’ (Sveto pismo, 1985: 1067). Človek ima na voljo najrazličnejša semena in da je od njega odvisno, katera semena bo posadil. Toda njegova odločitev bi morala biti v skladu s t.i. božjo voljo oz. božjim načrtom, sicer ostaja vprašanje resnice v vsakdanjem življenju in v politiki manihejski boj med dobrim in zlim.

V evangeliju po Luku (Lk 6,20-26) zasledimo naslednje blagre: na gori se je Jezus se je ozrl po svojih učencih in govoril: 
Blagor vam, ubogi, kajti vaše je Božje kraljestvo. 
Blagor vam, ki ste zdaj lačni, kajti nasičeni boste. 
Blagor vam, ki zdaj jokate, kajti smejali se boste. 
Blagor vam, kadar vas bodo ljudje sovražili, izobčili in sramotili ter vaše ime zavrgli kot zlo zaradi Sina človekovega! 
Razveselite se tisti dan in poskočite od sreče, kajti vaše plačilo v nebesih je veliko. Prav tako so namreč njihovi očetje ravnali s preroki. 
A gorje vam, bogataši, kajti svojo tolažbo že imate. 
Gorje vam, ki ste zdaj siti, kajti lačni boste. 
Gorje vam, ki se zdaj smejete, kajti žalovali in jokali boste. 
Gorje vam, kadar bodo vsi ljudje lepo govorili o vas, kajti prav tako so njihovi očetje delali z lažnimi preroki!« Blagri so tolažba za trpeče, gorje pa je opozorilo za neupravičeno bogate. 

Ob ekonomski krizi 2008 je Bloch zagovarja stališče o naturalizaciji človeka in humanizaciji narave. Debenjak pa tezo o koncu vampirskih izkoriščevalskih metod kapitalizma. V l. 2020 bi dobili podoben zagovor. Tisto, kar ostaja nepremišljeno pa je odnos med aktivnim in kontemplativnim človekom. 

Jezus je vsem govoril: »Če hoče kdo iti za menoj, naj se odpove sebi in vzame vsak dan svoj križ ter hodi za menoj. Kdor namreč hoče svoje življenje rešiti, ga bo izgubil; kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo rešil. (Lk 9,23-24)

Deleuze in Zupančičeva o Nietzscheju. Razlagata ga vsak iz svojih interesov. Urbančič Nietzschejev evangelij, ne pa iz družbene biti.  .   

Deleuze opisuje Nietzschejevo križanje Kristusa z Dionizom. Dioniz in Zaratustra sta si podobna bolj kot Kristus in Dioniz. Zaradi drugačnega odnosa do trpljenja ju je križal. S tem se je odločil za pogansko inačico veselja. Dve lastnosti volje do moči: afirmativna in negativna.  

V vesolju iščemo življenje kot vodo, mikroorganizme, organske spojine ali celo inteligentna bitja. To se dogaja večinoma zaradi kolonizacije in drugih koristi, manj pa zaradi priznanja, da smo potrebni pomoči, ker zaradi onesnaženosti že skrito ali odkrito obupavamo. Zaradi socialno-ekonomske neenakosti ni lahko nuditi pomoč tistim revnim, bolnim in ranjenim, ki so jo najbolj potrebni. V času pandemije je strah blokator dobre komunikacije, o kateri je zlasti v  komunikativnih in socialnih vedah  že marsikaj znanega, vendar pa je malo uveljavljenega v praksi. Prizadeta je zlasti neposredna komunikacija z bližnjimi. Dobro bi bilo, če bi že mladi spoznali svetopisemsko Jezusovo zgodbo o Usmiljenem Samarijanu (Lukov evangelij 10:25–37). Takšnih Samarijanov je manj kot bi jih bilo potrebnih, ker nimamo vsi enako razvitega občutka empatije. V svetu in pri nas je problem usihanje humane medicine. So pa še nekateri manj znani in bolj skriti pogoji dobrega sporazume vanja, ki vplivajo na kakovost medsebojnega razumevanja, vendar o njih ne govorimo in jih tudi ne gojimo. Ni vse stvar 'ustanov smisla kot so družina, šola, cerkev, …' (Lukman), ampak je to še prej človeška zadeva našega intimnega odnosa do sebe, drugega in sveta. 

Če bi razumeli neverbalno govorico našega telesa, ki je jezik občutkov ugodja ali neugodja do bolečin, bolezni, bi mu ustregli z ustreznim ravnanjem. To se zdi zelo naravno, je pa težko, ker nismo vsi kinesteti, ki izhajajo iz lastnih občutkov. Znan je zaznavni sistem, ki ga označujemo z akronimom VAKOG (v-vizualni, a – avditivni, k – kinestetski, o – olfaktorični oz. vonjalni, g – gustatorični oz. okušalni). Govoriti in poslušati je treba svoje srce, kar je v latinščini cor ad cor loquitur. Kdor živi iz srca živi iz duše. Celo Heidegger, ki je izhajal iz poslušanja biti, kar je v krščanstvu poslušanje Boga, pravi podobno kot Pascal: »živi z vsem srcem, ker gre skozenj naše življenje.« Na to predpostavko se navezuje doživljajska pedagogika (npr. Stanko Gogala).    

Howard Gardner (1995) je razvil teorijo o osmih različnih inteligentnostih. 1. Jezikovna inteligentnost je sposobnost učinkovitega besednega izražanja in razumevanja kompleksnih besednih sporočil. Vključuje občutljivost za pomen besed in za različne funkcije jezika (npr. prepričevanje, razlaganje). Uporabljamo jo pri branju, razumevanje in pisanju besedil. Izhaja iz starogrške definicije človeka kot govorečega bitja (gr. zoon logon ehon). 2. Logično-matematična inteligentnost je sposobnost abstraktnega logičnega (induktivnega in deduktivnega) sklepanja npr. pri znanstvenem raziskovanju. Tradicionalna racionalna inteligenca ustreza logično-matematični.  3. Prostorska inteligentnost temelji na tvorbi vidnih predstav o poteku ali videzu stvari (barva, oblika, postavitev ...). Ta inteligentnost vključuje dobro orientacijo  v prostoru z  oceno razmerja med predmeti v prostoru. Uporabljamo jo npr. pri vožnji po mestu, risanju, oblikovanju različnih materialov, ... 

4. Glasbena inteligentnost je sposobnost ustvarjanja in poustvarjanja glasbe, prepoznavanja melodij in sledenja ritmu. Ljudje, ki imajo visoko razvito glasbeno inteligentnost so izjemno občutljivi na barvo, ritem, trajanje in glasnost zvokov, hkrati pa imajo tudi izjemen občutek za vibracijo. Glasbena inteligent nost se izraža pri igranju instrumentov, petju, skladanju. 

5. Telesno gibalna inteligentnost temelji na spretni uporabi telesa, nadzorovanja in koordinacije telesnih gibov. Uporabljamo jo pri usklajenem gibanju (šport, plesu), pa tudi pri ročnih spretnostih.
6. Medosebna inteligentnost se kaže v sposobnosti razumevanja drugih ljudi in uravnavanja medčloveških odnosov. Odraža se v spretnosti pri navezovanju stikov in v komunikaciji  z drugimi ljudmi, kot sposobnosti razumevanja njihovih težav, motivov in čustev ter v učinkovitem odzivanju na vedenje drugih. Nanjo je apeliral Martin Buber, ki je zagovarjal primarni pomen  sposobnosti dialoga. Kategorija vmesnosti (nem. das Zwischen) je za našega humanističnega misleca Deana Komela osnovna. Blizu te intelinetnosti sta tudi Habermasova aktivna komunikacija (ang. active communication) in Levinasova etika pred obličjem drugega.       
7. Znotrajosebna ali avtorefleksivna inteligentnost je sposobnost zavedanja in razumevanja lastnega doživljanja in vedenja. Ljudje, ki imajo visoko izraženo avtorefleksivno inteligentnost, razumejo vzroke in posledice lastnega doživljanja, čustvovanja in vedenja ter imajo dobro razvito  samokontrolo. Takšne osebe poznajo svoje močne in šibke točke. Na potrebo po razvijanje tovrstne sposobnosti je opozarjal ameriški psihiater William Glasser (2005). Po njem se imenuje tudi slovenska osnovna šola, ker uporablja njegove vzgojne metode. 
8. Naravoslovna inteligentnost je sposobnost sistematičnega opazovanj, razumevanja in natančnega razlikovanja naravnih in umetnih vzorcev ali sistemov. Teoretično uporablja kavzalno mišljenje, praktično pa jo rabimo  pri prepoznavanju in klasificiranju rastlin, mineralov, živali. Uporabna je tudi pri vrtnarjenju, ribolovu.

Po l. 2000 je Evropska komisija izpostavila še osem področij ključnih kompetenc za vseživljenjsko učenje. Te so: 1. Komunikacija v maternem jeziku, 2. Komunikacija v tujih jezikih 3. Številska predstavljivost in 4. Informacijska in komunikacijska kompetence v matematiki, 5. tehnologija (IKT) v naravoslovju in tehnologiji, 6. Učenje učenja Medosebne in družbene kompetence 7.  Inovativnost in podjetnost, 8. Kulturna zavest in izražanje. To so izhodišča za globalno civilizacijsko kompetenco. 

Zaradi socialno-ekonomske neenakosti ni lahko nuditi pomoč tistim revnim, bolnim in ranjenim, ki so jo najbolj potrebni. V času pandemije je strah blokator dobre komunikacije, o kateri je zlasti v  komunikativnih in socialnih vedah  že marsikaj znanega, vendar pa je malo uveljavljenega v praksi. Prizadeta je zlasti neposredna komunikacija z bližnjimi. Dobro bi bilo, če bi že mladi spoznali svetopisemsko Jezusovo zgodbo o Usmiljenem Samarijanu (Lukov evangelij 10:25–37). Takšnih Samarijanov je manj kot bi jih bilo potrebnih, ker nimamo vsi enako razvitega občutka empatije. V svetu in pri nas je problem usihanje humane medicine. So pa še nekateri manj znani in bolj skriti pogoji dobrega sporazume vanja, ki vplivajo na kakovost medsebojnega razumevanja, vendar o njih ne govorimo in jih tudi ne gojimo. Ni vse stvar 'ustanov smisla kot so družina, šola, cerkev, …' (Lukman), ampak je to še prej človeška zadeva našega intimnega odnosa do sebe, drugega in sveta. 

Če bi razumeli neverbalno govorico našega telesa, ki je jezik občutkov ugodja ali neugodja do bolečin, bolezni, bi mu ustregli z ustreznim ravnanjem. To se zdi zelo naravno, je pa težko, ker nismo vsi kinesteti, ki izhajajo iz lastnih občutkov. Znan je zaznavni sistem, ki ga označujemo z akronimom VAKOG (v-vizualni, a – avditivni, k – kinestetski, o – olfaktorični oz. vonjalni, g – gustatorični oz. okušalni). Govoriti in poslušati je treba svoje srce (lat. cor ad cor loquitur). Kdor živi iz srca živi iz duše. Heidegger, ki je izhajal iz poslušanja biti, kar je v krščanstvu poslušanje Boga, pravi podobno kot Pascal: »živi z vsem srcem, ker gre skozenj naše življenje.« Na to predpostavko se navezuje doživljajska pedagogika (npr. Stanko Gogala).    

