Dr. Bogomir Novak 
Skripta za filozofijo v tretjem življenjskem obdobju                                1-163
Kazalo                                                                                                                                         1
Spremna beseda                                                                                                                         3
1.	Kako filozofija išče in najde samo sebe v predmetih in metodah?                                  4  
1.1 Kako lahko najdejo filozofijo pozni odrasli?                                                                  15                                               
Literatura                                                                                                                                 23 
1.2 Semena modrosti                                                                                                               23 
1.3 Vprašanje smrtnosti in večnosti                                                                                      24

Literatura                                                                                                                                 27
2. Antična filozofija med celovitostjo in fragmentarnostjo                                                 28
2.1 Kako so starogrški dramatiki in filozofi prikazovali tragično občutje življenja?      28
                                       
2.2 Ali je Heraklit res 'temačen' ali pa mi živimo v temačnem obdobju?                         32
2.3 Zakaj so (bili) sofisti kamen spotike?                                                                              33

2.4 Kako lahko ostanemo v Platonovi votlini ali pridemo iz nje?                                       35

2.5 Aristotel v vlogi učenca in učitelja                                                                                   40

Aristotelova dela                                                                                                                      49

Splošna literatura                                                                                                                    50

3.  Filozofske šole v rimskem obdobju                                                                                  50

3.1 Vprašanje dobrega in zla                                                                                                  54
Literatura                                                                                                                                 57
4. Filozofija/teologija – ali Bog obstaja                                                                                 57
4.1 Avrelij Avguštin od pogana do škofa in od tod do božje države                                  59
4.2 Tolažba in svetovanje v filozofiji: od Boetija do de Bottona in Marinhofa                 61
4.3. Ali je Maritain reševal Tomaža Akvinskega pred pozabo?                                         63
Literatura                                                                                                                                 68 
5. Pot novoveške filozofije od renesanse  do eksistencializma                                             69                                      
5.1 Ali je Descartes  po vseh dvomih našel gotovost?                                                          70
5.2 Aktualnost Pascalove stave na vse ali nič                                                                        72
5.3 V kakšen svet se je Immanuel Kant prebudil iz dogmatskega dremeža?                    73

5.4 Gospostvo Heglovega absolutnega duha                                                                         78
5.5 Eksistencializem in filozofija življenja                                                                            80

5.5.1 Soeren Kierkegaard stavi na dostopnost božjega kraljestva za vsakega                  80

Literatura                                                                                                                                 84
5.5.2 Henri Bergson                                                                                                                 84 
5.5.3 Karl Jaspers (1889 - 1967) se zavzema za kakovost preživetja                                  84 

5 Jaspersova dela                                                                                                                 86                                                                                                                        
5.5.4 Friedrich Nietzsche (1844-1900) v boju za veselje do življenja                                  86
Nietzschejeva dela                                                                                                                   89
5.5.5  Ali je Martin Heidegger (1889-1976) prebolel metafiziko?                                       89
Dela                                                                                                                                           92
5.5.6 Angažma Jeana Paula Sartra  (1905-1980)                                                                  92   
Literatura                                                                                                                                 95
5.5.7 Zasnova politične filozofije zgodovine                                                                          93 
6. Plejada prodornih žensk kot filozofinj: Alma Sodnik, Cvetka Hedžet Toth, Spomenka Hribar, Marija Švajncer, Simon de Beauvor, Simone Weil, Hannah Arendt, Agnes Heller, Katarina Majerhold                                                                                                   95
Literatura                                                                                                                               103
7. Kaj je človek v postantropocentrični paradigmi: divjak, homo humanus, bolna žival ali transhumani novi človek                                                                                                 103
7.1 Ali človek obvladuje tehnologijo ali pa tehnologija njega?                                         107  
7.2 Kaj lahko razložimo s Pfallerjevim pojmom interpasivnosti?                                    110
Literatura                                                                                                                               112
8. Razprava o pomenih imen in jezika                                                                                112
8.1 Kako je Ludwig Wittgenstein (1889-1951) z mejami jezika vplival na meje sveta? 117
9. Kako nam pozitivna psihologija pomaga v vsakdanjem življenju?                             117
9.1 Kako misliti pozitivno revolucijo po De Bonu?                                                            120                                                              
Literatura                                                                                                                               122
10. Zakoni in primeri duhovne prakse                                                                                123                                                                                            
10.1 O željah tako in drugače – Kojc, Zeland, Chauquette, Covey, Girard,…               126
10.2 Ljubezen v duhovni partnerski komunikaciji                                                           132
Literatura                                                                                                                              138
10.3 Primeri vizualizacij                                                                                                       138
Literatura                                                                                                                               147
11. Zavest, zavedanje in čuječnost                                                                                       147
Literatura in vira                                                                                                                  155
12. Pred čem nas svari slavni slovenski filozofem Slavoj Žižek?                                      155
Žižkova dela v slovenščini                                                                                                    160
12.1. Filozofija za sprostitev                                                                                                 161
12.1.1 Razlaga Žižkovih vicov z izbranimi primeri                                                           161

Literatura                                                                                                                               163

Spremna beseda

Namen te knjige je olajšanje proučevanja filozofije udeležencev kurzov filozofije na Dnevnih centrih aktivnosti za starejše in na Univerzah za tretje življenjsko obdobje po Sloveniji. Kolikor vem, doslej ni izšel še noben učbenik ali priročnik filozofije za starejše t. j. pozne odrasle. Filozofija  sama je redek gost na DCA-jih in na UTŽ-jih. Zavedam se, da ima vsak predavatelj svoj pristop in izbor tem. Sam sem pričujoč zapis skromno imenoval Skripta, ker se zavedam pomanjkljivosti, ki sproti nastajajo že zato, ker filozofija ni že zaključena v zgodovini filozofije, ker nov čas prinaša nove filozofije. Pa tudi že znani veliki filozofi oz. filozofemi pridobivajo nove poudarke ali izgubljajo na pomenu. Slednje se dogaja tradicional ni metafiziki z dokazi za bivanje boga, marksizmu. V 12ih poglavjih, ki jih opredeljujem v kazalu in potem vsebinsko razvijam v tekstu skušam biti čim bolj razumljiv.  Novost glede na obstoječe filozofske učbenike za dijake gimnazij so ženske filozofinje in Žižkovi vici. Ženske so namreč večinske udeleženke teh tečajev. Zato je to poglavje namenjeno predvsem njim. Filozofska stališča je na urah potrebno aktualizirati z dogodki iz  politike, zgodovine, umetnosti (literature, filma, drame). Zanimivo je, da didaktika 'filozofije za otroke' razvija, medtem ko pozni odrasli ostajajo 'bela lisa'. Temu namenjam pedagoško izkustveno 2. poglavje. Ni posebne filozofije za pozne odrasle kot je npr. feminizem posebna filozofija ženskega spola. Zato sem zanje priredil izbrana zgodovinsko-filozofska in življenjsko problemska poglavja skozi optiko lastnega razumevanja. Tako so v ta Skripta vključeni tudi duhovni zakoni, ki zadevajo modrost in  serija vizualizacij, ki zadeva kontemplativno prakso in koncepte želja, ki presegajo naše osnovne potrebe. Na vsakoletnih svetovnih filozofije se starejših ne omenja in tematizira. Nova odprta vprašanja zadevajo vlogo filozofije v medgene racijskem dialogu. Starejši se v zadnjem času pojavljajo v svetovni literaturi, ki jo bere tudi mladina. Vlogo starih najdemo pri Sofoklejevem Kralju Ojdipu, pri Ciceronu, Senecu mlaj šem oz. pri tematizaciji smrtnosti in večnosti, ki je najpogostejše vprašanje prav pri njih.         
Naj končam ta uvod spremne besede z latinskim izrekom »spero ut intellegam«, upam, da bi razumel težnje poznih odraslih po modrosti. Kreativna imaginacija nam pomaga pri premikanju meja obstoječega izkustva. 

Ustvarjalnejši so tisti, ki največ razmišljajo o svojih izkušnjah (mišljenja), ki prevetrijo stare dogme, ki pristanejo na to, da jim uspe bolje in so pripravljeni  spreminjati svoje načine razmišljanja. Prav tem ciljem sledimo v zgodovini filozofije. Ne gre le za to, da zamenjujemo subjekte in predikate, kar je sicer paradigmatsko presenetljivo, iščemo nove podobnosti v nasprotjih in da na ta način sinhrono spregovorijo najbolj oddaljene filozofije, gre tudi za to, da se lotevamo novih tem, še nepreoranih področij in opuščamo stare, kar širi in modificira partikularna področja. Igre življenja so predvsem jezikovne igre interpretacij. To je najtežje, vendar se pot do cilja začne že s prvim korakom. Potreben je pogum in vztrajnost. Sapere aude! Drznite si misliti!    

Nekateri učitelji na DCA se ne postavljajo v vlogo učencev, ki bi obiskovali druge tečaje. Verjetno sem med redkimi, ki to počne. Zavedam se, da je tečaj Filozofije za življenje pravzaprav ‘plavanje proti toku prevladujočega antiintelektualizma’, ki ni naklonjen intelek tualnim dejavnostim, razen morda umovadbi, ki je bolj zabavna.  
Enake količinske vatle – merila se na DCA rabi za različne tečaje. Telesno gibalni tečaji zlah ka presegajo 5 udeležencev, pri filozofiji pa je to precej težje doseči, ker predstavlja mentalni napor analize pojmov, ki se zdi večini bodisi nepotreben ali pa mu zaradi prevladujočega vsakdanjega  pragmatizma niso kos. Ustvarjanje delovne klime na posameznem DCA-ju je delno še skrivnost. Udeleženci razumejo, da se je vsakega jezika treba učiti, ne razumejo pa, da je filozofija specifični jezik, ki se ga je prav tako treba učiti, če želimo doseči določeno stopnjo obvladovanja, ker bližnjice oz. kraljevske poti vanjo ni.  Celoletni program, Skripta in sprotni izročki so na tej poti pripomočki oz. olajšave za tiste, ki osnovno motivacijo za učenje že in še imajo. Še najbolje delujejo izročki, ki jih predavatelj predstavlja publiki.       
Pregleda filozofskih tem smo zasnovali širše. Nismo jih zamejili niti le na štiri leta mojega poučevanja na DCA, niti nismo posameznih ur zamejili le na trenutno razumevanje slušateljev.  Tako lahko slušatelji in morebitni predavatelji vedno še kaj najdejo po navedeni literaturi in virih.
Kako filozofija išče in najde samo sebe v predmetih in metodah?
Filozofije ne tvorijo le 1. genialni filozofemi z epohalnimi uvidi svojih glav, ampak tudi 2. njihove šole Peripatetiki, Akademiki, kantovci, heglovci, marksisti…, ki so njihovi prvi falsifikatorji. Sledijo jim 3. visoko- in srednje-šolski učitelji didaktiki, ki jo ukalupljajo v šolske dogme predmetnikov. 4. Na najnižji ravni so pasivni kulturni odjemalci, ki se z vsem tem  šele seznanjajo. Osnovno vprašanje je, kako se soočiti s filozofsko pojmotvornostjo. 
 
Predmeti so sadovi osebne naravnanosti/pozornosti. Že budisti vedo, da je občutek vedno o nečem, zaznava je zaznava nečesa (v 17. stoletju je angleški empirist George Berkeley izhajal iz teze: esse est percipi – biti je biti zaznavan), mišljenje je mišljenje o nečem (ego-cogito pri Descartesu) in zavest je vedno zavest o nečem (Selbstbewusstsen pri Heglu, Husserlu, itd). Človek je predmetno bitje, ker se s proizvodnjo opredmeti (Marx).    

Vprašanje, kaj je filozofija, je in ni predmet filozofije same. Filozofija nima svojega stalnega predmeta. Zato je to nenehno odprto vprašanje, na katerega odgovarjamo znotraj vsakokratne filozofije določenih filozofov, disciplin, ki jih  razvijajo, smeri in obdobij v katera spadajo. Poznamo npr. Platonovo, Aristotelovo, Heglovo definicijo filozofije. Njene discipline so ontologija, spoznavna teorija, logika, etika in estetika. Zgodovinsko razlikujemo antično, srednjeveško in novoveško filozofijo. Filozofijo lahko členimo tudi po vejah na filozofijo religije, umetnosti, znanosti, kulture, prava, politike, tehnologije, športa, igre, jezika (po znamenitem linguistic turn v 20. stol.), filma (filmozofije), okolja – ekozofije, itd.   Odličen Uvod v filozofijo prava je predstavil Kaufman (1994). Razpravlja  o naravi filozofije prava, ki jo preučuje kot problemski sprehod skozi posamezna zgodovinska obdobja. Zgodovina filozofije prava je »zgodovina vprašanja, kako lahko iz nečesa razpoložljivega kot je narava, defišriramo merila in norme za človeško vedenje, ki jih s pravnimi zakoni skušamo zavarovati proti subjektivni človekovi samovolji. Problem zastopa nja 'naravnega prava', ki predvideva človekovo politično usklajeno delovanje z delovanjem narave v smislu varovanja kolikor toliko čistega okolja pa analizira Ophuls (2017).

Filozofija je vključena v vse človekove dejavnosti: skrita je v medijih, kulturni in znanstveni produkciji, sodbah sodišča, vodenju gospodarske, okoljske, šolske, zdravstvene politike. Gre za njihove predpostavke, cilje in učinke. Malokdaj gre za jasne filozofske koncepte, kakršni obstajajo v zgodovini filozofije. Pogosto se filozofijo izenačuje prav z zgodovino ali s praznim filozofiranjem – frazarjenjem. Filozofija se neprestano sprašuje po sama sebi že zato, ker se človek skozi svoje in njeno izrazoslovje neprestano sprašuje po samem sebi. 

Ne moremo dovolj poudariti, da je potrebno ohranjati interaktivno komunikacijski odnos do filozofije, če želimo, da je naša tolažnica, če že ne vodnica. Le s filozofiranjem jo poustvarjamo. Njeni udeleženci smo Sofijini ljubimci. Filozofska modrost se pokaže situacijsko, kontekstualno, na nek način vseživljenjsko aktualno. Kajti, kjer debatirata dva znanstvenika ali umetnika o vsebini, je Sofija, modrost, tretja pred njima. 

Pogoji za živo filozofijo so: 
1.	Čudenje, radovednost oz. motivacija
2.	Metodično opazovanje s postopki indukcije, dedukcije, redukcije kompleksnosti, analize in sinteze, dialektike – dvojnega gibanja po parih nasprotij, argumentiranje pro et contra, aktivne participacije v dogodkih, hermenevtike. 
3.	Razumevanje in ciljno usmerjeno mišljenje
4. Zastavljanje vprašanj po predmetu in samospraševanje
5. Disciplinirano raziskovanje problemov - pojmotvornost,
6. Večstransko poslušanje (drugega, sebe, procesa), 
7. Branje filozofskih tekstov in pisanje kot interpretiranje v obliki domačih nalog, kratkih referatov.
8.	Iskanje razlag za celoto bivajočega.
9.	Gojiti zdrav duh v zdravem telesu (lat. mens sana in corpore sano)
10.	 Z dobro, dvosmerno, dialoško komunikacijo vzpostavljati dobre odnose med udeleženci.
 