Howard Gardner (1995) je v Razsežnostih uma razvil teorijo o osmih različnih inteligencah. Te so jezikovna, logično-matematična, prostorska, glasbena, telesno-gibalna, medosebna, znotrajosebna in naravoslovna. Tradicionalna racionalna inteligenca ustreza logično-matema tični. Najprej je izpostavil jezikovno inteligentnost, ki ustreza človeku kot govorečemu bitju (gr. zoon logon echon). Prostorska inteligenca pa je pomanjkljivo formulirana, ker gre po Einsteinu za orientacijo v prostoru-času in ne le v prostoru. Medosebna inteligenca se nanaša na medosebno komunikacijo, ki zadeva še vsako predmetno interesno oz. poklicno področje posebej npr. glasbo. Poznamo še znotrajosebno inteligenco, ki se ne nanaša le na sposobnost samokontrole in iskanje ravnotežja, ampak tudi na čustveno, ki jo je izpostavil Daniel Goleman (1997, 2010) kot najpomembnejšo za plodno, empatično življenje in duhovno inteligenco, ki sta jo opredeljevala Marshall in Zoharjeva (2000, 2006) kot duhovni kapital, ki omogoča fleksibilno odločanje doma, v šoli, podjetju, itd. Naravoslovna inteligentnost vključuje reševanje naravoslovnih problemov. Naknadno je Gardner dodal še ekološko inteligenco, ki pomeni občutek za podnebne spremembe in prilagajanje v smislu sonaravnega bivanja. 

Lindahl (2008) nam z združitvijo navdihujočega besedila in kontemplativnih ilustracij razkriva tri bistvene lastnosti globokega poslušanja: 1. tišina, 2. razmislek in 3. bivanje v sedanjosti. Z njihovo pomočjo spoznate, da se ključ do zdravih odnosov in duhovne preobrazbe lahko skriva v nečem tako preprostem, kot je zmožnost poslušanja. Sčasoma se lahko naučimo, kako govoriti iskreno iz srca, kako se pogovarjati pogumno in sočutno in kako si izostrimo zavedanje in tenkočutnost, da bi dobili priložnost globoko prisluhniti ljudem z drugačnimi stališči. Razlikujemo poslušanje po 1. namenu sogovornika, 2. po vsebini njegovega sporočila in po tem, 3. kaj sami lahko na to odgovorimo. Največkrat poslušamo le vsebino glede na to, kar lahko odgovorimo, kar pa je premalo za dialog. Rosenberg nas uči miroljubne komunikacije.    

Po l. 2000 je Evropska komisija izpostavila še osem področij ključnih kompetenc za vseživljenjsko učenje. Te so: 1. Komunikacija v maternem jeziku, 2. Komunikacija v tujih jezikih 3. Številska predstavljivost in 4. Informacijska in komunikacijska kompetence v matematiki, 5. tehnologija (IKT) v naravoslovju in tehnologiji, 6. Učenje učenja Medosebne in družbene kompetence 7.  Inovativnost in podjetnost, 8. Kulturna zavest in izražanje. To so izhodišča za globalno civilizacijsko kompetenco. To pa bo sčasoma treba nadgraditi s kozmično kompetenco medplanetarnih in celo medzvezdnih potovanj. Ta zaenkrat najbolj zadeva znanstveno fantastične filme (npr. Avatar, Zvezdne steze, Bližnja srečanja tretje vrste, Vojna zvezd). Vendar pa se je kot nova realnost konec 60. let 20. stoletja že začela ko je prvi Armstrong kot prvi človek stopil na Luno. Velik korak za človeštvo bo, ko se bo človek bolj kot do sedaj naučil univerzalne komunikacije. 

Duhovna inteligenca je združujoča. Nietzsche je kritiziral pojavne oblike tedanjega krščanstva, ni pa razumel njegovi globin, zato se je zatekel v poganstvo starogrškega Dioniza in perzijskega Zaratustre.
 
Jeseni je vsak list poseben cvet. Jesen je barvno  radodarna. Vaditi samo mirne in poslušno uvidevne reakcije. Nikjer v družini ni šlo brez nasilja.  Letos sem najdlje nosil srajce s kratkimi rokavi. Ne morem si zamisliti, kakšni bi bili še odnosi med nama, če se stanje zdravstveno poslabša pri enem ali drugem ali obeh. Vsak dan molim, da se ne bi.

Seveda so inteligence povezane s kompetencami komuniciranja. Duhovna kozmična kompetenca  naj bi bila najbolj vseobsežna. Doslej je prevladovala enostranska. Birokratizacija z brezdušnimi pravili omogoča dobro komunikacijo. Ameriški antropolog David Graeber je bil temeljit antropološki kritik našega časa. Chomsky in Kleinova trdita, da podnebne spremembe spreminjajo vsa naša razmerja.   

Jaspers (1959) je korektno interpretiral Jezusa po vseh štirih evangelijih, vendar pa je za življenjsko usmeritev izbral filozofsko vero. Ne vem, kakšno oporo mu nudi v svetu šifer, ki je videti kot ahasherske blodnje.

Pandemija pospešuje socialno neenakost. Mnogi zbolevajo, izgubljajo delo. Število žrtev narašča. Dolg je zanka, ki jo močnejši zategujejo šibkejšim okrog vratu. 
Program varp ni samo znanstvena fantastika. Medzvezdna potovanja napravi malo verjetna, a so še utopija. 

O Diadohu iz Fotike (pribl. 400–486 po Kristusu) se ni ohranilo mnogo podatkov. Bil je škof v mestecu Fotike (Fotiki) v starem Epiru, pokrajini na severozahodu Grčije. Diadoh se je udeležil  znamenitega kalcedonskega cerkvenega zbora leta 451. Njegovi duhovni spisi predstavljajo samosvojo smer vzhodnokrščanske duhovnosti, ki je v 2. tisočletju postala izjemno vplivna: v njej srečamo izrazit poudarek na notranji tišini, ki je za občutenosti duhovne izkušnje obvezni pogoj. 
 
Razumevanje duhovne, aktivne duše je že Aristotelovo. Kot je znano Aristotel pozna vegetativno, animalično in specifično človeško razumsko oz. umsko dušo. To je v bistvu spiritus agens dogajanja, kakor so jo poznali filozofi in teologi v srednjem veku. 

Nietzsche piše slavospev dvojni afirmaciji: ščit nujnosti, najvišje ozvezdje biti, ki ga nobena žeja ne doseže in noben Ne ne omadežuje, večni da biti, večno sem jaz tvoj da, ker te ljubim, o večnost (povzeto po Deleuze, 2014, str. 106). Vprašaj se, ali je gotovo, da hočem to počenjati v nedogled.  Živi tako, da si boš moral želeti vnovično življenje, to je dolžnost – kajti v vsakem primeru boš vnovično oživel. Tisti, ki mu je napor najvišje zadovoljstvo, naj se napreza. Tisti, ki ljubi predvsem počitek, naj počiva. Tisti, ki se rad podreja, uboga, naj uboga. Toda dobro naj ve, kam vodi njegovo nagnjenje, vodi v večnost.

Sveti prostor srca je dostopen le v tihoti. Je prostor svete trojice Boga, matere Marije in otroka, ki smo mi sami. Vsak večer se pred spanjem spustim vanj, vsako jutro ga zapustim in potem molim zanj. 
Nad strtim srcem je človek brez moči, ker je onkraj njegove kontrole. Takšen je tudi njegov odnos do dopamina sreče, ki se mu sproža ob stiku z množičnimi omrežji. Suženjska odvisnost od tega hormona je zasvojenost z hudičem, ki nas priklepa na ta svet. Zaradi razočaranja s temi fiktivnimi stiki lahko prav tako naredimo samomor.

Jaspers je v polemiki s protestantskim teologom Bultmanom izoblikoval pojem filozofske vere, ki je ločena od religiozne. Omogoča pa spoznavanje transcendentne resnice onkraj sveta šifer. Jaspers ni konfesionalni vernik, zato uvaja pojem, ki se ga razumeti tudi zgodovinsko filozofsko, kar pomeni, da bi se z njim lahko pojasnilo marsikatero stališče v odnosu do Boga. Filozofske predpostavke je možno zamenjati, ker so racionalno pogojeno, medtem ko so verske brezpogojne in medsebojno izključujoče. Jaspersov eksistencializem pa tudi ni racionalno metafizičen, zato potrebuje nek iracionalni pogoj razumevanja.  

Ignacijev dom duhovnosti se nahaja na Ignacijevem inštitutu za izobraževanje in raziskovanje na Ulici Stare pravde 1 v Ljubljani, kjer dobimo vse potrebne informacije o njihovih programih. 

Človek potrebuje spoznanje, resnico, podporo, ker brez teh nima trdnosti in je le prekarec. Kdor si nasprotuje, je v opoziciji, kar pomeni, da ni presegel duhovnih, medosebnih in znotrajosebnih bojev. Preveč pričakuje od drugih, ker si premalo daje sam. Podoben je Petru, na katerem Jezus, preden se ni skesal svojih treh zatajitev, ga priznal za mesijo in mu zagotovil, da ga ljubi, ni zgradil svoje Cerkve.  

Bog filozofov nima vseodrešujoče moči, s tem pa tudi ne filozofska vera ne glede na to, kako daleč nazaj od Jaspersa v zgodovino filozofije jo lahko projiciramo. Krščanska filozofija, ki jo je prvi poimenoval Suarez, je v kooperantskem odnosu s teologijo. V bistvu je bila to vekovita filozofija, dokler je ni preplavil čas moderne.     

Duhovnost na tečajih je zabava, predstava, socialna igra, ni pa življenje v smislu biti ali ne-biti. Religiozne duhovnosti so lahko dobre partnerice v dialogu in skrajno izključujoče v vojnah. Kristjani so si stali v evropskih vojnah na nasprotnih nacionalno-državnih in ideoloških bregovih. Duhovnost se institucionalizira in instrumentalizira za nasprotujoče oz. izključujoče partikularistične interese. Zato ni nenavadno, da se v krščanstvu veliko govori in piše o duhovnih bojih. Vabljivi zanjo so tudi doktrinarni okviri, zato jo je tudi težko reševati izpod naplavin dogem.      

Prav bi bilo, da bi se zavedali, da smo večplastna bitja in bi našo vertikalno razsežnost in svetovno širino premišljeno izkustveno izpopolnjevali. Ne nazadnje pomeni to v krščanstvu nošenje svojega križevega pota, ki je podoben Kristusovemu.  Potem bi si lahko odgovorili tudi na vprašanje, kaj nam Cerkev, katere del smo, pove.  

Mistika je le individualni, ne pa tudi občestveni temelj vseh religij. URI je eden izmed modelov te religije.    Gombač Settomini Sara (2008) ugotavlja da je v svetu še preveč partikularnih konfliktnih interesov, ki ovirajo funkcioniranje takšne religije. 
  
Lasch (2012) je ameriški zgodovinar in družboslovec, ki je  diagnosticiral narcistično kulturo že pred skoraj 40 leti. Povojna ameriška družba je ob zvišanem standardu ter premiku iz proizvodnje k storitvam postala potrošniška. Začela se je ukvarjati izključno s seboj, kar je pripeljalo do narcistične, vase zagledane osebnostne strukture mladega prebivalstva. Opuščali so dotedanje tradicionalne vrednote, klasična partnerska razmerja, odvračali so se od religije, prevzemal jih je strah pred staranjem, širila se je intelektualna otopelost, šport je dobil spektakelsko funkcijo, zagovarjali so permisivno vzgojo, slabljenje avtoritete itn. Temu se je najbolje prilagodila zabavna industrija s svojo glasbeno, televizijsko in filmsko produkcijo. Ameriški družbeni trendi so se nekaj desetletij pozneje razširili  tudi k nam in so se tako univerzalizirali.

Religija nove dobe (new age) je v bistvu posodobljena različica antične gnoze. Individualna vernost se in se bo v času koronavirusa manj naslanjala na katoliško religijo, ker ji je manj dostopna kot organizirana in obredna cerkveno-občestvena skupnost. Dokler je vera posameznika le sledila pokoncilskim reformam Cerkve po l. 1965 individualne verske izkušnje niso bile pomembne, še manj pa mistične.  Skrb za lastno zdravje je tako kot skrb za lastno verovanje. Dokler imamo dober zdravstveni sistem, nam je zdravnik na voljo za vsako zdravstveno težavo. Dokler država misli na nas kot v socializmu, ni treba razvijati državljanstva. Ne  obstaja posthumna religija, gospodarstvo, zdravstvo. Za vse to sem odgovoren tukaj in zdaj. Sam sebi sem zdravnik, učitelj, duhovni mojster, vendar ne v smislu gnoze, ampak v smislu vodenja Boga od zgoraj, da vodim.       

Ne smemo si dopustiti otopele vesti, ki ne razlikuje več dobrega in zlega. Dober človek je tisti, ki ne obrekuje drugih, ker opazi predvsem njihove pozitivne lastnosti in jim pomaga kadar jim lahko. Trudi se za dobrobit čim širšega kroga ljudi. Je zanesljiv, resnicoljuben in sočuten. Zdi se, da dobre ljudi obdobje postmoderne zanemarja. 

Ni dobrega človeka brez dobrega Boga. Descartes rabi predpostavko dobrega boga, da ga ne vara glede osnovnih resnic, Nietzsche rabi novo križanje Dioniza in Kristusa zaradi afirma cij na obnebju biti, Jaspers rabi filozofsko vero, da mu kolikor toliko omogoča orientacijo v svetu nerazumljivih šifer. Jezus pa v duhu pokorščine izreče na križu pretresljivo prošnjo: »Oče, odpústi jim, saj ne vedó, kaj delajo.« (Mt 34) Resnično ne vedo farizeji in ignoranti, pilatovske kričave množice in številni narcisoidni tipi, skratka vsi tisti, ki ne razlikujejo kulture življenja in kulture smrti. 

Na prelomu 20. v 21. stoletje je narcisizem iz patološkega postal že normalno stanje. O narcistični kulturi je Christopher Lasch pisal že 1979 (slov. ponatis 2012).  Narcisi, ki jih je naplavil povojni čas povsod po svetu, bolj po mestih kot po vaseh, niso sposobni notranje transformacije. Veliko je literature o narcisih in možnosti duhovne osebne rasti. Loti Palmer (2019) pripoveduje svojo osebno zgodbo komunikacije z enim izmed njih in navaja primere drugih. Opisuje osebe, s katerimi težko sodelujemo, ker delujejo kot nekakšni 'čustveni vampirji, obenem pa se od njih ne moremo ločiti. Med narcise zlahka sodimo tudi sami. Fenomen privlačnosti in odbojnosti je ameriški psiholog Bateson imenoval dvojna vez.  Narcisi so po eni strani karizmatični, ker privlačijo z obljubami, po drugi strani pa imajo vedno prav in mora biti vse po njegovem/njenem, ker si ne pustijo do sebe. Na nasprotovanje se odzovejo napadalno, omalovažujejo čustva in mnenja drugih, poslužuje se neresničnih obtožb, nikoli ne prizna svojih napak in ne prevzame odgovornosti za svoje ravnanje ter ne pokaže iskrenega sočutja. Narcisi so formalno prijazni,  navidez požrtvoval ni, urejeni, spoštovani in priljubljeni. Težko jih  prepoznamo, dokler nismo ujeti v njihove mreže. Palmer (2019) podrobno razčleni lastnosti, ravnanje, mišljenje in manipulacijske metode oseb z narcistično osebnostno motnjo ter jih ponazori s primeri. Obenem odstre razloge, zakaj se ujamemo v odnose z njimi, in prikaže načine, kako se iz tega izvleči in nadaljevati svoje življenje tako, da se ne bomo več zapletli v tovrstno patologijo.
Videti je, da so slabe družbene razmere, ki so jih polni stolpci časopisov, le preslikava slabih partnerskih odnosov. Najpomembneje postane, čigav glas šteje in koliko glasov oz. volilnih lističev je veljavnih za tistega, ki že apriori največ šteje. 
Jonatahn Haidt v Pravičniškem umu (2013) zagovarja pravičnost za vse in ne le za pripadnike karizmatikov. Haidt razmišlja v duhu francoskega pregovora »vse razumeti pomeni vse oprostiti (fr. tout comprendre c' est tout pardonner)« in že rimske modrosti, po kateri »naj živi pravičnost, da ne propade svet«  (fiat justitia non pereat mundi), prav zato, ker Haidta skrbi, da bo v naslednjih desetletjih ameriška demokracija propadla. Preveč enostran skega pravičništva pomeni premalo obojestranske pravičnosti dobrih ljudi. Narcistična kultura je nekrofilna in nazadovala iz elitnosti na raven banalnosti oz. trivialnosti. Haidt (2013) opisuje hipotetično "preklapljanje panja", ki sebičnega človeškega "šimpanza" spremeni v "skupinsko" človeško "čebelo." Kulture in organizacije imajo tehnike, s katerimi se ljudje lahko identificirajo s svojimi skupinami, na primer ples, gibanje in petje v en glas. To bi bila konvergenca divergenc, ki jo je Bourdieu predvidel tudi za razvoj znanosti. 
Haidt (2013) v zaključku pove, kje ima vsaka stran prav in zakaj morajo za ustrezno raznolikost našega bivanja in njegov napredek živeti v družbi vse vrednote, od konservativnih do liberalnih. 

Žalec (2005) odgovarja na vprašanje, kako lahko posameznik dobro živi. Gre za načelno zastopanje vrednot avtonomne osebnosti. obravnava življenje posameznika z vidika dobrega življenja in morale. Razlikuje tri vrste vrednostne nivoje, ki pogojujejo naše življenje: 1. univerzalnega, 2. socialnega in 3. individualnega. Pri tem so potrebni lokalni momenti moralne identitete, kar vključuje poglabljanje smisla življenja in razvijanje osebne moralne drže. Med njimi ima pomembno mesto ljubezen. Relevantni avtorji so zanj Alasdair MacIntyre, Bauman, Rorty in Charles Taylor. Žalec se naslanja na te sodobne avtorje, ki skušajo omogočiti osebi, da bo presegla sisteme, ki jo skušajo podrediti.

Celovita krščanska duhovnost se dogaja kot proces trinitarizacije. Videti je, da je to nenehni proces preraščanja fragmentarnosti logike ne-celega. Soočamo se s poplavo plitve duhovnosti, bede zapostavljanja Svetega Duha. Videti je, da prevladuje psevdo-duhovnost. Z verskega vidika je pomembnejše to, kar se dogaja v globini. S tega vidika je relevantna negativna teologija, ki Boga ne tematizira, ampak ga samo slavi kot čisto skrivnost. Nasta janje celovite krščanske duhovnosti ni dogma, ampak je proces trinitarizacije. Ta proces ni niti linearen niti cikličen, da bi se vračal v isto točko. Vemo le to, da je odprt, ni pa sistem sko pregleden, ker še ne more biti zaključen, dokler ni zaključena zgodovina evolucije. Je  še božja  skrivnost.  

Gnostiki so običajno tudi mistiki kot tisti, ki vidijo Boga od znotraj, iz svoje duše. 
Steinerja in Junga združuje to, da skušata opredeljevati notranje pojave znanstveno. Vsak vključuje v to znanost o duhu kot Steiner in globinski pogled na dušo kot Jung svoj avtobiograski pristop. Oba stremita k višjim svetovom od znotraj. Oba vključujeta v krščansko vero še budistične elemente. S tem odpirata vrata novodobni religiji, ki eklektično združuje različne religiozne motive in jih iz ezoteričnosti odpre v eksoteričnost potrošniške in informacijsko-komunikacijske tehnološke dostopnosti vsakemu. V takšni populistični kvazi-religioznosti se izgublja duhovno življenje ljubezni. Namesto na vrhu svetovno religioznega etosa, ki ga je anticipiral Bloch in v osnovnih značilnostih formuliral Kueng, se znajdemo v plitvinah. 

V zadnjem času se zanimanje za doživljanje mističnih povečuje. Zdi se, da gre pri njih za najbolj pristno oseben odnos do Boga. Povečujejo se tudi interdisciplinarna (ne)razumevanja teh pojavov, zato imamo v obtoku vse možne interpretacije od okultnosti, ezoterizma in gnosticizma do najbolj vsakdanjih izkušenj komunikacije z Bogom, za katere ne potrebu jemo posebne nadarjenosti in pogojev. Seveda so enostranske obe skrajnosti od nekritičnega zavračanja vsega, česar ne razumemo do nekritičnega sprejemanja tega, kar naj bi bila vsebina vere. Nismo prišli do enoznačnih pojmov religije, vere, duhovnosti, gnoze, mistike. To je po eni strani posledica dejstva, da je Bog skrivnosten in po drugi strani, da je vsakdanji jezik nenatančen. 