Ad. 1. Nasprotje čudenja je apatija, ki blokira vsak miselni napor. Čudenje je upravičeno zaradi sveta, ki je polno presenetljivih, nepričakovanih dogodkov. Gre za usodne obrate. V  Sv. pismu se najprej Bog čudi, da je iz niča tako dobro in lepo ustvaril svet, potem se Adam čudi, da je dobil Evo, Mojzes se čudi, da Izraelci častijo zlatega teleta, Izraelci se čudijo 10 božjim zapovedim. Kakršno je razpoloženje oz. počutje (nem. Stimmung, Befindlichkeit), takšno je razumevanje in interpretacija dogodkov, ki jim določimo njihov pomen.   
Ad 2. Imenovanje stvari sledi določanju lastnosti oz. atribuiranju predmeta sledita spominsko identificiranje in razlikovanje od vseh drugih. Naštete postopke t. im. napora pojmov lahko opravimo le tedaj, če smo motivirani za preseganje trenutnega nerazumevanja.  Pri interpre taciji ne sledimo samo miselni in spoznavni logiki raziskovalnega predmeta, ampak tudi izkušnjam, v katerih smo sami udeleženi. Res pa je , da lahko intuitivno predkognitivno razumevanje preverimo na  pojmovni način. Za Kahnemana (2017) je to odnos med hitrim in počasnim mišljenjem.  

Ad 3. D. Ausubel (1963) meni, da učne vsebine razumemo, če:
- jih lahko izrazimo s svojimi besedami; (verbalna inteligentnost in besedni spomin)
- lahko navedemo svoje primere; (izkustveno učenje)
- jih prepoznamo v različnih okoliščinah in oblikah; 
- jih lahko povežemo z drugimi idejami, dejstvi; 
- jim lahko poiščemo njeno nasprotje (refleksija). 

Temu bi lahko dodali še točko razumevanje, zakaj in v čem česa učnih vsebin ne razumemo, ki bi spadala pravzaprav na začetek.  Angleško understanding pomeni stati spodaj, podstat, kar pomeni, da stvari razumemo, če jih obvladamo. Metafizika subjekta je dajala vtis, da stvari obvladujemo, ko si jih podvržemo. Svet lahko razlagamo iz enega načela – monizem, iz dveh – dualizem, iz mnoštva (atomi, monade)

Ad 4. Vprašanja si zastavljamo glede na tri vidike: lastni jaz, ti - sogovornik, družbeni sistem. Za filozofske discipline so značilna naslednja spraševanje (po čem stvari so - ontologija, kako stvari spoznavamo – spoznavna teorija, kaj je človek – antropologija, kaj je lepo – estetika, kaj je dobro - etika). 
Ad. 5. Pojme tvorimo z bistvenimi opredelitvami pojavov glede na metode (glej pod ad 2), ki jih po Aristotelu členimo na kategorije, rodove in pojme. Pojme definiramo po opisih, strukturnih in funkcionalnih definicijah. Pojmi so sestavine sodb (glej Aristotelov logični kvadrat), ki jih členimo po črkah na A,E, I, O. 

Ad 6. Večstransko poslušanje izhaja iz poslušanja biti (Heidegger) in se členi na vidike: jaz, ti, sistem.  

Ad 7. Ciljno usmerjeno mišljenje je materialistično ali idealistično. Dialektično mišljenje je kritika obstoječega stanja. Nove interpretacije filozofskih problemov nastajajo na osnovi branja in interpretiranja predhodnih. Podobno v pravu novi zakoni nastajajo na osnovi prejšnjih. Ni konsekvenc brez precedensov po načelu nič ni brez razloga.  

Ad 8. Iskanje resnice vseh stvari oz. vsega živega, pri Heglu je resnica absolut, pri Jaspersu je v vseobsegajočem, pri Kantu je nespoznavna, pri Fichteju je v lastnem jazu, pri Bersonu je v kreativni evoluciji, …
Ad 9 Več o tej točki glej k filozofiji joge. 
Filozofija pozna kot pot do sebe različne metode (gr. methodos - pot). Izhodiščne opredelitve dialektike so:
1.	V stari Grčiji in Rimu je bila to oblika razpravljanja (lat. pro et contra – za in proti), nekakšna igra, pri kateri so zastavljali vprašanja in nanje večinoma odgovarjali z da ali ne. Dialektika je tudi veščina diskurza, pri katerem se potrjujejo ali zavračajo predpostavke in sogovorniki na tak način odkrivajo resnico. Zgodnji klasični filozofski teksti so uporabljali dialoge kot dramatično sredstvo predajanja idej. Dve ali več oseb s poklicnim, etičnim ali življenjskim prepričanjem sodelujejo v pogovoru z osebo, ki ima prepričanje, ki ni povsem običajno za sogovornika. Pomemben del antične dialektike diskurza povzema Bertrand Russell kot uravnavanja javnega diskurza.
2.	V pozni antiki postane logika oz. dialektika eden od predmetov sedmih svobodnih ved (lat. septem artes liberales: trivium + quadrivium) v šolskem urniku. Sv. Avguštin še uporablja dialoge kot način prenašanja idej. V srednjem veku Aristotelovo znanje razporejajo v notranje logično besedilo in poimenujejo tipe logičnega sklepanja z 'barbara, celarent, darii' itd. 
3.	Kant uvaja v Kritiki čistega razuma transcedentalno dialektiko za razpravo o antinomijah, ki se nanašajo na 'stvar po sebi', ki obsega trditve o sebi (self), o svetu in o Bogu.
4.	Hegel je dialektiko razumel kot proces, medsebojno nasprotovanje med tezo in antitezo, ki teži k razrešitvi oz. sintezi, ki predstavlja medsebojno ukinitev in pomiritev (nem. aufheben) obeh.
V antični Grčiji je bila dialektika veščina odkrivanja protislovij in razreševanja le-teh.  Heraklit mračni, Aristotel, Nikolaj Kuzanski (v nauku coincidentia oppositorum), Francis Bacon, Descartes, Spinoza, Leibniz, Kant in Hegel so vsak drugače razumeli dialektiko. Za Hegla in Marxa je to splošna in posebna zakonitost spreminjanja, razvoja in nasprotij znotraj zgodovinskih obdobij. Sartre je napisal kritiko totalitarizirajočega dialektičnega uma.  
Pojem protislovja ima že dolgo zgodovino. Že  indoevropski  koren “nti”  pomeni  “na nasprot nih  straneh”, indoevropsko in starogrško “antios”, ki  pomeni nasproti. “Enantios”  oz.  “enantion” pomeni “nasprotnik” in “nasproti stati” (Pokorny, 1959; str. 49 – 50).

Od funkcije oz. delovanja negacije je odvisno, kam negacija vzpostavljene strukture (osebnega ali družbenega) sveta vodi. Negacijo lahko klasificiramo na naslednje funkcije:      
1. enostavna formalna negacije  kot inverzna operacija afirmacije, 
2. negacija kot preklic preproste zmote ali neupravičenega pričakovanja, 
3. promocijska vloga samonegacije kot negacija negacije. 
4. avtodestrukcija s primerom samomorov. 

Z zaostrovanjem odnosov in razmer se razlike stopnjujejo v nasprotja pred vrati temeljitih sprememb in protislovja kot nevzdržna nasprotja s prehodom v nov svet. Nastane nova identi teta bivanja oz. bivajočnosti. Bolje je zastopati prožno identiteto kot togo, ki  ne zaide vedno v nasprotja.  Za nasprotovanje je uveljavljen izraz tudi antagonizem, ki lahko  znotraj- med-generacijski, nacionalni, ko brat že kolje brata, sovražni razredni antagonizem; antagonizmi v medsebojnih odnosih npr. med zakoncema; antagonizem med socializmom in kapitalizmom.  Očitno obstaja dvoje vrst nasprotij, tista, ki se dopolnjujejo in tista, ki so v konfliktu in izključevalnosti.    

Identiteta, razlike, nasprotja, protislovja in nova realnost pomeni  pet faz dialektičnega razvo ja. Beaumontina knjižica Nasprotja (2007) s pomočjo cirkuških akrobatov in klovnov na kratko predstavi otrokom razlike med: začeti in končati, vročim in mrzlim, pred in za ter mnogimi drugimi nasprotji. Kratke vaje na koncu otrokom omogočajo uporabljati pridobljeno znanja. Zaradi posebnega papirja pa otroci narisano lahko večkrat zbrišejo in začnejo risati ali pisati znova, saj, če parafraziramo Heraklita 'dvakrat ne vstopajo v učni proces na enak način'. 
Zaradi pojava paradoksa je Platonov dialog Evtidem nakazal potrebo po opredelitvi pojma protislovja. Dionisodor zanikal obstoj »protislovja,« Platonov Sokrat je bil začuden nad to tezo, ki jo zastopajo Protagorovi učenci in predsokratiski predniki. Zdela se mu je uničujoča. Posledično ne obstaja laž. Človek lahko le reče, kaj je resnično ali pa molči. Dionisodor se je s tem strinjal. Zanj ne obstaja nevednost. A je od Sokrata zahteval naj ovrže takšno stališče. Sokrat se je odzval: »Kako naj te ovržem, če, kakor praviš, je treba reči, da je laž nemogoča?« 

Ta odlomek je dober za diskusijo v skupini na tečaju. Premislimo razlike med petimi možnostmi:  1. Ne vem, da ne vem 
2. Vem, da ne vem (po Sokratu so to stališče imenovali latinsko docta ignoratia)
3. Ne vem, da vem, ker imam to že avtomatizirano v navadi 
4. Vem, da vem v smislu samozavedanja (Hegel).   
5. ne vem, da vem. 

Sodba 'Misliti pomeni nič vedeti' lat. nihil scire arbitur – rus. Мышление ничего не значит знать leti na Sokrata in agnostike.
Kako kaj vemo? Z zaznavanjem, identifikacijo (načelo A – A in ne-A), razlikovanjem, klasifikacijo, ponavljanjem, vključevanjem in izključevanjem, itd. Nekateri filozofi uporabljajo za refleksijo celote metodo dialektičnega dvojnega gibanja 1. Poti navzgor in navzdol (Heraklit, Plotin), 2. Razstavljanja (analize) in sestavljanja (sinteze), 3. Od ljudi (odtujitev, absurd) in k ljudem – osvoboditev (Hegel, Kierkegaard, Marx).

Že v srednjem veku so govorili: Vem, kaj je boljše, a delam slabše – lat. Scio quid sit melius, peius facio non ego. Različni ljudje vedo, kaj je bolje, a ne vemo, komu naj verjamejo. 
Človekova namera se sprevrača v svoje nasprotje, tako intenca subjekta, ki je nastala z ločeno stjo S-P-ja, da bi zavladal objektu dobi nasprotni učinek v tem, da ima objekt monopol nad subjektom, namesto, da bi mi mislili objekte, ti mislijo nas. Skušajmo odgovoriti na posameznih primerih:  
1. kdo komu nasprotuje? 
2. S katerimi sredstvi ali cilji - namerami? 
3. Ime česa je nasprotje? 

Vprašanje, kako ohraniti ali ponovno dobiti moč kritičnega mišljenja, je vprašanje, kako je mogoč regenerativni subjekt, kako naj ponovno povzame vase tisto, kar mu je bilo odtujeno. Ena iluzija nima moči, da bi presegla napake drugih, ki niso dopuščale stati na svojih nogah. Z iluzijo se upiramo rigidni realnosti, ne da bi jo opredelili, kar se zdi racionalno. 

V jonski kozmogoniji oz. kozmologiji, vključno s Heraklitovo filozofijo najdemo zasnove za 
1.  pojmovanje zakona dialektičnega  protislovja  kot enotnosti in boja  nasprotij, 
2. oblikovanje dialektičnega zakona negacije negacije, ki je več kot ciklično – krožno dogajanje v cikličnem času. Gre za vprašanje spoznavanja starega v tem, kar je na novo nastalo. 
3. henologijo, razlago vsega iz enega in enega za vse. Latinski izrek Ab uno disce omnes. – »Po enem spoznaj vse,« velja tudi za spoznanje samega sebe (gr. gnothe seauthon, lat. nosce te ipsum). Heraklitove 'premene' oz. obrati vodijo iz ognja v ogenj. Kriterij premen je identiteta pra-počela. 
4. Odnos med vključevanjem in izključevanjem. Ciklično součinkova nje prvin se pokaže kot parcialno izključevanje (ogenj ni voda) in globalno vključevanje, saj je prav ogenj zamena za vse prvine. Grki so verjeli, da obstaja sila poenotenja ljubezni, ki drži vse skupaj, da ne razpade v gigantomahiji Zevsa s Titani in Rema z Romulom v Rimu. 
5. Trajne oz. večne postavke so omogočale varnost, red in smisel življenja. Poslanstvo je smisel potovanja duše (sanskrtsko pomeni sent – iti nekam). 
6. Boj za prevlado in ravnotežje. Življenje je vojna (lat. vivere est militare). Gre za tekmovalni boj na vseh področjih veščin kot vrlin (gr. aretai, lat. virtute). Smo v permanentni vojni s takšnimi ali drugačnimi sredstvi.      

Filozofija išče absolutni vzrok, orientacijske točke, tisto izvorno, pred čemer ne more obstajati prav nič. Filozofija poskuša zvesti raznovrstnost znanja na omejena osnovna načela oz.  prapočela stvari – njena naloga je, da razpozna en sam izvor oz. eno samo prapočelo stvari, ki se na prvi pogled zdijo le kaotično izkustvo naključnosti. Tudi znanosti skušajo vso kompleksnost pojavnosti reducirati na načela, zakonitosti. Temu namenu sledita klasifikacija in sistematizacija. Za filozofijo je to najvišji meta-zakon iz meta-kognicije, ki vseobsegajoč in izvoren. 

Filozofska hermenevtika ima kot del filozofije že dolgo zgodovino oz. tradicijo, ki interpretira tradicijo. Svoje razumevanje dejanskosti spreminja od antike do danes. Danes ima razkriva jočo vlogo pri prevrednotenju didaktike, v kateri ni več klasičnih didaktičnih modelov, ampak je možen tudi subtilnejši didaktični pogled (fokus) v polju faze procesnega načrtovanja, ki opiše celoten krog od snovanja (z upoštevanjem udeležencev) na podlagi 1. razumevanja in razlage obstoječega stanja, 2. ubeseditve ciljev, izpeljave v času in prostoru (z dimenzijo preteklosti in prihodnosti), 3. z zavedanjem in refleksijo v času, 4. z odprtostjo duha oblikuje novo kulturo odnosov in oblikuje medprostore za nove oblike dialoga in 5. možnosti izbire ob upoštevanju danosti (realnosti) na poti k pristnosti in resničnosti z novim snovanjem (procesno) in ponovitvijo odprtega hermenevtičnega kroga  ali celo benigne spirale. 

Hermenevtika se je razvila zaradi potreb poučevanja (Dilthey 1900) in je veščina razlage (her meneia) pesnikov. Dilthey bi rad razumel življenje iz življenja samega kot razumevajoče vsebine. Vendar je po Urbančiču »Diltheyjeva« prevratno-metafizična hermenevtika le metodični instrument nezadržnega nasilja v odnosu do vsega, česar se dotakne. Za tak razumevajoči subjekt je »duhovni« oz. družbeno-zgodovinski svet bistveno enoten. Pa tudi ta subjekt se tudi sam po sebi šele vzpostavlja. Nikjer ne more tako samovzpostavljeni in sámoizpostavljeni subjekt česa kvalitativno različnega, ampak v vsej zgodovini nahaja le kvantitativne razlike. 

Kot veščina razumevanja in razlage se je hermenevtika začela razvijati že v antični Grčiji, šele v našem stoletju pa se je oblikovala kot posebna filozofska usmeritev, ki je prepoznavna pri Diltheyu, Heideggru, Gadamerju. Ti pa imajo predhodnike v  Schleiermacherju, Nietzscheju in Kirkegaardu. Hermenevtiko še danes zastopajo Ricoeur, Watimo, Rorty, itn. Platon je uporabil izraz hermeneutike techne, da bi z njim označil avtoritativno naravnano znanje, ki ga poseduje kralj ali glasnik bogov. 