Ugotovili smo, da hitrih poti v krščansko ali kakšno drugo duhovnost ni. Zato razni posvetni ekstrakti, primerjave in povzetki iz religij ne privedejo do produktivne drže posameznikov. Poleg kontemplativnih, molitveno meditativnih in mističnih bi lahko govorili še o tradicio nalnih in vseživljenjskih izkušnjah. Vseživljenjsko vrednost določenih  izkušenj se pokažejo ob tragičnih, prelomnih dogodkih v osebnih avtobiografijah in pri preobratih znanstvene oz. kulturne paradigme. To nakazuje pojem preobrata (gr. metanoia) h Kristusu. Nova holistična paradigma v znanosti nakazuje prav to, kar pomeni v religiji konec sekularizacije kot odtujitve od pristnih izkušenj z Bogom. Že mistiki so poznali mistično enost (unio mystica) in participation mystic – soudeležbo v dogodku. To v znanosti pomeni, da ni opazovanega objekta brez opazujočega subjekta. Kaj opazimo, je odvisno od tega, kako gledamo. Zato se npr. Binkošti nekaterim zdijo čudežni, drugi jih pa ne opazijo ali pa se jim ne zdijo nenavadni.                  
Iz zgodovine se lahko naučimo, da je lažje razdirati kot graditi in združevati. Za zedinjenje, spravo in poravnavo se je treba nenehno truditi, medtem ko se konflikti, spori, vojne pojavljajo na videz brez razloga. Razlogi so nekje v preteklosti, v neporavnanih računih, neodpuščenih grehih, travmah, potrebah po maščevanju,…
Videti je, da se papež ne bi sto let boril proti katarom, ki so se navdihovali z vzhodnimi idejami, ampak se je boril proti duhovnemu preporodu, ki je vedno bolj postajal notranja potreba. Zato je pozneje nastala tudi 30-letna vojna med protestanti in katoliki. Uradna RKC je bila dolgo časa proti novi znanosti (lat. scientia nova) in novi religiji, pa to ni bila le invazija islama, ampak tudi gnoza oz. višje spoznanje na osnovi osebnih izkušenj. Duh ozke lojalnosti je izključevalen do vsake drugačnosti. Nekritično sprejemanje vsega pa po drugi strani pomeni izgubo moralnih kriterijev dobrega in zla, nasedanje skušnjavam,...   
Rustja (2018) meni, da ni priporočljivo brati apokrifnih spisov, da nas ne zmedejo in zasejejo dvome. To posredno velja tudi za ukvarjanje z različnimi inačicami duhovnosti.  
RKC je gnostike preganjala kot heretike, ker se njihove osebne izkušnje niso ujemale z uradno doktrino oz. dogmami.  Tedanji papež je zatrl albižansko gibanje celo z vojsko. 
Kadarkoli se usmerja v tostranski svet pogojuje duhovno krizo, ki se ji po drugi strani skuša izogniti. Gnoza je plod neomejene verske domišljije, gnosticizem pa označuje posebne gnostične smeri. L. 1945 so odkrili veliko gnostično knjižnico  pri Nag Hammadiju v Egiptu, l. 1947 pa svitke v Qumranu. F. C. Baur in Hans Jonas sta še pred temi odkritji rekonstruirala smisel zgodnjekrščanske gnoze. Kosovel (1997, 6) meni, da je cilj njihove težnje po metafizični odrešitvi »doseganje popolne integracije duhovnosti s samo seboj«, kar pomeni »povratek človeka v svojo Domovino«. Menim, da gnostikom ne gre za »metafizično odrešitev«, ker filozofski bog nima sposobnosti odreševanja, kot je pokazal Jaspers, ampak za transcendetno, ker s preseganjem samega sebe, po uvidih oz. mističnih izkustvih prihajajo do Boga. Filozofija lahko služi kot podlaga in interpretacija gnostičnih smeri in gnoze, niso pa metafiziki po uvidu osnovnih bitnosti sveta že sami po sebi gnostiki, lahko so pa agnostiki brez kakršnihkoli uvidov.     

Novodobna religija ima več različic. Eklektično združuje krščanstvo z budizmom. Zato nekateri kristjani verjamejo v reinkarnacijo. Novodobne religije se sklicujejo na radikalno spremembo časa. Po astroloških znamenjih bo dosedanji dobi sprtih Rib sledila zlata doba Vodnarja. Pred zapeljivo kačo, osramočenim Prometejem, vsevednim, a Mefistu podložnim Faustom, gnozo nas varuje duh ponižnosti oz. pokorščine. Molimo za to, da ne bi nikdar mislili, da se znamo sami rešiti iz stiske. Nosi druge. Oni bodo nosili tebe. Če si prepričan, da sam sebi zadostuješ, boš kmalu odkril svojo samoto in jezo, ki je v tebi. Samota je strašna. Kamorkoli gremo, nas uniči.

Različni posvetni duhovi so bodisi sekularizirane ali rudimentarne religije. Integracija vseh duhovnih praks  se zdi nemogoča, ker niso vsi dobri, ampak so tudi slabi in zli. Tudi integracija vseh vrst krščanskih cerkva ni na dosegu roke, ker se med seboj razlikujejo po kulturnih okoljih in verskih obredih. Po drugi strani pa za Boga, ki zbira svoje ljudstvo od sončnega vzhoda do zahoda ni nič nemogoče. Ker smo vsi en človeški rod, je spiritualna enotnost v skrajni posledici realna utopija.     

Le nekateri sodobni pojmi duhovnosti zajemajo idejo presežnosti. Posvetna duhovnost poudarja humanistične ideje o moralnem značaju vrednot kot so ljubezen, sočutje, potrpljenje, strpnost, odpuščanje, zadovoljstvo, odgovornost, harmonija in skrb za druge. To so vidiki življenja in človeške izkušnje, ki presegajo zgolj materialistični pogled na svet, ne da bi nujno sprejemali vero v nadnaravno resničnost ali katero koli božansko bitje. Kljub temu je veliko humanistov (npr. Bertrand Russell , Jean-Paul Sartre), ki jasno cenijo nematerialne, skupne in krepostne vidike življenja, zavračajo to uporabo izraza "duhovnost" kot preširoko (tj. dejansko pomeni, da je "vse in vse, kar je dobro in krepostno,  nujno  'duhovno'. Analitični filozof Bertrand Russell, agnostik in ateist je nekoč zapisal: »... ego ni zelo velik del sveta. Človek, ki lahko misli in upanje osredotoči na nekaj, kar presega sebe, lahko najti določen mir v običajnih življenjskih težavah, ki je čistemu egoistu nemogoče«.  Ateistični kritiki zavračajo potrebo po oznaki 'sekularna duhovnost', ker se zdi, da ni nič drugega kot zameglitev tega:  1. izraz 'duh' se običajno razume kot označevanje obstoja nevidnih / nezemeljskih / življenjskih sil; 2. Izrazi kot so 'morala', 'človekoljubje' in 'humanizem', že bistveno opisujejo prosocialno usmerjenost, ki naj bi jo izražala 'posvetna duhovnost', ne da bi tvegali domnevo, da gre za kaj nadnaravnega. To stališče je v bistvu pelagijansko. Gre za tipično redukcijo svete duhovnosti na posvetno in te na humanizem, ki za pripadnike takšne in drugačne vere ni sprejemljiva.  
Le nekatere verske izkušnje so mistične. Wayne Proudfoot sledi korenine pojma "verske izkušnje" nadaljnje s teologom Friedrichom Schleiermacherjem (1768-1834), ki je trdil, da vera temelji na  občutku za neskončno. Schleiermacher je idejo verskih izkušenj uporabil za obrambo religije pred naraščajočo znanstveno in posvetno kritiko.  William James je v svojem delu Varieties of Religious Experience populariziral uporabo izraza 'verska izkušnja'.  Vplival je tudi na razumevanje mistike kot posebne izkušnje, ki domnevno daje znanje. Običajne verske izkušnje so celostne le v religioznem svetovnem nazoru in ne dosegajo ravni 'zlitja Svetega Duha'.   
Sodobna duhovnost se osredotoča na najgloblje vrednote in pomene, po katerih ljudje živijo". Pogosto zajema idejo končne ali domnevne nematerialne  realnosti. Predstavlja notranjo pot, ki nam omogoča, da odkrije bistvo svojega bitja.
Po drugi svetovni vojni sta se duhovnost in teistična religija vedno bolj povezali duhovnost pa je postala bolj usmerjena v subjektivne izkušnje, namesto da bi poskušala postaviti sebe v širši ontološki kontekst. Razvil se je nov diskurz, ki zamenjuje humanistično, pozitivno in transpersonalno psihologijo, mistično in ezoterično tradicijo ter vzhodne religije, da bi  s  spoznavanjem sebe, svobodnim izražanjem in meditacijo dosegli samouresničitev  
Razlikovanje med duhovnim in verskim je postalo bolj priljubljeno v konec 20. stoletja z vzponom sekularizma in prihodom gibanja New Age. Avtorji, kot sta Chris Griscom  in  Shirley MacLaine…, so ga v svojih knjigah raziskovali na številne načine. Paul Heelas je opozoril na razvoj seminarske oz. tečajniške duhovnosti, ki ponujajo  izbiro potrošnikov, ki so zainteresirani  za razvijanje svojih duhovnih zmožnosti.
Med vsemi dejavniki je upadanje pripadnosti organiziranim religijam in rast sekularizma v zahodnem svetu povzročilo to širše stališče o duhovnosti. Izraz "duhovni" se zdaj pogosto uporablja v kontekstih, v katerih se je prej uporabljal izraz "verski". Tako teisti kot ateisti so kritizirali ta razvoj.  
Progresivno krščanstvo je sodobno gibanje, ki skuša nadomestiti nadnaravne predstave vere in jih nadomestiti z novim razumevanjem biblijske duhovnosti, ki temelji na zgodovinskih in znanstvenih raziskavah. Osredotoča se na izkušnjo duhovnosti, ki presega dogme in sprejema, da je vera resnična in človeška konstrukcija ter da so duhovne izkušnje psihološko in nevtralno resnične. Morda je napaka tega naprednega krščanstva, da je človekov Bog izključno kozmičen, kar je le druga oblika spinozizma.    
Pomen duhovnosti se je s širjenjem razvijal različne pomene. Tradicionalno se je duhovnost nanašala na verski proces preoblikovanja, ki si prizadeva obnoviti prvotno obliko človeka po  podobi Boga. To je bilo značilno za vsa sveta besedila svetovnih religij. V zgodnjem krščanstvu  in srednjem veku je bilo duhovno tisto življenje, ki ga usmerja Sveti duh in Sveta trojica. V novejšem času pa smo dobili pregled nad drugimi verskimi tradicijami. Vključuje najširši spekter verskih izkušenj, vključno z vrsto ezoteričnih tradicij in verskih tradicij. Gre za subjektivne izkušnje sakralnih razsežnosti in najglobljih vrednot in pomenov, s katerimi ljudje živijo. Nekateri konteksti njihovega pojavljanja so neodvisni od organiziranih verskih institucij. Nanašajo se na vero v nadnaravno onkraj znanega in opaznega področja,  osebnost no rast, iskanje končnega smisla in srečanje z lastno notranjo dimenzijo.
Duhovnost v nas zori počasi. Edina pot v krščanstvo je osmišljanje trpljenja  z ljubeznijo. Rimokatoliške cerkve so le del krščanskih cerkva. Krščanstvo ni integrativno v katoliškem smislu, ker poznamo različne katoliške cerkve in tudi ne v smislu združevanja vseh svetovnih religij. Je pa pot do integracije nenehen dialog med njimi, svetovni etos, proces humane globalizacije, eshatološki proces trinitarizacije. Integracijo izvršuje posameznik s poslanstvom življenja 'z vsem srcem, vso dušo in vsem mišljenjem'.       
Aggiornamento – posodabljanje je bila ključna beseda 2. Vatikanskega koncila. Zdi se, da RKC prav hitrih in globljih sprememb ne zmore vzdrževati. Zato so se ustanavljale komisije, ki so ta proces želele pospešiti. Videti je, da je papež Frančišek glavne spremembe že izvedel.  Posodabljanje pa ni izziv le za RKC, ampak tudi za nastajajoča verstva in njihove cerkvene organizacije. Vsega v tem procesu celovitenja, v katerega je zajeta tudi znanost, ni mogoče oceniti kot razlikovanje zrna in plevela, ker Minervina sova vzletava, ko pade mrak, kar je po dogodku.   
Vključenost in sprejemanje vseh sta osnovni drži progresivnega krščanstva. V okviru adventistične cerkve sedmega dne se liberalno krilo opisuje kot "napredne adventistke". Ne strinjajo se z nekdaj tradicionalnimi učenjem cerkve. Medtem ko je večina še vedno evangeličanskega porekla, pa je manjšina liberalno krščanska. Zdi se mi, da iz te zasnove izpade trpljenje, križ, etika dolžnosti, greh in božje zapovedi.  

Videti je, da razni poskusi posodobitev želijo napraviti krščansko vero bolj posvetno in jo z 'detradicionalizacijo' (Giddensov izraz)  oddaljiti od božjih skrivnosti. Z eksoteričnim odčaranjem sveta sveto ni več vredno strahospoštovanja in čudenja. Ne vemo, ali se bomo desekularizacijo vrnili v weberjansko začaran svet. Novoveška prizadevanja, da bi verniki lahko brali Sveto pismo, kar je omogočila Gutenbergova revolucija tiska in Luthrovo protestantsko prizadevanje bi brez cerkvene hierarhije privedlo do anarhije težko usklad ljivih subjektivnih prepričanj. Vedno se je pojavil nek jasnovidni duhovnik (Luther, Zwingli, Trubar,…), ki je kot cerkvena avtoriteta 'ustvarjal sledilce novemu nauku'.        

Krščanska filozofija, ki je po Heideggerjevi oceni 'leseno železo', očitni nesmiselni paradoks, že stoletja predstavlja bojno polje za njene zagovornike in nasprotnike. 
Kobuscheva  teza (Kobusch 2019) pa je, da je krščanska filozofija na novo odkrila človekovo subjektivnost. Krščanstvo so po Kobuschevi oceni prvi verniki razumeli kot pot, ki je po osnovnem poslanstvu še ena izmed religiozno pogojenih filozofskih šol v antiki. Krščanski cerkveni očetje iz obdobja patristike pa se niso zadovoljili s takšno uvrstitvijo, ampak so jo želeli opredeliti kot 'krono' celotnega razvoja dotedanjega antičnega mišljenja. Na ta način se tudi osnovna tema notranjega človeka v krščanski filozofiji pojavi pod vplivom platonske misli in delno tudi pod vplivom stoe. Glavna naloga take filozofije je vzgoja notranjega človeka. Notranji svet ravno povezuje antični in krščanski svet med seboj. Krščanstvo je to idejo torej povzelo in jo razvilo do te oblike, da je preživela tudi v prihodnje. S svojim je razumevanjem človekove zavesti in volje, pa tudi glede moralnega čuta in ne nazadnje božanske človekove podstati, je krščanska filozofija v prvih šestih stoletjih po Kristusu postavila temelje duhovnemu življenju vseh prihodnjih stoletij. Razumevanje subjektivnosti nikoli ne more iti mimo teh uvidov.

Domnevam, da bo krščanska filozofija po svoji kozmološko-ontični, stvarjenjski in spoznavno-okoljski komponenti kot oblika philosophia perennis zaradi preseganja sedanje eksistencialne krize še aktualna v prihodnosti. Po drugi strani pa ne bo konca duhovnosti kot bi želeli tehnokratski transhumanisti, ker ne bo konec trpljenja kot predvidevajo budisti, z njim pa tudi ne hrepenenja po presežnem Bogu. Religije se bodo še nadalje diferencirale zaradi človekove neomejene domišljije in konkretnih potreb, ki jih bomo tako ali drugače zadovoljevali. Zato se poskusi redukcije religij na eno samo in te na nereligioznost dolgoročno ne bodo obnesli. Ni nenavadno da po obdobju sekularizacije govorimo post- ai de-sekularizaciji, po odčaranju sveta o ponovnem začaranju s skrivnostnostjo in o povratku svetega pred posvetnim.       

Pretežni del raziskovanja na Pedagoškem inštitutu sem posvetil značilnostim transformativne pedagogike in šole glede na dosedanjo etablirano transmisijsko, storilnostno šolo v samostojni Sloveniji. Sčasoma sem ugotovil, da ima transformacija širši pomen od osebnostnega celostnega učenja in osebnostne rasti (ang. personal growth) do družinske, nacionalne in družbeno transformacij ske ravni. Ta transformacija izhaja iz verskega preobrata (gr. metanoia) k Jezusu. Zdelo se mi je, da zadostujejo za družbeni razvoj reforme, ®evolucije. Gre za božjo revolucijo kot trinitarizacijo. Zdelo se mi je, da za obisk svete maše zadostuje sveta evharistija. Gre pa za Jezusa kot duhovni zakrament – mistično združitev vsakega in vseh. Proučevanje mistike v tem zapisu je pravzaprav napotek, da o vsakem govori zgodba – (lat. de te fabula naratur). Pravzaprav v mistiki ni nič več mistificiranega, ker je vse vsakdanje duhovno izkustvo v temelju skrivnostno čudežno. S to čudežno duhovno preobrazbo je vsakdanje postalo božje. Nedeljski kristjani so tisti, ki hodijo le k nedeljskim svetim mašam. Ker pa duhovna izkustva doživljamo vsak dan, je naša vera v vsakdanji preizkušnji. O tem, ali so celostna ali ne, odloča stopnja intenzitete doživljanja. Izlitje Svetega duha je gotovo znamenje takšne celovitosti.        

Lorda (2018) razmišlja o tem, kako uresničevati držo avtentičnega kristjana v vsakodnev nem življenju,  kakršnihkoli življenjskih razmerah, delovnem mestu, življenjskem stanu in položaju posameznika v družbi. Z jasnimi smernicami osvetljuje pot pristnega krščanskega življenja. S prizadevanji  za uresničevanje dosežemo smisel življenja. S pričujočo knjigo pa želimo ohraniti kompas Kristusa odrešenika v poplavi duhovnih ponudb, ki je navzoča tudi v Sloveniji. Kot so pokazale raziskave javnega mnenja pri primanjkuje poglobljene krščanske vere. To knjigo končujemo u željo, da bi jo poglobili.  Novodobne duhovnosti so površne tudi zato, ker človek ni v njih zakoreninjen, krščanstvo pa vključuje čiščenje korenin.  