Lastnosti hermenevtike so: 1. Prenos sporočil Boga (gr. hermes – sel), 2. Način razlaganja (lat. ars interpretandi), 3. Metoda razumevanja resnice, 4. Odkrivanje pomena, 5. Veščina preprečevanja nesporazumov. 6. Razlikovanje svobodnega in avtentičnega govora.  

Ricoeur (2003) nam posreduje velika  nasprotja v konfliktu interpretacij med krščanstvom in psihoanalizo ter med hermenevtiko in strukturalizmom. V novejših delih konstituira zavest o času in zgodovini kakor se kaže v pripovedih, pa tudi zmogljivost simbolov pri posredovanju med refleksijo in izkušnjo, kot si jo je mogoče zamisliti.

Hermenevtično metodo je možno uporabno interpretirati na več načinov od antike (npr. ekse geze Svetega pisma) do postmoderne. Preizkustveno obstaja vodilna nit (Leitfaden) za vsakokratno izkustvo, ki ga spoznavamo v sosledju (Nacheinander) ali zaporedju (Nebenein ander). Zaporedje samo še ne ustvarja smiselnega kroga. Primer imamo v kapitalistični aku mulaciji kapitala, ki implicira akumulacijo dobrin 'učinkovine zgodovine'. (Gadamer, 2001) Smiselni krog razumemo v smislu fleksibilne identitete, avtonomije in kakovosti. 

Kako postanemo kulturni participanti v filozofiji? Tako da beremo in interpretiramo filozofske tekste. Ustvarjalnejši so tisti, ki največ razmišljajo o svojih izkušnjah (mišljenja), ki prevetrijo stare metafizične ideje, ki pristanejo na to, da jim spodleti bolje in so spreminjati svoje načine razmišljanja. To je najtežje in prav to v zgodovini filozofije zasledimo. Nekateri so preizkušali paradigmatske obrate npr. kopernikanski obrat pri Kantu. Iščemo nove podobnosti v nasprotjih in na ta način zbližujemo sporne filozofije. Gre tudi za to, da se lotevamo novih tem (npr. ekozofija, filozofija iger kot posledice lingvističnega obrata) in opuščamo stare, kar širi in modificira partikularna področja. Sami opravljamo šolo življenja, ki ni zaporedje šolskih ur in njenih predmetnih vsebin.

Govorimo o fenomenologiji duha in telesa. Vprašanje, kaj je prej, je nesmiselno, ker je duh v telesu in telo v duhu. Z izrazom fenomenologija je že v 18. stoletju J. H. Lambert označil znanost, ki preučuje tega, kar ni ne resnično in ne lažno, marveč je kot tretje privid. Za Kanta je fenomenologija veda o vseh izkustvenih pojavih, se pravi tako pojavov, ki so predmet teoretičnega premisleka kot razumskega spoznanja. Za Husserlovega učitelja Brentana je bila fenomenologija sinonim za deskriptivno psihologijo. Husserl in njegovi učenci razvijajo fenomenološko metodo, ki predstavlja kritične temelje znanstvenemu razmišljanju na splošno. Z njim je fenomenologija postala znanost o bistvu čistih doživljajev. Ekhartova teologija je blizu Husserlove fenomenologije. Zanj je Bog onkraj biti in niča. Raj si je možno predstavljati kot popolno spontanost bivanja. Za Husserla je čisti jaz Bog.   

Majerholdova (2008) zagovarja stališče, da ohranja filozofija svojo veljavnost ne zgolj zaradi teoretskih platonskih, kantovskih,… idej o tem, kaj in kako lahko vemo, ampak zato, ji gre za praktične kompetenčne vednosti: znati-storiti, znati-živeti in znati poslušati (Lyotard). Gre  za kompetenco, ki presega določilo in uporabo edinega kriterija resnice in sega do kriterija učinkovitosti (tehnična kvalificiranost), pravičnosti, ki se sreča z etično modrostjo, zvočnimi, kromatičnimi lepotami (audiovizualnost po VAKOGu človekovem petčutnem sistemu zaznavanja) itd. Tako razumljena vednost je tista, ki napravi in kvalificira nekoga za zmožnega izrekati 'dobre' denotativne (lat. denotatio – označenje) izjave, a tudi 'dobre' preskriptivne (predpisujoče, določujoče) izjave, 'dobre' evalvacijske (ocenjevalne, vrednostne) izjave oz. sodbe … (Lyotard, 2002). S filozofiranjem razvijamo sposobnosti konceptuali zacije (organiziranja vednosti v pojme – koncepte bivajočega v celoti), s pomočjo katerih  lahko filozofija pove svoje mnenje o umetnosti, svoje predloge na področjih etičnih vprašanj, genetskega inženiringa, okoljevarstvenih problemov, dnevne politike, enakovrednosti spolov in legitimnost drugačnih (zaradi spolne, verske, begunske, itd.   usmerjenosti) v javnem in privatnem življenju. 

V času (pre)hitrih sprememb in vtisov nas je strah, kaj vse smo že zamudili, verjamemo, da ima filozofija moč anticipacije, ne pa zgolj šolskih reprodukcij tega, kar so že drugi filozofemi rekli in domnevno tudi dodobra premislili. Če bi šlo le zato, bi bila filozofija zgolj metafizični déja vu, že videno, kar je zgolj (Heglova) Minervina sova, ki v tisočerih inačicah vzletava ob vsakokratni svetovni noči. Spominjanje že pozabljenega je potrebno zaradi distanciranja od obremenjujočih preteklih vzorcev zaradi večperspektivnosti zaznavanja in mišljenja. Filozofija ni zgolj arhivirana arhetipska modrost (Jung, Myss) in ne generalna metoda revolucije, ni idolatrija sonca, prav tako se ne more samo odpirati v izvor, jutranjo zarjo in postajanje, ampak je treba poiskati vedno znova tisto odgovorno smer sožitja svobode, ki je najboljša glede na tisočere zmaličene obraze odtujenega in zapostavljenega barbarstva. Kdaj natanko smo (po Maslowu) samouresničeni zdaj in tukaj, zaradi česar ne bi rabili ničesar več? V ekonomskem jeziku gre za vprašanje smiselnih naložb in investicij zaradi beneficij.  

Nekatere osnovne definicije filozofije so: ljubezen do modrosti, nauk o prvih vzrokih in poslednjih smotrih vsega, kar je. Filozofija je za Trstenjaka (1999) v funkciji cultura ainimi - izobraženost, magistra vitae - učiteljica življenja in lux vitae – torišče prevratnih idej.  Dobra filozofija je odprt proces filozofiranja, odgovorna svoboda, komunikativno dialoška s svetom in s samo seboj. Filozofija niso osebne zgodbe, partikularistični interesi, antiintelektualistične drže. Povsod tam, kjer zamenjujemo celoto za dele (razdrobljenost), je filozofija izgubljena. Zamorijo jo dogme, toga prepričanja, ozka lojalnost sebičnih skupin.  
Dobra živa filozofija je odprt proces filozofiranja, odgovorna svoboda, komunikativno dialoška s svetom in s samo seboj. Filozofija niso osebne zgodbe, partikularistični interesi, antiintelektualistične drže. Povsod tam, kjer zamenjujemo celoto za dele (razdrobljenost), je filozofija izgubljena. Zamorijo jo dogme, toga prepričanja, ozka lojalnost sebičnih skupin.  
Antične kulture so izhajale iz sonca kot izvora vsega življenja in verovanja. Zato  Stare Grke štejemo za dediče vizualne kulture. Kot je v naših očeh svetloba, je tudi sonce kot njen izvor. Izvori starogrškega mišljenja so na nek način že izvori staroegipčanskega, staroindijskega ali starokitajskega. Te agrikulture so kulture sonca. Zavzemali so se za to, da tisto, kar smo sposobni videti s telesnimi očimi, smo sposobni videti po analogiji tudi z duhovnimi ali duševnimi še na drug način. Čutni vtisi nas puščajo izgubljene, kdor pa vidi z duhovnimi očmi, ki je um, vidi skupno. Integrativna moč filozofije je tedaj v zagledanju skupnega. Šele na tej osnovi se lahko vprašamo, od kod izhajajo zakonitosti. Iz ponavljajočega dogajanja.

Razlage sveta so monistične iz enega načela (jonski kozmologi, Aristotel, Plotin), dualistične iz dveh načel ali pluralistične (atomi, nonade, ideje). Metode pa so dialektika (Platon, Hegel, Marx, Kierkegaard, Sartre), logična analiza pojmov (Aristotel), hermenevtika, fenomenologija (Husserl), eksistencialna analitika (Heidegger), indukcija, dedukcija, redukcija kompleksnosti.  Razlage sveta odgovarjajo na vprašanje zakaj, metode na vprašanje kako kaj spoznamo in čemu, h kateremu cilju.  

Človek je teleološko bitje. Grški termin telos izhaja iz besede queles s korenom quel in pomeni vrteti;  prvotno pa  quel   pomeni izvršitev, višek, konec,  smrt (Dokler, 1915; 752).  Telos  pomeni tudi uspeh, vrh, služba, odločitev, carina, stroški (Senc,  1988; 920-921).  Telos je za Grke cilj po sebi npr. entelecheia  pri Aristotelu, ki nam lahko pomeni tudi samoaktualizacijo. Namen opredeljujejo volja, interesi, sredstva, odločitve in izbire. Šele v  novoveški  rabi cilj kot telos ne izključuje pomenov angleškega izraza achievement, ki pomeni  izvršitev, dovršitev, dosežek, uspeh. 
V 7. poglavju teh Skript odgovarjamo na obrnjeno Leibnizovo vprašanje, zakaj nič, če je lahko nekaj več in boljše, zakaj prezgodnji obup, če lahko še kakšno smiselno upanje uspe, zakaj izbrati zlo in slabo, če bi lahko izbrali dobro, zakaj izbrati laži, če imamo pogum za resnico. Ne nazadnje, zakaj lenobno vztrajati (Kantov ignava ratio) v slabi filozofiji, če imamo svobodno voljo za boljšo.

Funkcije filozofije so: modra svetovalka, terapevtka – tolažnica, pojasnjevalka prvih princi pov, zakonov, iskateljica smisla in pomena, jezikovna izvedba, učiteljica mišljenja, spraševanje po sami sebi, spoznavalka človeka, družbe in mišljenja, apologija in kritika obsto ječega stanja. 

Izpovedna funkcija filozofije je vidna pri sv. Pavlu, Avguštinu, Pascalu, Kierkegaardu,  Tolstoju. S cerkvenimi očeti dobi filozofija soteriološko – odrešenjsko funkcijo, ker terja spreobrnjenje (gr. metanoia, lat. conversio). Pokazali smo, da ima filozofija tudi sproščujoč in kontemplativni pomen. S temi funkcijami filozofija opravičuje svoj obstoj. Ne opravlja vseh funkcij hkrati. Vendar pa je ni, če niti ene ne opravlja.   

V tečaju Filozofija za življenje iščemo modrost, ravnotežje, skladnost, življenjski smisel, osebno in skupno dobro. Iščemo vrednote za zdravo so-odvisno življenje. Ker je filozofija lahko spodbudnica, tolažnica, svetovalka,…, se bomo pogovarjali o vrednotah modrosti, ljubezni, sreče. 

Pri pouku knjižno mrtvo filozofijo oživljamo v medsebojni komunikaciji. Vsak filozofem želi  priti k izvorom vsega, kar nas obdaja (Jaspers), enciklopedično obkroža (Hegel), se izjemno ponavlja (Kierkegaard, Nietzsche). Pri tem naleti na paradokse (Sofisti, Tertulijan, skeptiki).  Izhaja iz predpostavk. Prvi pogoj možnosti (novega) izkustva je, da smo živi.  

Določene filozofije se razlikujejo od znanosti, umetnosti, religij, drugih filozofij in se lahko tudi navezujejo oz. povezujejo z njimi. Dobra zastavitev problema pomeni tudi dobro predstavitev slušateljem. Zakaj se spraševati po koncu filozofije, če se pa ni niti dobro začela? Za nekoga je začetek dober, za drugega je slab. Konec filozofije je, ko se zaključi njen krožni model, ko se misel udejanji npr. v revoluciji, absolutnem pojmu, končnem cilju. 

Aristotelov princip sklepanja po analogiji (lat. analogia entis) je uporaben za primerljivost filozofemov po podobnosti motivov. Primerjalno ugotovimo, po čem je Protagora podoben Descartesu, Heraklit Heglu, Sokrat Kierkegaardu,  Aristotel Tomažu Akvinskemu, Platon Kantu.   

Filozofija preigrava razlagalne pomene in dosežke različnih teorij. Če je nek filozof razložil svet tako, zakaj ga ne bi drugi še drugače, odkrival njegove nezavedne težnje, napake in jih skušal preseči. Omejenost ene teorije primerjamo z omejenostjo druge, za katero pa ta druga ne ve. Vse to je videti kot miselno eksperimentiranje, modificiranje, samoprenavljanje itd. preigravanje enih teorij z drugimi s ciljem ugotoviti domet njihove veljavnosti in izpolnitve njihovega primanjkljaja z drugimi. Tendenca je k eni vseobsežni teoriji (npr. Bourdieujeva konvergenca divergenc ali Apelov poskus univerzalne komunikacije), toda teorija, ki bi razložila vse, ne bi razložila ničesar. 

Šimenc (2018) s primeri dobrih praks v osnovni šoli po različnih deželah sveta spodbuja demokratični dialog že pri izbirnem predmetu filozofija za otroke.  To je spodbuda da storimo podobno v svetu poznih odraslih oz. starejših v tretjem življenjskem obdobju. O spodbudah za filozofijo sem pisal večkrat.  
Ker se na urah Filozofije za življenje precej posvečamo diskusijam oz. debatam o izpostavljenem vprašanju, primeru ali zgodbi, je dobro vedeti, da podobne metode izvajajo tudi drugod. Skrt Bojana in Šerc Janja (2013) razložita, kaj je debata, kako se odvija prek argumentov in protiargumentov na podano stališče, tezo, trditev. Tako se lahko tudi na posebnem izbirnem predmetu v devetletki in na Debatnem formatu Karla Popperja učijo kritično misliti in celo sodelovati na evropskih turnirjih. Zavod za kulturo dialoga Za in proti na Svetosavski ulici 24) je v l. 2018 vabil vse mentorice in mentorje osnovnošolskih debatnih klubov ter vse aktualne in bodoče sodnice in sodnike na osnovnošolskih debatnih turnirjih v Sloveniji, da se udeležijo nacionalnega sodniškega seminarja »Debatni format Karl Popper in sojenje na OŠ debatnih turnirjih«. 

Wüster (2006) po eni strani zavrača, razjasnjuje, demitizira celo vrsto sodobnih miselnih stališč, ideologij in družbenih praks (poper), po drugi strani pa izpostavi tiste etične kategorije, ki izhajajo iz krščanske miselne in verske tradicionalne resnice. Poper in sol sta dve osnovni začimb za okusno jed. Filozofsko logiko avtor označuje z metaforo popra in metafiziko mu predstavlja metafora soli. Wüster (2006) na kratko presodi izbrane filozofe  od Grkov do danes. Loteva se duhovnih temeljev Evrope, kaj je metafizika, kako govoriti z otroki o Bogu in svetu, o Kantovi filozofiji, nekaj vprašanj Wittgensteinu, Sokrat in Kristus oz. kam nas vabita oba učitelja človeštva, kako bi sv. Tomaž razlagal Nietzscheja, s pomočjo  Haeckerja pojasnjuje, kaj je literatura, razmišlja še o Maritainu, o Janezu Janžekoviču, o ateizmu, ki pripelje v norost, itn. 