Literatura 

- Adorno Th. (1950): The Authoritorian Personality. New York, Brothers.
- Allnutt, Luke (2018). Lastimo si nebo. Tržič, Učila International.
- Arendt Hannah (orig. 1948, 2003). Izvori totalitarizma. Ljubljana, Klaritas.     
- Arendt Hannah (1986).Vita activa.  Ljubljana, Krt.
- Aritoursova romarska pesmarica (2018). S pesnitvijo na pot. Maribor. 
- Avguštin (2014). O Trojici. Celjska Mohorjeva družba
- Bahovec, Igor (2009). Postmoderna kultura in duhovnost. Religioznost med new agem in krščanstvom. Ljubljana, IRSA. 
- Beck, Ulrich (2006). Cosmopolitan Vision. Kozmopolitanska vizija . Cambridge: Polity Press.
- Beck, Ulrich (2009). Lastni Bog. Ljubljana, Študentska založba. 
-	Benedikt XVI. (2006). Božja revolucija. Ljubljana, Družina.
- Bergolio Mario (2014). Korupcija in greh. Ljubljana, Salve.  
- Blanchot, Maurice (1997). Apocalips is disappointing. V: Fiendship, str. 101-108. Standford University Press. 
- Bloch, Ernst (1966). Tuebingenski uvod v filozofijo. Beograd, Nolit.
- Bulgakov, Sergej (2006). Tragedija filozofije. Celjska Mohorjeva družba.
- Brague, Remi (2003). Evropa, rimska pot. Celje, MD.   
- Cain Susan (2014). Tihi. Ljubljana, MK.
- Carvajal Francisko Fernandez (2013). Pogovori z Bogom. Razmišljanja za post, veliki teden in velikonočni čas. Ljubljana, Družina. 
- Cestnik (2016):Kako naj krščanstvo znova postane duhovni temelj zahodne civilizacije? Delo, 13. 5. 2016.
- Cestnik Branko (2019). Sonce Petovione. 
- Chapman, Gary, D., Thomas Jenifer (2012). 5 jezikov odpuščanja. Ljubljana, Družina.
- Chapman Gary (2017). 5 jezikov ljubezni. Kako pokažete, da ljubite. Skrivnost trajne ljubezni. Ljubljana, Tuma.
- Collins S. Francis (2019). Jezik Boga. Znanstvenik predstavlja dokaze za verovanje. Celje, MD.
-	Cyrulnik, Boris (2018). Psihoterapija boga. Ljubljana, Modrijan. 
-  Čačinovič Vogrinčič, Gabi (2006). Socialno delo z družino. Ljubljana: Fakulteta za socialno delo.
-	Čačinovič Vogrinčič Gabi (2010). Soustvarjanje pomoči v jeziku socialnega dela. 
Ljubljana, Fakulteta za socialno delo. Letnik 49, številka 4.
-	Črnič Aleš (et al. 2007). Je votlost značilnost vernosti na Slovenskem? Družboslovne raziskave. Št. 56, str. 7-20.
- Dalajlama, Hessel Stephen (2012). Napovedujemo mir. Ljubljana, Sanje. 
- Dawkins Richard (2016). Bog kot zabloda. Ljubljana, Modrijan.
- De Bono Edvard (2014). Enostavnost v razmišljanju. Začnite misliti hitreje in jasneje. Priročnik. Ljubljana 
- De Bono Edvard (2018). Paralelno razmišljanje. Ljubljana, MK.
- Delors Jacques (1996). Učenje: skriti zaklad: poročilo Mednarodne komisije o izobraževa nju za enaindvajseto stoletje, pripravljeno za UNESCO. Ljubljana, Ministrstvo za šolstvo in šport.    
- Derrida Jacques (2000). Performative powerlessness. Constellations, l. 7, št. 4, str. 466-468.
- Diadoh iz Fotike (2010). Asketska razprava o duhovnem spoznanju in razločevanju. Ljubljana, Logos.
- Dostojevski, F., M. (1976). Bratje Karamazovi.1-3. Ljubljana, CZ.
- Duh Mitja (2019). Moč duha. Ljubljana, Športno-humanitarno Društvo Človek.
- Erzar Tomaž, Kompan Erzar, Erika (2017). Teorija navezanosti. Ljubljana, Družina.
- Ferrucci, Piero (2006). Kdo sem in kaj lahko postanem. Teorija in praksa psihosinteze za osebno rast. Ljubljana, Akademija za psihosintezo. 
- Frank, Semjon (2018). Bog z nami. Celjska Mohorjeva družba.
- Frank Sergej (2016). Nedoumljivo, ontološki uvod v filozofijo religije.
- Frankl, Viktor, E (2013). Kljub vsemu reči življenju da: psiholog v koncentracijskem taborišču. Celje, Celjska Mohorjeva družba : Društvo Mohorjeva družba.
- Fromm Erich (2020). Beg pred svobodo (orig. 1941 Escape from Freedom). Ljubljana, UMco.
- Frančišek (2015). Žetev. Poslanica svetega očeta Frančiška za XXX. Svetovni dan mladih 2015.
- Fromm, Erich (2008). Umetnost ljubezni in življenja. Ljubljana, MK.
- Fukuyama Francis (2016). Trust: The Social Virtues and The Creation of Prosperity. Paperback. 
-	Gardner Howard (1995). Razsežnosti uma: teorija o več inteligencah. Ljubljana, Tangram. 
- Gelhard, Andreas (2017). Kritika kompetenc. Ljubljana, Krtina.
-	Gerjolj, Stanko (2006). Živeti, delati, ljubiti. Celje, Mohorjeva družba.  
- Glasser William (2005). Nova psihologija svobode.  
- Godina, Vesna (2015). Zablode postsocializma. Ljubljana, Beletrina.
-	Goleman Daniel (2010). Čustvena inteligenca. Zakaj je lahko pomembnejša od IQ. Ljubljana, MK.  
- Goldmann, Gereon (2009). Frančiškan v SS-u. Ljubljana, Emanuel.
- Goljevšček Alenka (1992). New age in krščanstvo. Koper, Ognjišče. 
- Gombač Settomini Sara (2008). Možnost oblikovanja svetovne religije. Diplomska naloga. Ljubljana, FDV.
- Gostečnik, Christian (2018). Psihoanaliza in sakralno izkustvo. Ljubljana, bf.  
- Gregorič Milan (2018). Evropa, islam, džihad. Ljubljana, Nova obzorja.
- Grignion de Montfort, sv. Ludvik (2000). Posvetitev Mariji za popolno predanost Jezusu Kristusu. Ljubljana, Družina.
-	Grün, Anselm (2009). 50 angelov za vsak dan. Ljubljana, Družina.
- Grün Anselm (2009a). Boj in ljubezen. Kako moški najde pot do sebe. Celjska Mohorjeva družba.  
-	Grün Anselm (2012). Mistika, odkrivanje notranjega prostora.  Ljubljana 
- Grün, Anselm (2012a). Izkusimo velikonočno veselje : duhovna vzpodbuda skozi postni in velikonočni čas. Priročnik. Maribor : Slomškova družba, Slomškova založba. 
- Grün, Anselm (2018). Izkusimo velikonočno veselje. Ljubljana, Družina.   
- Gržan, Karel (2008). Za dobro(do)to. Celjska Mohorjeva družba.   
-  Gržan, Karel (2016). Vstanimo, v suženjstvo zakleti! (1. zvezek) : Stop smrtonosni igri polov. Ljubljana, 
- Gržan, Karel (2017). Vstanimo, v suženjstvo zakleti! (2. zvezek) : Izstop iz smrtonosne igre polov. Ljubljana  
- Guardini Romano (1991). Svet in oseba. Poskus krščanskega pogleda na človeka. Celjska Mohorjeva družba.  
- Hadjadj Ferenc (2005). Kaj je družina? Ljubljana, Družina.  
- Hadjadj, Ferenc (2012). Vera demonov. Ljubljana. Družina.  
- Hadjadj, Ferenc (2018). Vstajenje, kako uspeti v smrti. Ljubljana, Družina.
- Haidt Jonathan (2013). Pravičniški um. Ljubljana, UMco.  
- Hamvas Bela (2010). Patmos. Ljubljana, KUD Apokalipsa. 
- Harari, Yuval, Noah (2019). 21 nasvetov za 21. stoletje. 21 Lessons for the 21st Century. London, Jonathan Cape. 
- Hardy Alister (1979). The spiritual nature of man: A study of contemporary religious experience. Hardcover.
- Harvey (2012) : Kratka zgodovina neolibelizma. Ljubljana, Studia humanitatis.  
-	Havel Vaclav (1994). Živeti v resnici. Moč nemočnih. Mohorjeva založba. 
- Hegel G., F. (1988). Absolutna religija.  Ljubljana : Partizanska knjiga.  
- Heidegger, Martin  (1976). Brief uber den Humanismus. V: Wegmarken, GA 9. Frankfurt am Mein. Klosterman. Str. 313-364.   
- Hieron (1996). Oblak nevedenja / Knjiga skrivnega svetovanja. Ljubljana, Nova revija.
-	Horvat, Simon: Izzivi Huxlexjeve znanosti. V: Arko Darja (et al., ured., 2017). Krasni novi svet. Po motivih Aldousa Huxleya. Gledališki list SNG Drama, sezona 2017/18, let. XCII, št. 5. Ljubljana. Str. 9-15.
- Hren Marko (2019). Duhovno vodstvo v Sloveniji nekoč in danes. Ljubljana, Beletrina. 
- Hribar, Tine (1970). Molk besede in beseda molka. Maribor, Obzorja.
- Hribar, Tine (2015). Protiklerikalnost patra Rupnika in papeža Frančiška. Delo, SP.
- Hribar, Tine (2017, 2017, 2018). Nesmrtnost in neumrljivost. 1,2,3. Ljubljana, SM.
- Hugo Victor (1962). Nesrečniki. Ljubljana, DZS. 
- Huxley, Aldous (1945). Philosophia perennis. New York, Harper & Row. 
- Huxley Aldous (2003). Krasni novi svet. Ljubljana, MK.
- Jacob Francois (2017). Logika živega. Zgodovina dednosti. Ljubljana, Krtina. 
- Jäger Willigis (2009). Vsak val je morje in drugi spisi. Mistična duhovnost. Petrovče, Društvo Znamenje. 
- James William (2002). Volja do verovanja. Ljubljana, Krtina.  
- Jamnik, Anton (2012). Sodobni iskalec med vagabundom in romarjem. Pogledi na slovensko samostojnost, liberalizem, vero in etiko. Ljubljana, Družina.
- Jamnik, Anton (2018). Svet osamljenih tujcev. Komunitarna in postmoderna kritika neoliberalizma. Ljubljana, MK.
- Janicaud Dominique (2009). Phenomenologie dans tous ses etats. Paris, Gallimard.   
- Jantsch Eric (1980): The Self-Organizing Universe: Scientific and Human Implications of the Emerging Paradigm of Evolution, New York: Pergamon Press, 1980. 
- Jantsch Eric (1980a): "The unifying paradigm behind autopoiesis, dissipative structures, hyper-and ultracycles". Autopoiesis, dissipative structures, and social orders. Westview Press, Boulder.
- Jantsch Eric (1980b): "The evolutionary vision: Toward a unifying paradigm of physical, biological and sociological evolution".
- Jarosch Linda, Grün, Anselm (2009). Kraljica ali divja ženska. Celjska MD.
- Jaspers, Karl (orig. 1962). O pogojih in možnostih novega humanizma. Ljubljana, Apokalipsa.
- Jaspers, Karl (orig. 1948, 1999). Filozofska vera. Ljubljana: Hieron, Nova revija.
-	Jaspers, Karl (orig. 1949, 1983, 2000). O izvoru in cilju zgodovine. Vom Ursprung und Ziel der Geschichte. Ljubljana, Apokalipsa. 
- Jaspers Karl (1958). Die Atombombe und die Zukunft des Menschen. 
- Jaspers, Karl (1965). Die Schuldfrage. Munchen, Piper.    
- Jenkins Philip (2010). Novi krščanski svet. Prihod globalnega krščanstva. Ljubljana, Logos. 
- Juhant Janez (2009). Občutek pripadnosti. Celjska Mohorjeva družba.
- Juhant Janez (2012). Človek in religija. Ljubljana, Teof. 
- Juhant Janez (2018). Človek, religija, nasilje in kultura miru. Ljubljana, Teof. 
- Juhant Janez, Strahovnik Vojko, Žalec Bojan. (ured., et al., 2011). Izvor odpuščanja in sprave: človek ali Bog? Spravni procesi in Slovenci. Ljubljana, Teof.
- Jung Sigmund (1989). Memories, Dreams, Reflection. New York, Vintage.
- Jung Siegmund (2015). Rdeča knjiga. Ljubljana, Beletrina. 
- Kalan Valentin (2012): Evrotropija - "dobra Evropa". Ljubljana, FF.
-	Kant Immanuel (1793). Religion innerhalb der Grenzen der bloßen Vernunft (Religija znotraj meja samega uma). 
- Kant Immanuel (2006). Zgodovinsko politični spisi. Ljubljana, ZRC. 
- Kaufman Arthur (1994). Uvod v filozofijo prava. Ljubljana, CZ. 
- Kapellari E. (2006). Človeški čas v božjem času. Pota skozi cerkveno leto.  Celje, MD.
- Kavčič Samo (2019). Nova civilna družba. Maribor, Kulturni center. 
- Kierkegaard, Soeren (1987). Ponovitev. Filozofske drobtinice ali drobec filozofije. Ljubljana, SM.
- Kierkegaard, S. (2012). Dejanja ljubezni. Ljubljana, Družina. 
- Klein Noami (2010). Doktrina šoka. Ljubljana, MK.
- Klein Noami (2015). To vse spremeni. Kapitalizem proti podnebju. Ljubljana, MK.
- Klein Noami (2018). Ne ni dovolj. Kljubovanje Trumpovi politiki šoka in oblikovanje sveta, kakršnega potrebujemo. Ljubljana, MK.
- Klun Branko (2014). Onkraj biti. Biblični odmevi v postmoderni misli. Ljubljana, Logos. 
- Knavs Simona (2005). Koncept duha v pedagoški teoriji in praksi Stanka Gogale. Diplomska naloga. Ljubljana, Filozofska fakulteta. 
- Kobal Grum Darja, Musek, Janek (2009). Perspektive motivacije. Ljubljana, FF.
- Kobusch Theo (2019). Krščanska filozofija: odkritje subjektivitete. Ljubljana, KUD Logos.
- Kocijančič, Gorazd, Snoj (2013). Boetij, dediščina in izziv. Zbornik s simpozija v NUKu, 11. 12. 2012. Ljubljana, NUK.
- Komel Dean (2019). Totalitarium. Ljubljana, Institut Nove revije.        
-	Komel Dean, Miladinović, Mira (ured., 2018). Svoboda in pravičnost kot izziv humanis tike. Freiheit und Gerechtigkeit als Herausforderung der Humanwissen schaften. Freedom and Justice as a Challenge of the Humanities. Bern, Peter Lang  Verlag. 
-	Kos Janko (1996). Duhovna zgodovina Slovencev.  Ljubljana 	 