Možno je zastopati stališče, po katerem  vsakdo usmerja vseživljenjsko učenje glede na svojo implicitno življenjsko filozofijo po svojih (Jungovih) arhetipih. Temeljna znanja v programih vseživljenjskega učenja naj bi izhajala iz osebnih, kariernih programov, poslanstev, ciljev. Ker pa so ti programi tudi skupinski in ne le individualni, naj bi bili usmerjeni v preseganje antinomij današnje (razcepljene, zlomljene, fragmentarne) ekonomske osebnosti.  
Kdor skepticistično, agnostično ali nihilistično zanika življenje, ta tava po svetu kot nekakšen Ahasfer ali Schopenhauerjev pesimist, izgubljeni sin, patološki narcis. Bornirane osebnosti so tudi med politiki. Učitelj v šoli bi moral biti dvojna balerina (beri: všečen ravnatelju in staršem), vserazumevajoč, nasmejan, učinkovit in strokovno-pedagoško plodovit, da bi lahko navduše val mladino za vseživljenjsko učenje. Ta se nahaja v doslej neznanem paradoksu. Ohranila naj bi človekovo teleološko naravo človeka kljub temu, da se ji zaposlit vena vrata čedalje bolj zapirajo. 
Analogno kot za temo 'od filozofije za otroke do filozofije z otroki' bi lahko odprli tudi temo 'od filozofije starostnikov do filozofije s starostniki iz tretjega življenjskega obdobja. Pozno zreli posamezniki, ki je razvojno psihološki izraz za pripadnike tretjega življenjskega obdobja,  se podobno kot potrošniki v trgovinah z mešanim blagom sprehajamo od tečaja do tečaja in po temah znotraj njih v upanju, da bomo med vsem ponujenim našli kaj zase, ne da bi predhodno oblikovali svoj cilj.   

Francoska profesorica filozofije Balžalorsky (2010) je v odličnem slogu napisala uspešnico s filozofsko navdahnjenimi razmišljanji o pomenu lepote v tem nelepem svetu. V obliki dnevniških zapiskov (ki so ločeni tudi tipografsko) izmenično stopamo v svet dveh protago nistk: nadpovprečno inteligentne, bogataške Renée in nerazumljene 12letnice Palome, ki načrtuje samomor za svoj 13. rojstni dan, ker se ji zdi nesmiselno živeti v snobovski družini. Globoko razmišljajoča 54letna hišnica Renée na skrivaj strastno bere zgodovinska, filozofska, politično-ekonomska, sociološka in predvsem literarna dela. Med refleksivnimi zapisi o umetnosti, filmih, gledališču,  literarnih junakih in filozofskih delih se soočamo z lastnimi šibkostmi in empatično spremljamo njuno zgodbo, ki jo trajno zaznamuje prihod novega stanovalca. Upokojeni premožni Japonec Kakuro Ozu kmalu razkriva njune skrivnosti.  
Preberimo odlomke iz tega romana in ga interpretirajmo 	
Prva zgodba: »Ime mi je Renée. Stara sem 54 let. Že 27 let delam kot hišnica (fr. consierge) na ulici Grenelle številka 7. Sem vdova, majhna, grda, okrogla, na nogah imam kurja očesa. Nisem študirala, vedno sem bila revna, neopazna in nepomembna … Če pomislim, da obstajajo ljudje, ki nimajo televizije! Kako zmorejo? Jaz pred njo lahko preživim ure in ure. Ugasnem zvok in gledam. Občutek imam, kot da gledam stvari skozi rentgenske žarke. Če odvzamem zvok, je dejansko tako, kot če paketu odvzamete ovoj, lep svilen papir, ki ovija bedarijo za dva evra«.«

Druga zgodba »Stara sem 12 let, stanujem na ulici Grenelle številka 7, v stanovanju bogata šev. Jaz sem se že odločila. Kmalu bom zapustila otroštvo in čeprav vem, da je življenje farsa, mislim, da ne bom mogla zdržati do konca. Zaradi teh razlogov sem sprejela odločitev: ob koncu tega šolskega leta, na moj 13. rojstni dan, 16. junija, bom naredila samomor.«

Opis prizorišča: isti stanovanjski blok. Majhen prostor za vratarico Renée Michel in razkošno stanovanje za Palomo Josse. Videz: vdovo Renée imajo stanovalci za neotesano kmetico, Palomo pa za zaprto, omejeno deklico. Seznanitev inteligentne Palome s kultivirano, načitano vratarico ji odpre smisel življenja.  Razplet nastane, ko se na ulico Grenelle št. 7 priseli Japonec Kakuro Ozu, se trikotnik nenavadnih usod neločljivo poveže … Ko se po nekaj sestankih spoprijateljita, hišnico povozi avto. 
Šimenc (2018) meni, da naj bi filozofija prispevala k merilom demokratičnega dialoga. V okviru globalnega učenja iščemo svetovni red, ki bi bil primeren za vse. Upravljala bi ga svetovna vlada modrih, kar je ideal Platonovega filozofa vladarja. Filozofija se zavzema za celoto vsega, kar je. Prepuščeni samim sebi povsod  naletimo na dele in razdelitve.  
Filozofijo razumemo po vprašanju, od kod stvari so, kako je nastal svet. Jonski predsokratski filozofi so nanj odgovarjali s prvim načelom, prvinami, bitnostmi, logosomi. Sz njihovim poimenovanjem nastajajo različne razlage sveta, ki razlagajo svet s prehajanjem ene iz druge oz. enih iz drugih. Že jonski kozmologi (Tales, Anaksimander, Anaksimen, Heraklit) se sprašujejo, kako se prvine (ogenj, voda, zrak, zemlja) da združiti oz. uskladiti.  A v vsaki določenosti je nekaj nedoločenega (Anaksimandrov apeiron, duša pri Heraklitu), kar lahko pomeni  začasno brezizhodnost oz. brezpespektivnost. Krožni model enega ustvarjata dve poti navzgor in navzdol oz. dve sili ljubezni in sovraštvo (Heraklit, Platon, Plotin, Hegel, Marx). 

V filozofiji lahko  najdemo etične spodbude za življenje, tolažbo (Boetij, Botton) ali tragedijo. Bulgakov (2006) interpretira novejšo filozofijo kot krščansko herezeologijo, kot tragedijo brezizhodne misli. Je naslednik sv. Ireneja, Proti poganom, sv. Atanazija iz Aleksandrije itd. Krščanska dogma je zanj merilo resničnosti filozofskih konstrukcij, kar je obsodba filozofije nad samo seboj oz. po Heglovih besedah je svetovna zgodovina svetovna pravičnost (die Weltgeschichte ist Weltgericht). Če je revolucionarna filozofija res zamudila trenutek udejan ja, je njeno vprašanje, čemu obstaja. Njena kriza je kriza sveta. So tudi inačice začenjanja od začetka (creatio ex nichilo) kot Sizifovo valjenje skale in zaupanja v proces. Filozofi, ki se niso strinjali s svojim predhodnikom ali predhodniki, so začel ustvarjati svojo filozofijo v polemiki z njimi npr. Aristotel proti Platonu in sofistom.  
Šuster (2019) prinaša nove interpretacije v posameznih temah: problemski uvod v filozofsko razmišljanje; kritične obravnave znanih filozofskih argumentov; združljivost svobode in determinizma; opredelitev pojmovne zagate realizma in zagovor realizma kot regulativnega ideala; spravljivost pri temi nestrinjanja; dvojno razumevanje radikalne skeptične hipoteze in obravnava epistemske "tesnobe". Šuster zagovarja perspektivo analitične filozofije kot načina razmišljanja, ki nadaljuje sokratsko metodo kot izvora zahodne filozofije: opozorilo na pojmovne zagate v tistem, kar se nam zdi najbolj samoumevno, iskanje definicij in natančnih opredelitev, argumentiran dialog med različnimi stališči, iskanje širšega sklada med prepričanji, ki jih sprejemamo, odprtost za nadaljevanje razprave.
1.1 Kako lahko najdejo pot do filozofije pozni odrasli? 
Ena izmed ključnih poti pri urah filozofije so didaktični pristopi predavatelja za doseganje ciljev razumevanja in učenja filozofskih vsebin. Ker se je filozofija v Stari Grčiji (in antiki sploh) razvijala na mitološki podlagi religioznih kultov, je na dlani, da so tudi za današnje slušatelje najbolj privlačne zgodbe. Poznamo različne definicije, metode, modele in cilje filozofije, ki vplivajo na način njenega poučevanja. 
Programsko izhaja predmet filozofija na Dnevnih centrih aktivnosti za starejše (uveljavljen akronim zanje je DCA) iz premisleka, da se filozofija danes ne more primerno kritično soočiti s situacijo sodobnosti, če pri upoštevanju aktualnih filozofskih pristopov ne upošteva vsaj izbranih poglavij filozofske tradicije t. im zgodovine filozofije, zlasti njen razvoj v antiki, srednjem in novem veku. Bolj ali manj je imela filozofija družbeno – kritično in kulturno vlogo. skratka filozofija uči učence kritično misliti po zgledih znanih filozofemov – velikih filozofov iz preteklosti. 
Sam sem pričel s predavanji iz te starogrške filozofije na DCA Gosposvetska šele od januarja 2017 po eno uro na teden.  Sodeloval sem tudi z ga. Ano Kapelj, ki predstavlja starogrško filozofijo od predsokratikov do Aristotela na DCA Zalog. V naslednjem letu 17/18 smo predelovali izbrane teme iz rimske in patrisične filozofije, orisali stališča petih filozofskih šol in poljubne teme, nekatere tudi po želji udeležencev. V l. 2018/19  smo debatirali o dokazih in proti-dokazih za bivanje Boga, razlike v pomenih kartezijanske in holistične paradigme. Pri razmišljanjih o izpolnjevanju želja smo brali in interpretirali izreke  avtorjev kot so Kojc, Zeland, Choquette, Covey, Girard,... Kot guruja uspeha smo navajali Američana Stephena Coveya. Imeli smo vizualizacijo na čakre. Posebni temi sta izvajali gostji: Igra migrantov (izvajalka je bila ga. Tina Trdin) in Vrednotenje uporabnosti domačih tehnologij (Jana Malovrh). V vseh treh letnikih smo izvajali tudi vizualizacije.  

Nekateri slušatelji so nagnjeni h  konvergentnemu,  drugi pa k divergentnemu mišljenju in učenju. Zato njihovi primeri in zgodbe ostajajo znotraj napovedane tematike ali pa jo celo presegajo. Podobna slika se pokaže pri psihologiji in jezikih.  Ne sledimo slepo kronologiji zgodovine filozofije, ampak izbiramo teme glede na aktualne preference. Lahko ugotovim, da je razlaganje v tandemu bolj intenzivno, sinergično. S strani lažje opazujem, kaj pozna vsak sam, kaj pa ugotovimo skupaj. razvidnejši so rezultati skupinskega učenja, ker tudi protagonisti ne vemo vsega. Odgovori so rekonstrukcije po delovnem spominu. 

Na obe lokaciji prihajajo kot slušateljice večinoma ženske upokojenke iz tretjega obdobja in izjemoma tudi kak moški. Po 3 letih tečaja na Gosposvetski sem tudi na DCA Zalog  obdržal naslov ciklusa 'filozofija za življenje' v l. 2019/20. Vsako leto analiziramo tudi različne interdisciplinarne teme, saj življenje obsega različna področja gospodarstva, politike, literarne, slikarske, likovne umetnosti in filmske kulture.  Z njimi se ukvarjajo različne vede, ki jih filozofija bodisi podgrajuje ali interpretativno nadgrajuje. Zato predstavlja nekakšno stičišče z drugimi predmetnimi področji, ki se tudi razvijajo na DCA-jih. Udeleženke in udeleženci tudi sami postavljajo vprašanja, pripovedujejo primere iz svojega življenja. priporočljivo je, da pišejo tudi domače naloge in se tako kontrolirajo, koliko sami napredujejo. Nekateri udeleženci in udeleženke so izjemno razgledane in želijo čim več izvedeti. Če pa preveč sami govorijo o svojih zgodbah in izkušnjah, se vodilna nit s skupino izgubi. Včasih se diskusije potegnejo čez uro. Pri pouku ni nujno kronološko sosledje filozofov za razumevanje posameznih problemov, ni pa odveč ali nepotrebno, ker se misel dogaja v medsebojni soodvisnosti oz. v družbenem kontekstu.     

Učitelj(ica) filozofije za skupino ne zapisuje osnovne informacije z belo kredo na zeleno tablo, ampak jih zapisuje z raznobarvnimi flomastri na belo tablo.  Slušatelji  pa si jih prepisu jejo v svoje zvezke. Razlikovati je treba med 'kulturnimi konzumenti' in 'kulturnimi aktivnimi udeleženci'. Na ravni sprejemanja je to razlika med pasivno percepcijo in aktivno (a)percepcijo s sodelovanjem.  Slušatelj(ica) ima največ od filozofije, če se po problemih sprašuje in jih po svoji moči rešuje za domačo nalogo. Torej je zaželen ponovni premislek   odgovorov na vprašanja/probleme, ki ga opravi učitelj(ica) s slušatelji(cami). Predavateljeva dopolnilna pojasnila pomagajo, da učne vsebine utrdijo. S pohvalami jih stimuliramo. Povprečna udeležba na kurzu  ni množična – cca 3 – 5 relativno stalnih članov. 

Večina slušateljev vključno z menoj hodi na več kurzov. Pri filozofiji za življenje želimo pokazati razsežnosti različnih življenjskih orientacij npr. v petih filozofsko etičnih šolah v helenizmu, razliki med ateisti in vernimi, tipičnih primerih iz političnega življenja ali svetovne literature (drama, roman, poezija). V šolskem letu 2017/18 smo obravnavali teme iz filozofije religije, izvajali vizualizacije oz. meditacije in obravnavali veščine aktivnega in kontemplativnega življenja. 

Filozofija je specifični jezik, ker se učimo  novih izrazov, ki so jih uvajali posamezni filozofemi, ne da bi jih prevzeli iz vsakdanjega jezika. Slušatelji pri urah v diskusiji preverjajo svoje izkušnje, večinoma iščejo potrditve, da že prav mislijo. Podobno kot pri drugih jezikih (npr. latinščina, francoščina, angleščina) je treba najprej osvojiti osnovne informacije, da jih potem lahko umsko procesiramo. Brez branja in premišljevanja o filozofskih tekstih ne gre. Potem se vprašamo po njenih motivih in ciljih. Šele z dejavnim odnosom postaja naša, se vpisuje v delovni spomin, ki se situacijsko izrazi. 

Zgodovina filozofije je le mrtev kapital za živo dejavnost mišljenja. Na način reševanja problemov je filozofija umovadba. V tretjem življenjskem obdobju je osebna izkustvena podlaga  zanjo precej drugačna kot na začetku drugega. Zato je razlikovanje med širino zgodovine filozofije in globino posameznega velikega filozofa – filozofema pomembnejša. Zgodovina filozofija je ena izmed kriterijev presoje, ali ima živa filozofija še pravico do obstoja ali pa bi morala že preiti v pozitivne znanosti in tako ne bi bila več potrebna.

Filozofija se nahaja med v(r)ednostjo in nev(r)ednostjo. Smo v prehodnem obdobju prevrednotenja vednosti. Zato je njena naloga pojasnjevanje sprememb v svetu in sledenje njihovih klicev k osmišljanju.  V tretjem življenjskem obdobju že vsak udeleženec ve, kakšno osebno filozofijo ima in glede nanjo sprejema ali zavrača druge. Gimnazijec vse od kraja sprejema, če ga zanima (npr. za ocene) ali zavrača, če mu ne leži. 

Od starih Grkov dalje razumemo zgodovino filozofije kot neprestan spopad duha. Takšno pojmovanje je doseglo vrh seveda s Heglom, ki je postavil zgodovino na osrednje mesto svoje filozofije in ji dal dialektično zgradbo nenehnega progresivnega gibanja.

Bukla Borisa Šinigoja (2007) uvršča v antično izročilo spodbud (gr. Προτρεπτικός – opogumljanje, spodbuda) k filozofiji, ki bralce prek srečevanja s temeljnimi vprašanji mišljenja vodijo k spoznavanju samega sebe in k skrbi za lastno dušo. Zasnovana je kot povabilo v ljubezensko pustolovščino, ki sega od približevanja modrosti prek osrednjega srečevanja s filozofijo starih Grkov. 

Šinigoj skuša obuditi okoliščine, v katerih se je filozofija rodila in razvila. Skuša povezati filozofijo kot način kritičnega mišljenja z zavezujočim načinom življenja. Skuša jo znova vzpostavi kot njegov temelj ali (heideggerjansko) breztemeljnost človekovega odnosa do sveta. Se nam danes še uspe čuditi (gr. Θαυμάζειν – thaumazein, ang. to wonder, to be astonished) dejstvu, da svet še obstaja in ni že nič.  Temeljna intenca monografije je torej, da znova obudi držo, iz katere se je filozofija rodila in razvila, se pravi, da filozofijo kot način kritičnega mišljenja poveže v kontrapunkt z zavezujočim načinom življenja in jo znova vzpostavi kot temelj človekovega odnosa do resničnosti. 
Spodbude za filozofijo najdemo v čudenju, vprašanjih, krizah, konfliktih. Preizkusimo lahko, kako bi sami odgovorili na štiri Kantova vprašanja.  Prvo vprašanje je preoblikujemo v: kaj o sebi in (lastni) filozofiji lahko vemo.  Nanj odgovarjata tradicionalna metafizika in njegova  prolegomena v novo metafiziko. Razlika med Montaignovim vprašanjem 'kaj vem' in Kanto vim 'kaj lahko vem je razlika med ugotavljanjem dejanskega stanja stvari in angažiranjem naših (z)možnosti. 
Na drugo vprašanje odgovarja morala, na tretje vprašanje naravna in uradna religija in na četrto antropologija. V temelju pa lahko vse prištejemo k antropologiji, kajti vsa prva tri vprašanja se opirajo na zadnje. Preoblikovano se to vprašanje glasi: Kaj lahko razumem? Drugo vprašanje preoblikujemo v vprašanje: Kaj lahko iz filozofije napravimo. 
Tretje Kantovo vprašanje lahko preoblikujemo v: Kaj smemo upati glede na (ne)religiozna prepričanja, da nam jih bo razložila oz. za katero funkcijo jo bomo zadolžili. 
Četrto vprašanje preoblikujemo v Kdo smo in kakšno je naše/moje mesto v svetu. Vsakokrat je zame oz. za nas filozofija še nekaj drugega kot je že bila. Kot pri drugih predmetih je slušatelj laže v interaktivnem odnosu z njo, če redno hodi kot če le občasno. Verjetno je, da ima večina raje zbirateljski odnos do predmetov kot intenzivnega. Latinci svetujejo obratno: non multa, sed multum – ne veliko, ampak malo in tisto dobro.
Kant  zastavlja štiri kajstvena vprašanja po nalogah pojasnjevanja filozofije. Jamnik (2018) razlikuje med nalogami filozofije, da kaj vemo, produktivno živimo, se celostno učimo, kako živeti v skupnosti in učenjem avtentičnosti eksaistence. To so odgovori na štiri Kantova vprašanja in štiri Delorsove stebre (Delors, 1996), ki so: učiti se vedeti, učiti se delati, učiti se živeti v skupnosti in učiti se, kako biti. Pri Kantu je pomembno, kaj je človek, pri Nietzscheju pa, kdo je človek.   
Najprej opazimo, da si Kant zastavlja vprašanja v sedanjem času. Kakor sebe razumemo, tako živimo. Kakor se po ločenosti in povezanosti sprašujemo, takšnega duha prikličemo. Celovita vprašanja zadevajo povezanost različnih dejavnikov. Težava odprtih vprašanj je v tem, da smo prepričani. Da je že vse znano in da bo znanost oz. tehnologija na posamezne neznanke že sama odgovorila. Svet se razodene šele takrat, ko gredo stvari narobe. Pri 1. Kantovem vprašanju po znanju, 'vsi radi že vse vemo', redko pa se sprašujemo, kje je rešitev krize, če je ne priznamo. 2. Kantovo vprašanje po načinu življenja, delovanja zadeva način proizvodnje in odnosov in s tem kulturno vzgojo. Čim bolj se nam življenje izmika, tem bolj iščemo povezave. Zato smo tudi bližje bogu. 3. vprašanje po upanju zadeva skupnost, ki nas podpira.   Šele 4. vprašanje odpira razhajanje med metafiziko 'kaj sem' in eksistencializmom 'kdo sem'.
Učna in poučevalna shema pedagoginje Bernice McCarthyjeve, ki velja za vse predmete, pa le začne s 1. Kaj, nadaljuje pa z 2. Zakaj, s 3. Kako in s 4. Kaj če (as if). Ad 2. Zakaj prepozna mo v filozofiji, po čem stvari so, ad 3. Na vprašanje kako odgovarjamo s silami, procesi, motivi, vplivi, metodami. Oboje najdemo v metafiziki. Slušatelji se preizkušamo v vlogi ad 4. Kaj če bi to š drugače povedali, na kaj drugega aplicirali in iz novih povezav dobili nova npr. postmetafizična izkustva.  

Filozofija lahko interdisciplinarno povezuje tiste, ki jih kontaktira, ne pa tistih, ki jih ne. Nekateri udeleženci letajo iz tečaja na tečaj, ne da bi kaj bistvenega odnesli.  Filozofijo bi lahko poučevala vsako leto od začetka, ne le zato, ker je vsako leto nova publika, ampak tudi zato, ker starejši hitreje pozabljamo že slišano, ne pa dovolj naučeno.  DCA-ji lahko vsak dan praznujejo nove Binkošti. Vsak predavatelj govori v svojem strokovnem jeziku in vsak učenec ga razume v svojem običajnem, govorjenem jeziku. Tako sonce razumevanja nikoli ne zaide. Podobno je na Univerza za tretje življenjsko obdobje, ki se šteje za bolj elitno. 

Filozofija drugače kot specialno predmetno področje uvaja novo izrazoslovje. Izkušnje s poučevanjem filozofije lahko osmislim, ker sem jo že poučeval na gimnaziji. Odrasli hitreje dojemajo njen praktični pomen, mladina pa prej njen teoretski pomen. Za različna obdobja in prilike so pomembne različne filozofije glede na ključne probleme. 

Aristotel jih razdeli glede na hierarhijo bivajočega: teoretična filozofija (metafizika, matema tika, fizika), praktična filozofija (etika, politika, ekonomija), poetična filozofija (umetnost pesnjenja, govorjenja). Zato filozofija nekaj pove le tistim ki se po tem sprašujejo, če je naš problem smrtnost filozofija odgovarja z možnostjo nesmrtnosti, če je nevednost, odgovarja z možnostmi vedenja, če je minljivost in spremenljivost odgovarja z večnostjo in stalnostjo. Metafizika daje pregleden, predvidljiv in stalen svet. Tako omogoča logično skladne odgovo re na različna splošna vprašanja. Išče tisto, po čemer pojavi so. seveda pri tem 'trči' tudi na nespoznavno področje, stvar po sebi, paradokse, aporije. 

Filozofi se učimo eden od drugega, Aristotel od Platona, itd.. Oba pa so nasledile filozofske šole kot so peripatetiki in akademiki ali epikurejci po Epikurju. Kar je že rečeno, je treba reči še na drug način. Sledilci postanejo protagonisti za nove sledilce. Gre za obliko eksperimentalnega mišljenja in to ne z dejstvi, ampak s predpostavkami sveta.    

Ko človek spoznava samega sebe, tudi svojo filozofijo. Ne nazadnje je vprašanje, v kakšno tolažbo filozofije osebno verjamemo filozofsko religiozno vprašanje. Nekateri pričakujejo uresničitev poslednjih ciljev, drugi le uspeh v (pozni) karieri, četrti  v odprto »jasnino« sveta, peti v platonsko uzrti »sončni« duh, ki spoznavajočo živo osebo vseskozi ožarja, vedno znova tolaži, opogumlja in navdihuje.

DCA ima vsako leto več končnih izletov in piknikov. Na Gosposvetski je že več kot 60 predmetov. Lahko se najavi še kakšno novo predavanje ali tečaj. Filozofija je predmet med predmeti, ne pa povezovalna ideja med njimi. Kolikor se udeležujem (npr. latinščina, francoščina, angleščina, trening spomina, filozofija v Zalogu) jih med seboj nezavedno povezujem.

Filozofija nam daje dovolj zgodovinskega gradiva, da na primerih naukov filozofemov, ocen dob, ki so jih živeli in lastnih primerih razvijamo sposobnost prilagajanja dosedanjih učnih metod na nove situacije. Na ta način postane umetnost razlaganja ars interpretandi tudi umetnost življenja – ars vivendi.  

Spoznavamo, da filozofi v skoraj istem obdobju pripovedujejo različne, celo nasprotujoče reči in iste v različnih časih. Pri Heraklitu in po njem  morajo filozofi veliko vedeti. To se sliši sodobno, ker imamo poleg mnogoznalstva, kot ga doslej še ni bilo, še neskončno polje poizvedovanj po neznanih področjih. V vsakem zgodovinskem in osebno razvojnem obdobju smo drugače pogojeni (human condition). Didaktični problem pa je, da slušatelji tudi v tretjem obdobju mnogoznalstvo sicer gojimo, da ne bi postal naš mental čedalje bolj plitev in ne bi nasedali deformacijam 'umazano judovske prakse'.  Pri učnih urah filozofije njeno polje predstavitve umetno zamejimo. To pa ne zato, ker se o najavljeni temi ne bi dalo ničesar več reči, ampak zato, da izrečeno dobi smisel v polju še neizrečenega. 

V pedagoški praksi opažam, da nekateri hodijo na ure zaradi radovednosti, drugi zato, da bi kaj novega izvedeli, tretji pa le po svoj prav.  In ti so najbolj zgovorni s tujimi zgodbami in lastnimi primeri. Seveda pa je urah vsega po malem in včasih prevladuje ena, drugič pa druga inačica. Iz socializma smo navejeni misliti, da »vsi vse vemo«, izkazuje pa se, da tudi vsi še kar najmanj vemo v primerjavi s prihodnjimi rodovi. V filozofiji je vse možno trditi (kar je aluzija na Feyerabendov 'vse gre'). Nadaljnja vprašanja pa so, katere sodbe so smiselne, argumentira ne, primerne situaciji oz. kontekstu, primerno umeščene v diskurz.  
Literatura je tudi spodbuda za filozofijo. Obstaja pa Zofijin svet (v izvirniku norveško Sofies verden), roman norveškega avtorja Jostei na Gaarderja, ki opisuje zgodovino filozofije. Gaarder je roman napisal leta 1991 in sprva je bil mišljen kot uvod v filozofijo za starejše otroke, vendar je kmalu zaslovel tudi med starejšim bralstvom. Leta 1999 so na Norveškem posneli po romanu istoimenski film in ga predvajali tudi po tujini. Zofijin svet je hkrati leposlovni roman in učbenik filozofije. Zofija Amundsen je 15-letno dekle, ki živi s svojo mamo in številnimi hišnimi ljubljenčki v hiši na Norveškem. Njen oče je kapitan na naftnem tankerju in je večino leta zdoma. Ko nekega dne pride Zofija iz šole, najde v poštnem nabiralniku ovojko z njenim imenom, v njej pa listič z vprašanjem Kdo si. Sčasoma dobiva v nabiralnik nova pisma s podobno vznemirljivimi vprašanji in miselnimi naloga mi. Kmalu se izkaže, da ji pisma pošilja starejši filozof Alberto Knox. Alberto želi Zofiji predstaviti tečaj filozofije in vsako sporočilo, ki ga Zofija prejme, pomeni izhodišče določenega filozofskega razdobja. Zofija začne ob Albertu čedalje bolj pronicljivo razmišljati o svetu, o sebi in o večnih vprašanjih, ki tarejo človeštvo. Alberto prikaže Zofiji skozi pogovore in dialoge celotno zgodovino filozofije z vsemi najslovitejšimi filozofi določenih obdobij. Na koncu ugotovita, da sploh nista pravi osebi, temveč da le nastopata v knjigi.
Ne gre vsem za pridobivanje novega znanja. Nekaterim gre za družabne dogodke, drugim za lastne pripovedi, tretjim za pogovore. Malokateri so se pripravljeni soočati z nasprotji in skrbeti za osebno rast. Večina shaja brez nekdanjih metafizičnih resnic. Velikokrat se podajamo v neznano zgodovino, ki se je nismo  učili v šoli. Frontalna metoda ex cathedra tudi za pozno odraslost ni priporočljiva. Filozofija za življenje izhaja iz filozofije in psihologije življenja in le delno iz zgodovine filozofije. Sem in tja se poslužujemo branja in interpretiranja pomembnih odlomkov filozofemov. Didaktični eksperiment skupnega poučevanja (team teaching) je za popestritev umesten.     
Kako se najdeta učenec in učitelj? Znan je izrek, da učitelj pride, ko je učenec pripravljen. Vprašanje pa je, na kaj smo dejansko pripravljeni. V poplavi ponudb raznih trgovin z raznovrstnim blagom, TV kanalov in številnih celoletnih ali začasnih predmetnih kurzov na DCA-jih in Univerzah za tretje življenjsko obdobje,   celoletnih programov izletov turističnih agencij, obveznosti poznih odraslih do vnukov, so naše dejavnosti precej raztresene. Če bi bil učenec v vlogi učitelja, ki je filozofijo doštudiral, obnavljal, že poučeval na gimnaziji, bi se lahko o njej lahko z njim enakovredno pogovarjal. Ker pa je to le izjema, klasično enosmerno poučevanje pa ni več primerno, nastajajo težave pri razumevanju. Učitelj je ni nikoli izgubil, učenec pa je ni nikoli 'sprejel za svojo'. Svoje filozofije ne prepoznava, tuje pa ad hoc ne sprejema. V pričujočih Skriptih ne sledimo slepo kronologiji zgodovine filozofije, ampak izbiramo teme tudi glede na aktualne preference. Na DCA na Gosposvetski je v prvem letniku prevladovala starogrška filozofija od Talesa do Aristotela), v drugem pa rimska – pet helenističnih filozofskih šol in patristika (npr. Justin in Avguštin), v tretjem pa smo obravnavali vprašanje beguncev, duhovnih zakonov, izpolnjevanje želja (Kojc, Chockette ) pet jezikov ljubezni, dialektičnega materializma, dialog Žižek - Peterson. 