-	Kos Janko (et  al., 2018). Ivan Cankar in Evropa. Med Shakespearom in Kafko. Razstava ob 100. Obletnici Cankarjeve smrti. Ljubljana, Cankarjev dom. 
- Kosovel Ivan (1997). Tretja pot – pot gnoze. Razprave in eseji. Nova Gorica, Branko.  
- Košir Manca (2018). Iz trebuha in neba. 70 srčnic. 
- Kovačič Peršin Peter (2016).  Frančišek, iskalec smeri duhovnih temeljev nove civilizacije
-	Kreeft, P. (2011). Potovanje. Duhovni vodič za romanje današnjega časa. Družina.
- Krek Janez, Metek Mira (ured, 2011). Bela knjiga o vzgoji in izobraževanju. Ljubljana, Zavod RS za šolstvo. 
-	Kučič Lenart: Distopija po Huxleyju ali Orwellu? V: Arko Darja (et al., ured., 2017). Krasni novi svet. Po motivih Aldousa Huxleya. Gledališki list SNG Drama, sezona 2017/18, let. XCII, št. 5. Ljubljana. Str. 18-27.
- Kuzanski Nikola (2005). O miru između religijama. Connectum. 
- Kuzmanič, Tonči (2008). Prispevki h kritiki managerske paradigme. P. Drucker in njegov managerski ideologem. Ljubljana, Mirovni institut. 
- Küng Hans (1990). Projekt svetovni etos. Ljubljana, Društvo 2000.  
-	Lesser Elizabeth (2020). Feniksov proces. Kako se po težkih časih znova rodimo. Brežice, Primus.
- Lindahl Kay (2008). Sveta umetnost poslušanja. Ljubljana, Govinda.
- Lorda, Juan Louis (2018). Biti kristjan. Celje, MD. 
- Lowe, Keith (2018). Strah in svoboda. Ljubljana, Beletrina. 
- Lubich Chiara (2002). Vsak trenutek je dar. Razmišljanja, kako živeti v sedanjosti. Ljubljana, Novi svet. 
- Lukas Elisabeth (2013). Priveži svoj voz na kakšno zvezdo. Ljubljana, Novi svet.  
- Lukman Thomas (1997). Nevidna religija. Ljubljana, Krtina.
- Lukman F., Ks, Kocijančič Gorazd (1998). Logos v obrambo resnice. Izbrani spisi zgodnjih apologetov. Celje, MD.
- Makarovič Jan (2003). Antropologija ustvarjalnosti. Biologija, psihologija, družba. Ljubljana, Nova revija.
- Makarovič, Svetlana, Šurc, Matej (2019). Luciferka. Ljubljana, Beletrina.
- Malenšek, Mimi (2015). Črtomir in Bogomila. Ljubljana, MK. 
- Marentič, Požarnik, Barica (2013). Psihologija učenja in pouka. 3. Ponatis. Ljubljana, MK. 
- Marcuse Herbert (1964). Enodimenzionalni človek. Ljubljana, MK.
- Marija kliče : sporočila Matere božje kraljice ljubezni : 1985-2004 (2011). Scio, Movimento Mariana, Regina del Amore. 1. slovenski prevod. | 
- Martel, Frederic (2019). In the Closet of the Vatican - V omari Vatikana. 
- Marx-Engels (1969). Izbrana dela I. Ljubljana, CZ.
-  Marx Karl, Bloch Ernst,  Rossi Mario, Debenjak Božidar (2008). O spremembi sveta:  pomen Marxovih tez o Feurbachu. Ljubljana 
-  Melchizedek, Duvalo (2005). Živeti v srcu. Kako vstopiti v sveti prostor srca. Ljubljana, Genija.  
- Mihajlović Zaran (2008). Mistika in okultizem. V: Soutripanje 
- Milčinski, Maja (2008): Europe and globalized Asia. V: Juhant, Janez, Žalec
 Bojan (ed. 2008): Surviving Globalization. Berlin, LIT Verlag.
- Milgram, Stanley (2009): Poslušnost avtoriteti. Ljubljana, UMco.
- Milić Uroš (2018): Posamičnost in eksistencialna komunikacija. Ljubljana, Apokalipsa.
- Morin (1989). Kako misliti Evropo. Sarajevo, Svjetlost.
- Movimento Mariano (2011): Marija kliče, sporočila Marije, matere božje kraljice ljubezni : 1985-2004. Scio. 
- Možina Jože (2019). Slovenski razkol: okupacija, revolucija in začetki protirevolucionarnega upora. Ljubljana, Emka.
- Musek, Janek (1993). Osebnost in vrednote. Ljubljana, Educy.
- Myss Caroline (2014). Arhetipi, kdo si? Ljubljana, Beletrina. 
- Nancy, Jean Luc (2012). Singularno pluralna bit. Ljubljana, Apokalipsa. 
-	Neumann Erich (2001). Ustvarjalni človek. Ljubljana, Claritas. 
- Novak, Bogomir (2015). Nemoč moči in moč nemoči.  
- Ocvirk Karl, Drago (2010). Navidezna totalnost in očitna omejenost religijskega govora. Primer krščanstva in islama. V: Juhant Janez in Žalec Bojan (2010, ured.). Na poti k dialoški človečnosti. Ljubljana, TeoF. Str. 115-126. 
- Ogorevc Marjan (2003). Karmična diagnostika. Brežice, Samozaložba.
-	Ogorevc Marjan (2019). Človek, kam greš. Brežice, Primus.
- Olmi, Véronique (2019). Bakhita. Ljubljana, MK.
- Ophuls W. (2011). Platonovo maščevanje. Politika v dobi ekologije. Novo mesto, Penca.
- Orfali Robert (2020). Smrt z dostojanstvom. Umiranje z zdravniško pomočjo in evtanazija. Spremna beseda Tine Hribar.  Mengeš, Ciceron. 
- Orwell George (2017). 1984. Ljubljana, MK.
-	Ošlaj Borut Pavliha Marko (ured., 2014). Svetovni etos in celostna pedagogika. Predgovor: predsednik Vlade Republike Slovenije dr. Miro Cerar. Radovljica, Didakta.
- Pavletič Andrej (2008). Vzgoja duha. Vzgojnoteoretske razsežnosti konceptov duha. Nova Gorica, Educa.
- Papež Frančišek (2014): Apostolska spodbuda 140. Veselje evangelija.  Evangelii gaudium. Ljubljana, Družina. 
- Papež Frančišek (2015). Hvaljen , moj Gospod. Laudato si. Okrožnica za skupni dom. Ljubljana, Družina.
- Papež Frančišek (2018). Moč poslanstva. Ljubljana, Družina.  
- Papeški svet za kulturo in Papeški svet za medverski dialog (2003). Jezus Kristus, prinašalec žive vode. Ljubljana, Družina, Cerkveni dokumenti 104.
-	Pascal Ide, Luc Adrian (2011). 7 glavnih grehov. Kako zgrabiti bika za roge. Ljubljana, Emmanuel.   
- Patočka Jan (1997). Krivoverski eseji o filozofiji zgodovine. Ljubljana, CZ.   
- Pavček Tone (2010). Čas duše, čas telesa. Ljubljana, SM.
 - Pečjak, Sonja, Košir, Katja (2002). Poglavja iz pedagoške psihologije. Ljubljana, Filozofska fakulteta.
- Petauer Branko (2019). Fatimska pastirčka nas učita živeti. Šmarnie za odrasle. Celjska MD.
- Perry Whitall (2007). The Spiritual Ascent. A Compendium of the World's Wisdom. Fons Witae. Intrroduction by Smith Huston. Foreword by Marco Pallis
- Petrović Anja (2015). Tesla metamorfoze. Primus.
- Pieper Joseph (2002). Vera, upanje, ljubezen. Ljubljana, Družina.
- Platovnjak, Ivan, Roblek Jože (2011). Moliti s telesom, dušo in duhom: molitveni priročnik. Ljubljana, Župnijski urad Dravlje. 
- Platovnjak Ivan (2015). Izzivi krščanske duhovnosti danes. Bogoslovni vestnik l. 75 (2015) 1, str. 7—17.
- Raid Al – Daghistani (2017). Temeljni pojmi islama. Posted on jan. 27, 2017 v reviji Kud Logos. 
- Ratzinger Joseph - Benedikt XVI. (2014). Jezus iz Nazareta. Jezusovo otroštvo. Ljubljana,  Družina.
-	Rebula Alenka (2011). Sto obrazov notranje moči. Ljubljana, MK. 
-	Rebula Tuta Alenka (2019). Prvi korak k pravični družbi je odpoved sprenevedanju. Delo, SP, str. 26-28.
-	Rebula Tuta Alenka (2019a). Blagor ženskam. 12. izdaja. Trst.
-	Repar Primož (ured., et al., 2012) Tretji simpozij Miklavža Ocepka. Udejanjanje duhovnosti v sodobnem svetu. Ljubljana, Apokalipsa.
- Rowe Dorothy (2000). Friends and Enemies. Our Need to Love and Hate. Harper Collins. 
- Ruda Frank (2020). Ukinimo svobodo. Zagovor sodobne rabe fatalizma. Ljubljana, Analekta.
- Rupnik, Marko (2001). Razločevanje duhov, 1. del. Kako doseči okušanje Boga? Založba Dravlje.  
- Rupnik, Marko Ivan (2004). Ljubezen pa ostane. O naši smrti in vstajenju. Ljubljana, Ognjišče.
- Rupnik, Marko (2018). Po duhu. Ljubljana, Družina.
- Sacks Jonathan (2019): Veliko partnerstvo. Ljubljana, Družina. 
- Salecl Renata (2020a). Človek človeku virus. Ljubljana, MK
- Salecl Renata (2020b). Strast do nevednosti. Ljubljana, MK.
-	Schubert Linda (2013). Čudežna ura molitve. Spremenila bo vaše življenje. Ljubljana, Družina. 
- Sarah Robert in Diat Nicolas (2018). Bog ali nič. Ljubljana, Družina.
- Sarah Robert in Diat Nicolas (2019). Moč tihote. Proti diktaturi hrupa. Ljubljana, Družina. 
- Sarah Robert in Diat Nicolas (2019a). Proti večeru gre in dan se je že nagnil. Ljubljana, Družina.
- Sarah Robert et Benoît XVI (2020). Des profondeurs de nos coeurs. Fayard, 180 p.
- Schwikart Georg (2010). Tod und Trauer in den Weltreligionen. Topos Taschenbucher. 
- Sever, Dijana (2019). 10 pasti "new age" duhovnost. Sensa, 3. 9. 2019
- Sorč, C. (1998). Duh življenja. Ljubljana, Družina.
-	Sorč Ciril (2006). V prostranstvu svete trojice. Hermenevtična načela trinitarizacije.
Ljubljana, Družina.
- Sorč, C. (2007). Od kod in kam? Stvarstvo in zgodovina trinitaričnih razsežnosti. Ljubljana, Trinitas.
- Sorč, C. (2012). Povabljeni v Božje globine : prispevek k trinitarični duhovnosti. Ljubljana : Teološka fakulteta.
- Sorč, Ciril (2017). Iz ljubezni za ljubezen : prispevek k trinitarični antropologiji. Znanstvena monografija. Ljubljana : Teološka fakulteta.
- Sorokin, P. (1962). Social and cultural dynamics. New York, Badminster.  
- Spiteris, Nigg, (2000). Duh veje, kjer hoče. Ljubljana, slovenska kapucinska provinca. 
-	Stegu, Tadej; Juran, Kanellopulos  Marija; Mevec, Karel; Rozman, Lucija; Vrtovec  Špela; (2018). Religijsko izobraževanje odraslih za celostno vseživljenjsko rast. Raziskovalno poročilo. Teološka fakulteta.  
- Steiner Claude  (1974). Scripts People Live. 
- Steiner Rudolf (2012). Zgodba mojega življenja. Šmarješke Toplice, Stella. 
- Šimenc Marjan (2018). Nova praksa filozofije. Filozofsko mišljenje v praksi. Ljubljana PF.
- Škafar Vinko (2012). Kako se razlikujeta new age in krščanska vera? Pisma. Ognjišče (2012) 09, str. 55
- Šmidhofer Ana (2018).  Pojmovanje vzgoje v slovenski duhoslovni pedagogiki po prvi svetovni vojni. Revija za elementarno izobraževanje volume 11. issue 1 (2018) str. 91-107.   
- Špidlik Tomaš (2009). Osnove krščanske duhovnosti. Maribor, Slomškova družba.
-	Šri Činmoj (2018). Modrost. Društvo za razvoj duhovne kulture Šri Činmoj. 
- Štajner, Rudolf (1988). Mistika u rađanju duhovnog života novog doba. Beograd, književna trajna radna zajednica.
- Švajncer Marija (2012). Vpogled v azijsko duhovnost. Maribor, Univerzitetna založb a.
- Tahir Ahmad Mirza (2015). Islam, razločevalne značilnosti. Društvo za informiranje o islamu. 
- Talmage, James (1982). Jezus the Christ. Utach, Deseret Book Company. 
- Theis Erich (2018). Prestop v boljši svet. Kako se lahko pripravimo nanj? Ljubljana, Podvig.
-	Thompson Gerry Maguire (2003). Atlas duhovnih izročil. Izvor i razvoj duhovnih in mističnih izročil z vsega sveta. Ljubljana,  MK.
- Toš, Niko (ured., 2016). Vrednote v prehodu X. Slovensko javno mnenje 2010-2016. Ljubljana, Center za raziskovanje javnega mnenja, FDV.
- Trebežnik, Luka (2018). Med nihilizmom in mesijanizmom. Derridajeva filozofija religije danes. Ljubljana, Teof.
- Trpin, Miha (prev., 2011). Marija kliče. Sporočila matere božje kraljice ljubezni. 1985-2004. San Martino.  
- Trpin, Miha (ured., 2015). Od sužnosti do svetosti. Dnevnik svete Jožefine Bakhite. Ljubljana, Salve.  
- Trstenjak Anton (1996). Zgodovina filozofije, 2. Ljubljana, Inštitut Antona Trstenjaka. 
- Truhlar, Vladimir (2012). Doživljanje absolutnega v slovenskem leposlovju. Župnijski zavod Dravlje, Revija Vzgoja. 
- Ule Andrej (2004). Dosegljivost resnice. Ljubljana, Znanstveni inštitut FF.
- Uranija Jože (2017). Verovati in biti. Kamnik, Samozaložba.
- Veyne Paul (2010). Kako je naš svet postal krščanski. Ljubljana, Modrijan. 
- Vodičar Janez (2016). Religijska antropologija. Ljubljana, TeoF.
- Vodičar Janez (2019). Ricoeurjweva podoba Boga. Odmikanje in vračanje. V: Klun, Branko Trebežnik Luka: Vračanje religije v postmodernem kontekstu. Ljubljana, TeoF., str. 37-54.
- Vörös Sebastjan (2010). Podobe neupodobljivega. Ljubljana, Kud Logos. 
- Weil, Simone (1998). Težnost in milost. Ljubljana: Študentska organizacija Univerze, Študentska založba.
- Wattimo Giantessimo (2004). Mislim, da verujem : je mogoče biti kristjan kljub Cerkvi? Ljubljana, KUD Logos.
- Weil, Simone (2005). Srečanje z absolutnim. Ljubljana: Novi svet.
-	Winowka Marija (2000). Podoba usmiljenega Kristusa. Sporočilo sestre Favstine. Ljubljana, Prenova v duhu. 
- Wüster, Tim, Oliver (2006). Poper in sol. Eseji o razumu in veri. Ljubljana, Znamenja. 
- Zalokar Divjak Zdenka (2000). Vzgajati z ljubeznijo. Krško, Gora.   
- Zalokar Divjak, Zdenka (1998). Vzgoja za smisel življenja. Ljubljana: Educy. 
- Zohar Danah, Marshall (2000). Duhovna inteligenca. Tržič, Učila.
- Zohar Danah (2006). Duhovni kapital. Tržič, Učila.
- Zohar Danah (2018). Kvantni voditelj. Quantum leader. Ljubljana.
-	Zukav Gari (2011). Duhovno partnerstvo. Ljubljana, Primus. 
-	Zupančič Alenka (2019). Konec. Ljubljana, Analecta.
- Zupančič Boštjan (1988). Bitje in hrepenenje. Ljubljana, Komunist. 
- Zupet Janez;  Krašovec Jože;  Avsenik Nabergoj Irena (2006). Kumranski rokopisi. Ljubljana : Svetopisemska družba Slovenije. 
- Žalec, Bojan (2010). Človek, morala in umetnost. Ljubljana, TeoF.
- Žalec Bojan (2016). Wittgenstein in vera: od kazanja mističnega do teologije kot slovnice. V: Bogoslovni vestnik 76 (2016) 3/4, 457—470 
- Žalec, Bojan (2019). Grammatical account of religion and theology : some reflections on its significance, fruitfulness and implications. In: Comparative philosophy of religion 2 : abstracts of 7th International Conference on Contemporary Philosophy of Religion, [Tehran], January 29-30, 2019. Tehran: Kharazmi University, 2019. pp. 31-32. 
- Žalec Bojan (2005). Doseganje dobrega. Ljubljana, Claritas.
- Žižek, Slavoj (2010). The Living in the End Times. London, New York, Verso. 