Na tečaju Filozofija za življenje v četrtem življenjskem obdobju v šolskem letu l. 2019-20 obravnavamo naslednje teme: 
-	Oktober – Kratek pregled zgodovine filozofije, vprašanje predmeta, ciljev, didaktičnih sredstev filozofije  
-	November – Kaj je zavest, katere so njene stopnje, kaj je čuječnost (mindfullness)  
-	December – Interpretacije izrekov modrosti in lepih misli (o prijateljstvu, ljubezni, željah) 
-	Januar – Kaj je mišljenje in kako lahko misliti pojmovno, zlasti pozitivno?
-	Februar – spraševanje po sebi – kaj je človek v množici definicij človeka? 
-	Marec – O mejah našega spoznavanja sveta – dvom, gotovost, omejenost spoznanja   
-	April – Kako lahko odgovorimo na naslednja Kantova vprašanja 1. Kaj morem vedeti, 2. kaj lahko delam, 3. kaj smem upati, 4. kaj je človek ?
-	Maj - Problemi eksistencialne filozofije (Kierkegaard, Sartre, Jaspers,…) 

Pot do filozofije je tedaj zgodovinsko-filozofska, kot smo jo imeli prvi dve leti in tematska prek izbranih poglavij, kakršna so v 3. in 4. letniku. Seveda pa se slušatelji spreminjajo, tako da vedno pridejo pogledati predvsem takšni, ki so brez teoretske podlage in z veliko čustvene prtljage. Množičnega obiska ni, ker uplenijo oz. poberejo zanimanje udeležencev na videz bolj privlačni, senzacionalistični, sugestivni dogodki. Ker je 'videz bistven' (Hegel), vprašanja po bistvu sveta ostajajo na obrobju, žal pa tudi vprašanja po bistvu lastne eksistence in medsebojnih odnosov. Ta vprašanja obravnava že psihologija. Klasična predpostavka uma v filozofiji je prešla v umovadbo in trening spomina. Filozofija naj pozabi na svoje specifične lastnosti in pogoje, ki smo jih našteli v 8 točkah, tako da služi raznim naključjem. Filozofija nikakor ni krovna veda razen na Filozofskem oddelku. Obenem pa tekmovanje za interesente, ki so že raztreseni po različnih drugih kurzih, žali njeno dostojanstvo. Beda filozofije je beda potrošnih razmer, v katerih se nahaja. Tisti, ki skušajo svoj razpoložljiv čas nekako 'ubiti' ali pa ga vsaj za nekaj koristnega uporabiti, se sami iz tega kurza izključijo. Tisti, ki jim ni bilo treba misliti, verjetno tudi sedaj ne bodo. Že bežen pregled urnikov DCA-jev nam pokaže, da prevladujejo telesno gibalne aktivnosti in jeziki. Zaskrbljujoče je, kako lahko udeleženci shajajo brez lastnega mišljenja. To, kar mentalno počnemo je, če nismo zelo disciplinirani, le premlevanje, spominjanje v obliki že videnih in slišanih zgodb, skratka »ponavljanje starih fraz«. Nerazumevanje za kakršenkoli 'višji ali drugačen razvoj' kliče po kritični rabi dialektičnega uma, ki pa je toliko bolj potreben, kolikor boj je neuslišan. Sovražniki filozofije so sovražniki samega sebe, ker nočejo biti to, kar v najžlahtnejšem in najpomembnejšem smislu, so. To pa je homo sapiens – misleče in vedoče bitje, ki bi sprejel odgovorno svobodo zase in za svet. Žal je obstoječe ne-mišljenje tako kot je Hannah Arendt ugotovila za nacistič no obdobje, direktna pot v totalitarizem. Zato zastopam odločitev za kurz filozofije na DCA ali UTŽO kot premišljeno odgovorno odločitev za ohranitev sveta, še več za svetosti sveta.  Kako naj bi sicer pozni odrasli brez lastnega dela na sebi (personal growth) pridobili modrost, ki se jim jo pripisuje? Kurz filozofije jim pri tem pomaga.                 
Moja metoda opisovanja je opazovanje vedenja drugih in sebe z osebno udeležbo. Udeleženci ne povedo konkretno, kaj želijo od tečaja filozofije in na koncu tudi ne, kaj so se naučili. Če jih vprašam, rečejo da ne pričakujejo nič posebnega. Ko pa tečaj steče, opazim, da pričakujejo nekaj, kar bo njim na kožo pisano. Včasih ima že en slušatelj  več 'kondicije' kot 12 udeležen cev. Težko je doseči več kot 5 udeležencev zaradi okoliščin, ki sem jih že opisal. Vsaka tema je lahko spodbuda za filozofijo, če jo le dovolj globoko razumemo. Stare modrosti so spodbuda celo za nevrolingvistična odkritja.    
Pri pouku filozofije doslej nisem vnaprej določal težavnostne stopnje, tako kot pri matematiki 1 in 2. Pogosto se zgodi nižja stopnja, da je bliže udeležencem npr. več aktualizacij na primerih, dejstvih, zgodbah.  
Učna praksa pokaže, da naj učitelj ne bi samo zastavljal vprašanja, ampak naj bi tudi nudil pomoč pri iskanju odgovorov nanje.  Zakaj so vprašanja prav tako pomembna kot spoznanja. Napredujemo korak za korakom, zato je bolje, če je skupina večja. Potrebno je členjenje pojmov navzdol kot prizemljitev in pom analogiji s primeri. Metafore pa dajejo določeni temi pomen.  
Zanimivo je vedeti za 12 Montessorijevih didaktičnih pravil za delo s starejšimi dementnimi: 1. Dovoliti jim dejavnost, ki jih veseli, 2. jih povabiti k sodelovanju, 3. Odprimo jim izbiro z možnostjo zavrnitve, 4. Manj govorimo in več pokažemo, 5. Gradimo to, kar še zmore, 6. Materiale naj sam poimenuje, 7. Prilagodimo tempo posameznemu izvajalcu, 8. Prehajamo od lažjega k težjemu, 9. Kompleksno vprašanje je treba razdeliti na manjše dele. 10. Prilagodimo gradiva in pripomočke, 11. pohvalimo jih pri izvedbi. 12. Ali je bi vsak aktivno vključen? Če kaj storimo namesto njih, jim s tem nekaj vzamemo.   (vir: Črepinšek, 2019, 115-117) To, kar so pri praktičnih predmetih gradiva, so pri filozofiji izročki in pisanje na tablo.  Učitelj naj bi ničesar ne spoznaval namesto njih, dobro pa je, če jim pove za svoje primere in jih povabi, naj udeleženci povedo svoje zgodbe.
Kocijančičeva (2019) pesniška zbirka govori o vsakem izmed nas (lat. de te fabula naratur). Filozofijo lahko približamo publiki skozi različne medije. Poezija je kot vsaka druga umetnost zmožna izražati filozofske uvide in zamisli. Z indikativnim naslovom Od Talesa do tebe ne vzpostavlja le alternative običajnemu zgodovinskemu poročanju o razvoju filozofije, ampak išče pot do vsakega bralca. Njegove izjemne pesmi ponavljajo stališče o primatu življenjskega sveta pred teoretskimi abstrakcija mi in popredmetenji. Pravi: Ne potrebujemo odpora do novih tehnologij niti zaničljivega odnosa do tradicionalne kulture, ki se je razpasel med mladimi, vsekakor pa novo askezo spričo preobilja informacij, knjig, imen.«
Literatura
-	Črepinšek, Sara (2019). Mohorjev koledar. Celje, MD, str. 115-117. 
- Kocijančič  Gorazd (2019). Od Talesa do tebe. Ljubljana, Beletrina.
- Kunzmann, P., Burkard, F.-P., Wiedmann, F. (1997): DTV – atlas filozofije. Tabele in teksti. Ljubljana: DZS.
- Moran Dermot (ed., 2008). Twentieth Century Philosophy. London, New York, Rutledge.  
- Rutar Dušan (ured., 2018). Kognitivna znanost v šoli 21. stoletja. Kamnik. 
- Šinigoj Boris (2007). Spodbuda k filozofiji. Ljubljana, KUD Logos.
- Šuster, Danilo (2019). Kaj delajo filozofi? Maribor, Kulturni center.

1.2 Semena modrosti 
Nekateri izreki so: "Glave so najmodrejše, kadar so hladne, srca pa najmočnejša, kadar bijejo za plemenite ideje." - Ralph J. Bunche
"K modrosti vodijo tri poti: premišljevanje, najplemenitejša vzgoja (najlažja) in izkušnja (najneprijetnejša pot)." - Konfucij
"Kdo je modrec? Tisti, ki se uči od vsakogar." - Talmud
"Modrec je le redkokdaj zvit" – Marie von Ebner Eschenbach
"Modrec ne pozna veliko stvari; tisti, ki pozna veliko stvari - ni modrec." - Lao Ce
"Modrec več priložnosti ustvari, kot jih najde." - Francis Bacon
"Modrost prinaša duševni mir." – Adil Jakubov
"Modrost se poraja iz napak; zavedaj se jih in se iz njih uči." - J. Jelinek
"Na svetu ga ni boljšega očiščevalca, kot je modrost." - Bhagavadgita
"Ne vračajmo norost za norost, ampak modrost za modrost, in položaj se bo slej ali prej znašel v naših rokah." - Mahatma Gandhi
"Poznati druge, je modrost, poznati samega sebe pa vrhovna modrost." - Lao Ce
»dnevu je lastna teža dovolj« Sveto pismo.
Larsen (2018) »Da človek »žanje tisto, kar je sejál,« je stara modróst. Žanjemo pa tudi tisto, kar je sejál s svojimi mislimi, besedami, občutji, itn., bo verjetno za marsikoga popolnoma nekaj novega.«
»Najbolj učinkuje to, kar je v naših mislih. Pesimist se obotavlja in izgublja čas ter prilož nosti; optimist skuša vse že zdaj narediti najboljše in s tem vztrajno ter zagotovo napreduje, dokler ne premaga vseh ovir in ne uresniči svojega namena.«
Angleška beseda wisdom se sestoji iz – wis - misliti, predpostavljati, zamisliti si, dom – stanje, pogoj, moč, sodba. Modrost je delovanje, ki izhaja iz prirojene ustvarjalnosti. Moder je tisti, ki realizira to, kar si je zamislil. Kdo ga ima za čarovnika, ki molči o tem, kako je kaj ustvaril.  Modri razume, kaj delajo drugi, ker se vanje vživlja in se distancirai od njih in dela po svoji vesti, če mu ta narekuje drugače (Sokrat, Jezus, Newman).

Bodimo sami sprememba, ki jo želimo v svetu. Na to se nanaša tudi molitev matere Tereze.  
Amalietti (2018) razlaga stopnje zavesti po nauku Ved. 1. Ana maja koša – sem to, kar jem, 2. Prana maja koša – ustvarjam, 3. Mana maja koša – mislim, torej sem, 4. Vigjana maja koša – sem duhovno bitje, 5. Ananda maja koša – sem sestavni del Boga, ki mu služim. 
Skrivnost življenjske energije je karma, usoda oz. samouravnavanje,… vse, kar odloča o kakovosti vsakdana, o naši učinkovitosti, uspešnosti, zdravju, bolezni in smrti. In čeprav nas poganja, ta energija ni naša lastna, temveč nam le služi, dokler živimo. Skrivnost življenjske energije ni le to, da jo lahko s pravilnim življenjskim slogom krepimo in obnavljamo, temveč jo lahko negujemo tudi s pravilno usmerjeno pozornostjo.

Amalietti (2018)  bralčevo pozornost usmeri na pozornost samo, saj si prav z njo in z načinom njene vsakdanje uporabe človek neposredno oblikuje svoje lastno življenje. Še največja  razkri ta skrivnost pa je poseben starodaven šamanski postopek, s katerim lahko svojo pozor nostjo obnovimo in okrepimo lastno energetsko telo, kar nam omogoči popolno varovanje zdravja, še prej pa zanesljiv postopek samo-ozdravljenja. Na zdravje in Negovanje diha, ni knjiga o teoriji zavesti in pozornosti, temveč praktičen priročnik o njuni pravilni rabi, obenem pa vam odpira tudi sicer skrita vrata v lastno duševnost, ki vodijo skozi nosnice navznoter vse do najglobljih slojev vašega nezavednega, od tam pa tudi ni daleč do kolektivnega nezavedne ga. S pravilno pozornostjo je namreč prav vse mogoče! Zavedanje zavedanja vključuje naloge sedanjega trenutka in porajanje novega. 
Macmillanova Enciklopedija budizma 4 »resnice« opredeljuje takole:
»Plemenita resnica, ki je trpljenje.«
»Plemenita resnica, ki je pojav trpljenja.«
»Plemenita resnica, ki je prenehanje trpljenja.«
»Plemenita resnica, ki je pot, ki vodi do prenehanja trpljenja.«

Tradicionalna razlaga pravi, da so štiri plemenite resnice napredno učenje za tiste, ki so nanj pripravljeni,  vzhodnoazijska mahajanska tradicija pa trdi, da so pripravljalna učenja za višje in bolj obsežne mahajanske nauke. 
Plemenita osemčlena pot - četrta izmed Budovih plemenitih resnic je način prekinitve trpljenja (sanskrt: dukkha). Vsak člen se začne z besedo »pravilen« (samyak), celotna pot pa se deli na tri skupine kot »tri višja urjenja«. 
Modrost (prajñā), ki čisti um in mu omogoči duhovni vpogled v pravo naravo vseh stvari, vključuje: 1. pogled (dṛṣṭi; ditthi): dojemanje resničnosti take kot je in ne kot se nam zdi; 2.
odpoved (saṃkalpa; sankappa): namera odpovedi, svobode in neškodovanja. 

1.3 Vprašanje smrtnosti in večnosti

Ko je biograf Boswell filozofa Davida Huma vprašal, ali ga misel na smrt plaši, mu je ta postregel z Lukrecijevo iskrico: “Niti najmanj; nič manj kot misel na to, da me nekoč ni bilo.” Heraklit je baje utonil v kravjem gnoju. Francisa BaconaWerulamskega,velikega zagovornika empirične metode, je na oni svet spravila njegova lastna filozofija: da bi opazoval učinke hlajenja, je nekega zimskega večera na eni od londonskih ulic s snegom nadeval piščanca in zbolel za pljučnico.

Critchley (2008) je prepričan, da filozof umre, kakor je razmišljal. Iz čudovitih zabavnih anekdot je stkal pripoved o kakih 190 filozofih od antike do danes. Ne poznamo zadnjih besed vseh. Pri nekaterih so jih posthumno zbrali učenci, nekateri pa ne umrejo v skladu s svojimi idejami. Pisanje filozofije je v bistvu (živo) metaforično ali pri Žižku anekdotično.

Knjigo mrtvih filozofov je preprosto zabavno brati. Ob tem se veliko naučimo in izvemo tudi to, kako si prebrisani Critchley predstavlja svojo lastno smrt: »Odidem,« pravi, »bežeč pred medvedom.« marsikdo pravi, da o njej ne razmišlja. Kako dobro umreti je odvisno od tega, kako dobro živeti.

Večina izmed 190 primerov smrti je pri Critchleyu bizarnih. Zgodb o norosti, umorih, azprav a in trpljenju (a tudi o banalnostih) je na pretek. Aristotel se je zastrupil z rastlino preobjedo; Empedokles se je vrgel v vulkan Etno v upanju, da bo postal bog; Heglove zadnje besede so bile: »Samo en človek doslej me je razumel, pa še ta me ni.« tako se je Jeremy Bentham dal nagačiti in sedi javnosti na ogled v nekakšni starinski telefonski govorilnici na University College of London; Nietzsche se je potem ko je na neki torinski ulici poljubil konja, ki ga je tepel kočijaž, počasi začel pogrezati v blaznost …

Od haikujev japonskih mojstrov zena, ki se na smrtni postelji norčujejo iz sebe, do zadnjih besed krščanskih svetnikov in modrecev današnjih dni Knjiga mrtvih filozofov navdihuje z zabavnostjo in povabilom k premisleku. Critchley zaključuje podobno kot zen budisti: smisel smrti je smisel življenja in možnosti za srečo. Ko se učimo, kako naj bi umrli, se naučimo živeti.

Critchley (2008) je razmišljal o tem, kako umreti. Kako smrt spraviti v svoj bivanjski, čust veni in intelektualni okvir? Najbrž lahko dovolj dobre odgovore na ta vprašanja, ki zadevajo vsakega izmed nas, dajo ravno filozofi, ki so pronicljivi premišljevalci o večnih resnicah. Critchley (2008) nam je te zgodbe predstavil podrobneje od predsokratikov do 20. stoletja.  Izvemo, kako so svoja stališča uresničevali v praksi z lastnim zgledom. 

Milčinski in Bajželj Bevelacqua (2011) sta v zborniku zbrali avtorje, ki z različnih zornih kotov prikazujejo raznolikosti pojmovanja in doživljanja tematik življenja, smrti in umiranja kot univerzalnih tematik človeštva. Zbornik  zajema vsebine, kot so demografske spremembe, spreminjanje odnosa do starostnikov, strah pred smrtjo, samomor, odnos do pogrebnih obredij, možganska smrt, darovanje organov, paliativna oskrba itd.

Budistična filozofija pravi, da življenje in smrt nista pojava, ki se zgodita samo enkrat v življenju, temveč potekata neprekinjeno. V vsakem trenutku nekaj v nas umira in se nekaj ponovno rojeva. Smrt in rojstvo sta kot dve plati iste medalje, edinstvenega procesa življenja. Celotna evolucija človeka je sestavljena iz večjih in manjših ciklusov, v katerih se človek rojeva in umira. Življenje človeka na zemlji je le en ciklus, ki ga zamenja drugi, potem ko nastopi fizična smrt. Te neštete cikluse rojstev in smrti Tibetanci imenujejo samsara – ”krog rojstev in smrti”. 
Živeti v samsari predstavlja veliko temnico, v kateri se mora človek vedno znova inkarnirati v fizičnem telesu, vse dokler ne doseže povsem izpopolnjene zavesti, osvoboditve od iluzij in neznanja. Tisto, kar je v tem procesu stalno, je zavestni princip človeka ali Spoznavalec. Ta prehaja skozi vse etape življenj in je tisti, ki ne umre skupaj s telesom. Pridobivanje in zapuščanje fizičnega telesa je le ena od oblik rojstva in smrti, skozi katere prehaja zaradi lastnega razvoja. Skozi smrti in rojstva prav tako prehaja na psihični ravni svojega obstoja, pri čemer se osvobaja starega in prehaja v novo stanje zavesti. 
Smrt torej simbolizira 'ločevanje od starega' in predstavlja možnost osvobajanja. Zato se mora po nauku Tibetancev vsak človek naučiti umirati. Biti pripravljen, da v njem umrejo iluzije in neznanje. Na ta način osvobojena zavest lahko sreča svojo pravo naravo ali Veliko popolnost. Ko se to zgodi, se ciklusi rojevanja in smrti ustavijo, človek pa doseže nesmrtnost in nirvano.
Razlikujemo starokitajski, tibetanski in vedski odnos do večnosti in umrljivosti. Tibetanski namen ”učenja iz življenja in poslušanja s srcem ” pa je bil razvoj zavesti in doseganje Velike popolnosti, kar je za Tibetance cilj evolucije človeka. 
Poleg navodil za skrivnostno in neznano življenje po fizični smrti so se tibetanski učitelji teh naukov posluževali tudi zato, da bi njihovi učenci lahko skozi življenje premostili veliki prepad, ki se nahaja v zavesti vsakega človeka, prepad, ki loči iluzije od resničnosti, neznanje od znanja, ne-zavest od zavesti. Za Tibetance je vsak človek učenec, ki mora skozi neštete etape učenja osvobajati lastno zavest od iluzij. Prehod čez prepad in osvobajanje pa skupaj simbolizirata smrt. Pojma življenja in smrti se pri Tibetancih razlikujeta od zahodnega razumevanja. Za Tibetance sta življenje in smrt simbola, ki se ne nanašata samo na življenje fizičnega telesa, temveč tudi na življenje zavesti. Tako smrti ne razumejo le kot prenehanje nečesa, ampak kot ločevanje od nečesa, medtem ko je rojstvo nadaljevanje v nečem drugem. 
Poleg navodil za skrivnostno in neznano življenje po fizični smrti so se tibetanski učitelji teh naukov posluževali tudi zato, da bi njihovi učenci lahko skozi življenje premostili veliki prepad, ki se nahaja v zavesti vsakega človeka, prepad, ki loči iluzije od resničnosti, neznanje od znanja, ne-zavest od zavesti. Za Tibetance je vsak človek učenec, ki mora skozi neštete etape učenja osvobajati lastno zavest od iluzij. Prehod čez prepad in osvobajanje pa skupaj simbolizirata smrt. 
Lamov nauk pravi: ”Razumeti moraš, da je znati umreti zelo koristno znanje, ki presega vse znanosti. Da je treba umreti, vedo vsi, a srečal boš malo ljudi, ki premorejo modrost o tem, kako umreti. Nauči se umreti in naučil se boš živeti, kajti tisti, ki se ni naučil umreti, se ne bo niti sposoben naučiti živeti.”
Za Tibetance sta življenje in smrt simbola, ki se ne nanašata samo na življenje fizičnega telesa, temveč tudi na življenje zavesti. Tako smrti ne razumejo le kot prenehanje nečesa, ampak kot ločevanje od nečesa, ampak tudi kot rojstvo – nadaljevanje v nečem drugem. 
Vede nas učijo: Vsa dejanja morajo prispevati h klesanju značaja, prečiščevanju čustev, strasti in pobud, ki vznemirjajo um ter k izostrenem duhovnem pogledu in krepitvi človekovih vezi z Bogom, čigar del smo.
Daoizem je pot duhovne modrosti, skladnosti z naravo, energije. Je nedejavna dejavnost. To danes sicer ne zadostuje, je pa osnova aktivnosti. Ta zapis predstavlja antropološko iskanje poti do transformacije osebnosti s predpostavko človeka kot aktivnega in kontemplativnega bitja prek osvoboditve občutkov, pri čemer dajemo poudarek na to drugo stran.   

V stari kitajski filozofiji dao spoznaš tako, da o ničemer ne razmišljaš, ničesar ne počenjaš, ničesar ne opuščaš in tako počivaš v Dau. Dao je brezpotje poti. Dao neba nikdar ni v sporu in vedno zmaga, ne govori in vedno najde odgovor, ne kliče, vsi pa sami pritekajo k njemu, miruje, pa vendar zmore modro voditi.

“Z ne-delovanjem pride človek do spokojnega pomirjenja z razmerami naravnega reda. /…/ Potopljen v brezno molčanja vendarle pretresa svet. Duh se mu giblje in narava mu sledi. Prepušča se in ne ukrepa in vse živo se gnete okoli njega.”
Dao je neizčrpna posoda, poslednji vzrok, predniku vseh stvari podoben, v globino nepregleden, pa vendar vsepovsod navzoč.

Starokitajski I Ching  temelji na dveh osnovnih principih: principu svetlobe (Jang) in principu teme (Jin). Iz teh dveh elementov so sestavljeni vsi heksagrami. V vsej naravi najdemo polarnost, akcijo in reakcijo: toplota in mraz, plima in oseka, moškost – virilnost in ženskost – feminilnost, vdih in izdih … Dvojnost neizogibno razdeli naravo tako, da je vsaka stvar polovica in zahteva drugo polovico, s katero se skupaj poveže v celoto. Konfucij je izhajal iz plemenitega človeka – yunzi, ki je veljal za vso antiko. Tudi v starogrški in rimski antiki so bili misleci pozorni na menjavanje nasprotij in na ravnotežje med njimi.

Koncept Yina in Yanga iz taoistične filozofije je tudi osnova Yijinga. Iz prvotne enosti (Tai Či) po razdelitvi na Jin in Jang izhajajo štirje diagrami, ko pa je bil dodan še tretji element, je nastalo osem trigramov ali Ba Gua.

Vsaka dvojnost zahteva tretjega, ''rešitelja'', raven, ki presega nasprotji in med njima vzpos tavlja ravnovesje. V Tao Te Kingu je to izraženo tako: ''Vse stvari ležijo v temi (Yin), postav ljene so nasproti svetlobi (Yang), uravnoveša pa jih nematerialna moč (Či).'' Tai Či dobesedno pomeni ''glavni steber''. Z njim pride do pojava diade ali dvojnosti, sveta nasprotij, Yina in Yanga. Eden prvotnih pomenov besede ''Yin'' je ''megleno, motno, ''Jang'' pa je moško načelo. Gre pa za ravnotežje obeh. Psihološko vemo, da nasprotja generira jeza, maščevalnost, aver zivnost do kaosa, anomalij, sovraštvo. Mir v globinah nima potrebe niti po diferenciaciji in dramatiziranju oz. zaostrovanju teh v nasprotja.

Wu Wei, načelo nedejavne dejavnosti, so tedanji modreci risali v obliki kroga, in tako je tai či postal krog, razdeljen na svetlobo in temo, Jin in Jang. Vendar pa je v temnem principu prisotno tudi seme svetlobe in obratno, kar omogoča neprestano obnavljanje svetov, ki naj bi naposled dosegla ravnotežje, harmonijo.

Odsotnost hotenega delovanja (wu-wei → sledenje, prepuščanje dau). Neaktivnost v smeri spreminjanja naravnega reda in stvari → nenačrtovanje prihodnosti, neprizadevanje za uspeh, ne-želja po priznanjih, neprizadeto sprejemanje kritike. Po mnenju daoistov konfucijanski trud za dobro podira naravno harmonijo in vzbudi reakcijo nasprotja. Toku stvari se je treba odpreti, tako je človekovo delovanje spontano, nehoteno in, ker je le kot takšno v skladu z Daom, dobro. Skromnost in zmernost. Človek se mora očistiti, se izprazniti, postati »ravnodušen«, da lahko razume dao in po dau deluje. Pojem »de« označuje krepost / vrlino usklajenega delovanja z daom; »de« je način, kako dao deluje v svetu → krepost pa je posnemanje tega načina delovanja “Med ljudmi zahodne skupine je pač neki svetnik. Ničesar ne ureja, pa vendar ni nič zmedeno; ne govori in vse se razume samo po sebi, nič ne izboljšuje in vse teče samo po sebi. Nerazumljiv je! Je breizmno ime. Dao stvari rojeva, De jih ohranja, svet stvarnosti jih oblikuje, dopolnjuje lastna moč. Zato ni stvari,  ki bi Daa ne častila, in Deja ne branila.

Ne gre le za pomen imena filozofija, ampak tudi za njene različne klasifikacije. Filozofijo je Diogen Laertij razvrstil na fiziko, etiko in dialektiko, filozofe pa na dogmatike, ki »trdijo, da je stvari mogoče doumevati«, in efektike (stoike), ki se »vzdržujejo sodbe o njih, ker jih ni mogoče doumevati«. Filozofe poimenuje po mestih, kjer so delovali oz. mestih, v katerih so nastale posamezne filozofske šole (eleati, megariki …), po krajih, kjer so učili (akademiki, stoiki), po naključnih dejavnikih, žaljivih vzdevkih (kiniki), duševnih lastnostih, posebnem prepričanju (filaleti, analogetiki …), po imenih učiteljev (sokratiki, epikurejci), raziskovalnem področju (fiziki, torej v današnjem pomenu naravoslovci, etiki, dialektiki). Prvo starogrško filozofijo je delil na dve glavni šoli, 1. Jonsko, ki jo označujejo Tales, Anaksimander in Anaksimen, in 2. Italsko, ki se začne s Pitagoro.   