Viri

- Cestnik Brane (2016). Kronika vzhodnega razkola. https://branenacesti.blogspot.com/ 2016/02/kronika-vzhodnega-razkola.html. 15. 2. 2016.
- Černivec (2017). Eno z Jezusom. Logos, glej spletne strani: http://kud-logos.si/2017/eno-z-jezusom/
- Herzog Patricia Snell (2019): The Science of Generosity – Causes, Manifestations  and Consequences. Glej spletne strani. https://www.palgrave.com/gp/book/9783030264994. 
- Kenda Maja (2003). Sveti gral. Nastanek in razvoj mita. Diplomska naloga. FDV.
- Makovec Urška (2017). Velikonočni pogovor, 15. aprila 2017. Pater Rupnik: Individualizem bo počasi premagan. Siolnet, glej spletne strani: https://siol.net/siol-plus/intervju/p-marko-rupnik-individualizem-bo-pocasi-premagan-439450
- Koci Martin (2019). Christianity after Christendom: Rethinking Jan Patočka’s Heresy. 
In: The Heythrop Journal. 19 March 2019. See:  https://doi.org/10.1111/heyj.13190. 
- Kralj Robert (2017).  Mistika je nevidni most med religijami in njihovo oživljajoče jedro. Sufizem in krščanstvo v dialogu. Glej spletne strani: https://www.rtvslo.si/kultura/drugo/ mistika-je- nevidni-most-med-religijami-in-njihovo-ozivljajoce-jedro/429415
- Novak, Bogomir (2012). Antropološke razsežnosti simbolnih reprezentacij kot izvorov znanja in verovanja. Ljubljana: splet: http://www.gsoft.si/novak_bogomir/A121_knj_ znanje.rtf. [COBISS.SI-ID 2359639] 
- Novak, Bogomir (2005). Nevrolingvistično programiranje kot orodje osebne rasti. V: NLP mojstri. http://www.gsoft.si/ novak_ bogomir/A001_NLP.doc.
- Novak, Bogomir (2013). Psevdoreligija kapitala in tradicionalne religije. Ljubljana:  http://www.gsoft.si/novak_bogomir/129_Religija_kapitala.rtf. [COBISS.SI-ID 2497879] 
- Novak, Bogomir (2013). Prolegomena za novo fenomenologijo vzgoje duha. Spletne strani: http://www.gsoft.si/novak_bogomir/A132_duh_vzg.rtf. [COBISS.SI-ID 2587479] 
- Pobežin, V. (ured., (2013). Drugo pedagoškega diskurza. Ljubljana: Pedagoški inštitut.
https://www.doi.org/10.32320/978-961-270-167-3
- Poljanšek, Janez: razločevanje duhov. Spletne strani: https://www.jezuiti.si/wp-content/ uploads/2010/10/Razlocevanje.pdf. Pridobljeno 28. 1. 2019. 
- Ramovš, J. (2013). Otroci se učijo s posnemanjem naše radovednosti in hvaležnosti. Casnik, spletni časopis z mero, 29. julija 2013, str. 11-122.
-	Repar Primož (ured., et al., 2012) Tretji simpozij Miklavža Ocepka. Udejanjanje duhovnosti v sodobnem svetu. Ljubljana, Apokalipsa. 
-	Resolucija Evropskega parlamenta z dne 2. Aprila 2009 o evropski zavesti in totalitarizmu. Pridobljeno na spletnih straneh: http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+ TA+P6-TA-2009-0213+0+DOC+XML+V0//SL
-	Rifkin Jeremy (2009). The Empathic Civilization. A Race of Global Conscience in the world in Crisis.  Spletne strani: https://www.amazon.com/Empathic-Civilization-Global-Consciousness-Crisis/dp/1585427659. Pridobljeno 25. 1. 2019.
-	Rifkin Jeremy (2009). The Empathic Civilization. Race to global civilization in a world in crisis. Spletne strani: https://www.amazon.com/Empathic-Civilization-Global-Consciousness-Crisis/dp/1585427659. Pridobljeno 25. 1. 2019.
- Rustja Božo (2018). Koliko je apokrifnih spisov in ali jih smemo brati. Ognjišče, l. 55, št. 11, str. 39-41. Glej spletne strani: https://revija.ognjisce.si/pisma/20132-koliko-je-apokrifnih-spisov-in-ali-jih-smemo-brati.
- Snell Herzog Patricia   (2019): The Science of Generosity – Causes, Manifestations  and Consequences. Glej spletne strani. https://www.palgrave.com/gp/book/9783030264994.
- Sever, Tara Dijana (2019). 10 pasti "new age" duhovnost., Sensa, 3. 9. 2019. https://sensa.metropolitan.si/osebna-rast/10-pasti-new-age-duhovnosti/
- Urbanija, Tadej & Kalan Valentin (2012) Evrotropija - „dobra Evropa“ ... Bogoslovni vestnik [na spletu]. 2012. Vol. št 3, no. 72, str. 475–478. [Dostopno 20 januar 2020]. Pridobljeno http://www.dlib.si/details/URN:NBN:SI:doc-WM9XN7TE. 
- Vidmar Bogdan (2020). Koronavirus je velik izziv, dar in priložnost, da odkrijemo to, kar je v življenju bistveno. 11. marca 2020. Glej spletne strani: casnik.si/koronavirus-izziv-in- priloznost/ (pridobljeno 11. 3. 2020)