Tine Hribar (2018) trdi podobno kot tradicionalna modrost: Sprijazniti se moramo s svojo smrtnostjo. Šele ko se bomo sprijaznili, bomo lahko v vsej lepoti zaživeli živo življenje. Smisel življenja namreč izvira iz življenja samega. Da se ne bi bali smrti, moramo »najprej preseči svoj ego, svojo sebičnost in ustvarjati dobro.«
Hribar v duhu starogrške Antigone zastopa svetost življenja s spoštovanjem vseh mrtvih in živih, ki so se zavzemali za svobodo mišljenja in dejanj. času se po upokojitvi ukvarja s problemom človekove smrti in nesmrtnosti. Pri SM so izšle 3 knjige s tem naslovom (2017, 2017, 2018). V tretjem delu trilogije Hribar (2018) predstavi Eckhartova filozofska stališča o nesmrtnosti in neumrljivosti, sodobno teologijo (Balthasar, Moltmann, Rupnik), Heideggrove filozofske poglede na nesmrtnost, apologetsko filozofirajočo teologijo (Levinas, Marion, Kocijančič) ter odkritja sodobne znanosti na temo smrti in obsmrtnih izkušenj. zaključuje: »Ljubezen do življenja, iz katere izvira veselje do zdaj živetega življenja, presega ne le željo po smrti, am pak tudi željo po večnem Življenju. (Na)gon smrti ni želja po smrti, marveč želja po presežku življenja: po tistem, kar naj bi bilo več, a je manj od življenja. Od življenja, ki vključuje tudi filozofijo, namreč filozofijo kot ljubezen: kot rado-vednost. Menim, da Hribar kljub nagibanju k manihejstvu podobno kot Ulrich Beck skeptično priznava Boga.  
Človekova resocializacija, rekonstrukcija, rekonvalescenca poteka od prvega do tretjega obdobja, od tega, kaj sem že napravil(a) do tega, kaj še lahko. Če sem umrljiv, zakaj naj bi bila duša nesmrtna? Krščanstvo zagotavlja nesmrtnost s pomočjo upanja, ljubezni. Zakaj naj bi se po Hribarju po smrti dogajalo nekaj več ali manj ali slabšega kot je napovedano v Bibliji? V večnosti Kristus ohranim sledove ran in minljivosti. Hribar meni, da ja prezir do zemeljskega in minljivosti sega od Parmenida do  Nietzscheja.  Zanj obstajajo Kristusova grozodejstva v Apokalipsi. Že Jahve je bil zanj množični morilec. Verjetno sami ne moremo razumeti ločevanja dobrega in zla kot nenasilno niti na božji ravni. 
Literatura 
- Amalietti Peter (2018). Skrivnost življenjske energije in pravilne pozornosti. Ljubljana, Amalietti.  
- Beaumont, Jacques (2007). Nasprotja. Učim se – rišem – igram se. Orig. Les contraires. Ljubljana, Oka. 
- Balžalorsky, Varja (2010). Eleganca ježa. Ljubljana, MK
- Bulgakov Sergej (2006). Tragedija filozofije. Celjska Mohorjeva družba.
- Critchley Simon (2008). Knjiga o mrtvih filozofih. Ljubljana, Bukla. 
- Gadamer (2006). Resnica in metoda. Ljubljana, Nova revija. 
-Hribar Tine (2016). Nesmrtnost in neumrljivost I: Od šamanov do kristjanov, SM.
- Hribar Tine (2017). Nesmrtnost in neumrljivost II: Krščanska posmrtna nesmrtnost, SM.
- Hribar Tine (2018). Nesmrtnost in neumrljivost III: Sodobna teologija, filozofija in znanost, SM.
- Milčinski, Maja (2002). Stara kitajska modrost, Ljubljana
- Kalan, Valentin (2018). Hypokrisis. Fenomenološka interpretacija Aristotelovih epohalnih del. Ljubljana, FF.
- Kaufmann Arthur (1994). Uvod v filozofijo prava. Ljubljana, CZ.
- Konfucij (1988). Pogovori. Ljubljana, CZ. 
- Lyotard, Jean (2002). Postmoderno stanje: poročilo o vednosti. Ljubljana, Društvo za teoretsko psihoanalizo.
- Majerhold, Katarina (2008). Konflikt, problem, paradoks, nesporazum, nepopolnost v umetnosti in filozofiji. Sodobnost (1963), letnik 72, številka 11/12, str. 1603-1620. 
- Milčinski, Maja, Bajželj Bevelacqua Ana (ured., 2011). Življenje, smrt in umiranje v medkulturni perspektivi. Ljubljana, FF.
- Ophuls William (2017). Platonovo maščevanje. Politika v dobi ekologije. Novo mesto, JP. 
- Pihler, B. (2001). Problemi hermenevtike. Ljubljana, FF.
- Pokorny, J. (1959). Indo-germanisches  etymologisches   Worterbuch, Bd 1, Franke Verlag, Bern und Munchen.
- Ricoeur Paul (2003). Pripovedovai čas. 4. Del Čas in pripoved. Ljubljana,  Aut.
- Skrt Bojana, Šerc Janja (urednici, 2013). Za in proti. Misliti in govoriti boljši svet. Priročnik. Ljubljana,  Zavod za kulturo dialoga. 
-Trstenjak, Anton (1999). Filozofski spisi II. Ljubljana, Inštitut Antona Trstenjaka. 
- Šimenc Marjan et al (ured., 2011). Posodobitve filozofije za gimnazije. Ljubljana, Zavod za šolstvo. 
- Šimenc Marjan (2018). Nova praksa filozofije. Filozofsko mišljenje v praksi. Ljubljana PF.
- Šri Činmoj (2018). Modrost. Ljubljana, Društvo za razvoj duhovne kulture.
- Švajncer Marija (2018). Grdi filozofi. Maribor, Obzorja.
- Tibetanska knjiga mrtvih.
- Vezjak, Boris, Šimenc Marjan (2018). Svetovni dan filozofije. Ljubljana, Pedagoški inštitut.
- Wüster, Tim, Oliver (2006). Poper in sol. Eseji o razumu in veri. Ljubljana, Znamenja. 
2.	Antična filozofija med celovitostjo in fragmentarnostjo 
2.1 Kako so starogrški dramatiki in filozofi skušali presegati tragično občutje življenja?
Stari Grki so poznali tragično občutje življenja. To je razvidno tudi iz njihovih tragedij, ki so presegle njihov čas. Celotno polje naše pridobljene vednosti Gadamer imenuje horizont. Vsa naša vednost je v največji meri vpliv tradicije, delno pa posledica lastnih izkušenj. Te so odvisne od okolja, v katerem smo, to okolje pa je spet produkt določenega izročila. Hkrati pa je horizont več kot učinek zgodovine, je tudi že vse tisto, kar šele bo vstopilo vanj. Kajti širi se z vsakim novim spoznanjem, z vsako novo izkušnjo, ki lahko spremeni pogled na celoto znanja ali vsaj na njen del, morda le vzpostavi novo razmerje ali kaj razjasni. Meje horizonta nas sicer omejujejo, a nas ne utesnjujejo, kajti horizont raste z nami vse do smrti. Dejstvo, da ne moremo nikoli vedeti vsega, to, da se stvarem čudimo, je tisto, kar omogoča mišljenje in s tem tudi filozofijo. To, kar Gadamer označuje z zlitjem horizontov, je mistična religiozna izkušnja. V krščanstvu gre za izlitje Svetega duha. 
Govorimo tudi o sporu med starim in novim (naravnim) pravom. V tragediji se sprevrne začetna zmaga v končni poraz. Zmaga obče,  red, ker je takšnega značaja, da je neuspeh nujen, zato vprašljivo vse, zmaga transcendentno, nič. Tragično je tam, kjer so sile v sporu, ker skuša biti vsaka zase nosilec resnice. Neenotnost je osnovna značilnost tragičnega znanja. V tragediji je zmaga v porazu. Pravi zmagovalec je manj pomemben. Zakaj? Zmaga obče, moralni red, ker je takšnega značaja, da je neuspeh nujen, zato je vprašljivo vse, zmaga transcendentno, nič. Tragično je tam, kjer so sile v sporu, vsaka zase je nosilec resnice. Neenotnost resnice je osnovna značilnost tragičnega znanja. Omejevanje resnice in odčitavanje nepravičnosti v svetu je proces tragičnega. Greh postane v želji po odrešitvi felix culpa. 

Jasno je, da so Stari Grki marsikaj prevzeli od drugih antičnih kultur, Egipčanov, Indijcev, Babiloncev, Kitajcev,… Vendar pa je njihova filozofija postala  teoretska in praktično življenjska usmeritev. V teh Skriptah bomo pretežno obravnavali evropsko filozofijo, ker nam je najbližja. Dotaknili se bomo tudi kitajske in indijske. 

Kako so se naši veliki predniki lotili problema razlage sveta? Jonska filozofija začenja svojo odisejado hkratnega gibanja narave, duše-duha kot izvorno izkustvo iskanja takšnega začetka, pra-počela (gr. arche, lat. principium), ene ali dveh kozmičnih sil, štirih prvin (ogenj, voda, zrak, zemlja), neštetih atomov (Leukip, Demokrit, Lukrecij Kar, Epikur), kar je po eni strani podlaga za filozofske sisteme (Aristotel, Tomaž Akvinski), po drugi pa za sofistiko, (Ciceronovo) eklektiko, skepticizem, agnosticizem. 

Pravila igre sveta, v kateri je človek udeležen kot stvarnik in produkt, se nenehno spreminjajo. Vse, kar posameznik lahko stori, je volja do razumevanja pravil igre. Vendar predanost igri pomeni, da strast (gr. pathos) igrivosti obvladuje igralca. Tragična je tedaj zaigrana igra (nem. Verspieltes Spiel) sveta, ker je v njej konkretni človek žrtev. Na to se navezujejo katastrofične, apokaliptične oz. endistične teorije po modelu Titanika.

Z razkrivanjem resnice se izkaže tragična končnost, z današnjim orwellovskim prikrivanjem se pa naša zavest končnosti prikriva, odlaga, odriva. Kralj Ojdip  je v svojem blišču kralj, toda z odstiranjem neskritosti se izkaže kot očetomorilec in skrunilec matere.  

Tragična dialektika nas uči v uspešnih in zmagovalnih junakih videti poražence in v poraženih zmagovalce. Pri Ojdipu gre za samokaznovanje z oslepitvijo zaradi zaslepljenosti, pri Sokratu pa za samomor zaradi neskladja njegove vzgojne dejavnosti po njegovi vesti (dajmon) z obsodbo državnega sodišča. Konflikt med Antigono in Kreonom prav tako temelji na nasprotju med individualno etiko in državno oz. družbeno moralo.  

Ne zadošča zgolj omalovaževati in preslišati varljiva mnenja smrtnikov kot uči Diotima Parmenida v poučni pesnitvi O naravi. Sončeve hčere vodijo Parmenida navzdol v Tartar, ki je brezno stika med nebom in zemljo. Telo in duh se v temi popolnoma umirita. To je proces iniciacije za zrelo obdobje. Parmenid je izhajal iz prepričanja, da 'biva samo bivajoče, nebivajoče pa ne'. Druga njegova domneva pa je prepričanje, da je 'misliti isto kot biti', torej, kar je v mislih neprotislovno, tudi biva, saj je resnica izenačena z bitjo. Bit je v skladu s to zamislijo ena sama, večna, nespremenljiva, izven časa, je večna sedanjost, je negibna. Prebivalci tedanjih polisov niso razumeli nobene filozofije, tako da Heraklit in Parmenid nista izjemi. Zenon iz Eleje je ob domnevi, da je bit isto kot poln in nebit isto kot prazen prostor, je dokazoval, da gibanje ni mogoče. To je storil v znameniti zgodbi o Ahilu in želvi. 

Resnice ni brez usodne zmote. Že Grki so odprli tretjo pot kompromisa med neizogibno potjo k biti, neprehodni poti k niču in zaobidljvi poti k videzu. Pri Ojdipu se realizira Apolonove prerokbe.        
Klasični dramski primer tragičnega občutka življenja je Sofoklejeva tragedija Antigona. Njen motiv se razlagali različni pisci. Pri nas poznamo vsaj tri Antigone: Sofoklejevo, Smoletovo in Žižkovo. Sprožilni moment dramskega spopada v Sofoklejevi Antigoni predstavlja Kreonova prepoved pokopa Polinejka. Antigonino iskanje Polinejka je vodilni motiv drame, ki predstavlja iskanje lastnega jaza, svojega bistva oziroma notranjega smisla življenja. V Antigoni je tako Smole silovito izostril etično kritiko oblasti. Na smrt sprta brata Eteokles in Polinejk predstavljata ideološko razdeljenost Slovencev med 2. Svetovno vojno. Antigonino vztrajanje, da je potrebno pokopati ne le zmagovalca, pa nakazuje na resnico o povojnih pobojih, ki jih je tedaj zagrešila komunistična oblast. 

Po Sofokleju je Antigonin stric Kreon, novi tebanski kralj, prepovedal pokopati Polyneikovo truplo. Toda Antigona je bolj spoštovala verske in moralne vrednote kot to prepoved in na skrivaj pokopala bratovo truplo. Ko so jo opazili, je brez pomisleka priznala dejanje. Kralj jo je ukazal živo zazidati v votlino kljub temu, da je bila zaročenka njegovega sina Hajmona. Ko je kralju videc Teiresias prerokoval smrt njegovega sina, je kralj skušal posredovati, toda bilo je prepozno: Antigona, Hajmon in Kreonova žena Evridika so naredili samomor. 
Smoletova Antigona presega politične okvire bojev partizanov in domobrancev med 2. Svetovno vojno. V Sloveniji. Razumemo jo splošneje, kot kritiko kateregakoli totalitarnega sistema, ki posamezniku odreka svobodo mišljenja in ga ideološko omejuje ali ga kot motečega člena eliminira. V drami ne gre le za upor posameznika proti oblasti, ampak se spor najprej prenese v Antigonino notranjost kot boj med razumom in njegovo vestjo. Razum Antigoni narekuje, naj se pokopu odpove, saj jo v tem primeru čaka smrtna kazen, medtem pa njena vest terja, da svoje prepričanje o upravičenosti dejanja izpolni in na ta način uresniči samo sebe. S stališčem, da se človek uresniči šele z dejanjem, Smole sledi francoskemu eksistencializmu. Jasno je, da se iskanju Polinejka odreče sestra Ismena, ko uvidi, da ne more igrati dvojne vloge sestrine zaveznice in hkrati Kreonove privrženka. Izbere Kreonova državna pravila.

Tudi Žižkova Antigona (2015) je zvesta sami sebi pri izvedbi prvotne odločitve o pokopu brata. Vendar pa nam Žižek zastavlja vprašanje, kdo je imel prav. Na  koncu je Zbor razsodil, da je treba oba ubiti, ker kalita ljudski mir.  Je imela prav Antigona, ko je neomajno vztrajala v spoštovanju božjega, ne pa državnega zakona? Je imel prav Kreon, ko je bdel nad skupnim dobrim svojega mesta? Ali pa je imel prav Zbor, ko se je otresel obeh in vzpostavil skupno vladavino? Na nas gledalcih oz. bralcih je, da izberemo en pravilen odgovor na lastno odgovornost. Kaj je pravilnejšega, pravičnejšega, boljšega od skupne vladavine vseh ljudi? Problemska situacija je podobna dogajanju v Platonovi votlini.  
Žižek se je motiva Antigone lotil večkrat, a šele v konfrontaciji z nasprotnimi stališči ameriških kolegov je prišel do ključnega uvida, ki ga terja ta tragedija. Antigona ne le tvega smrt ali suspendira simbolni red, ampak si dejavno prizadeva za simbolno in realno smrt, s čimer razkriva čistost želje onstran družbenopolitičnega transformativnega delovanja. Žižek se sprašuje, ali je Antigonino dejanje zares izven politike, ali pa je njeno kljubovanje redu vrhovne oblasti (Kreon deluje v imenu splošnega dobrega) negativno politično. Ali ni takšno 'apolitično' kljubovanje v imenu 'spodobnosti' ali 'starih običajev' v določenih ekstremnih razmerah celo model herojskega političnega odpora? 
Njena gesta ni bila čisto simbolno prizadevanje za smrt, pač pa brezpogojno vztrajanje na partikularnem simbolnem ritualu.« (Žižek, 2015, str. 156)  S tem se Žižek nedvoumno postavi na Antigonino stran zoper Kreonta. Antigono obravnava kot paradigmo herojskega politične ga odpora totalitarnim kršitvam temeljnih človeških vrednot, med katerimi je prva prav tista, za katero umre Antigona, se pravi, posvečenost mrtvih kot pra-vrednota človeka v njegovi človeškosti. Ko se Žižek sklicuje na »spodobnosti« in »stare običaje«, se povsem približa Sovretovemu sklicevanju na »sveta izročila religije in pietete«. Poudarja njeno vztrajanje na simbolnem ritualu ne pa vztrajanje v gonu smrti. Antigona in Kreon nista enakovredna krivca, glavni, če že ne izključni krivec je Kreon.

Ojdip v Kolonu je zadnja drama v Sofoklejevi trilogiji (Kralj Ojdip, Antigna), ki jo je Sofoklej napisal pri svojih 90. letih. Kralj Ojdip, ki se je po razkritju nehotne vpletenosti v očetomor in incest spanja z materjo sam oslepil, se po letih tavanja (pozneje znano v literaturi kot ahasferstvo. Nemočni starec, antični kralj Lear, je prepuščen kapricam krajevnih veljakov in lastnih otrok, Antigone in Ismene ter Eteokla in Polinejka. A kdor vidi, je slep, ugotavlja Sofokles, in šele kdor je slep, v resnici vidi. Ojdip kot tebanski kralj ni bil tisto, kar so v njem videli someščani, kot berač in begunec pa po dolgem trpljenju ni to, za kar ga imajo zdaj. V Tebah je veljal za modrega vladarja, vendar ni vedel niti tega, kdo je, zaradi njega je po mestu začela pustošiti kuga. V očeh Atencev sprva obvelja za nadležnega pritepenca, a ga na koncu k sebi pokliče bog, mestu v blagoslov. 
Čas Sofokleja je bil tragičen tako zanj osebno kot za Atene, ki so izgubljale peloponeške vojne s Špartanci. Ostarelega Sofokla je lastni sin na sodišču dolžil starostne neprištevnosti, ta izkušnja se najbrž zrcali v trpkem opisu Ojdipovega spora s Polinejkom. »Tedaj je baje starec sodnikom recitiral Ojdipa v Kolonu,« pripoveduje Ciceron v svojem razmišljanju o starosti. »Nato je sodnike vprašal, ali lahko takšno pesem ustvari nekdo, ki je neprišteven. Po recitaciji so sodniki izrekli oprostilno sodbo.«
Sofoklejevi izreki: - Veliko mogočnega je, bolj mogočnega ni od človeka. (o človeku)
-	Je eden od čudes tega sveta; večjega ni kot je človek. (o človeku)
- Starost ogabna, brez moči, nedružabna, sovražna starost, v kateri se združi vse hudo, najhujše bolečine. (o starosti)
- Moja dejanja, prestajal sem jih, ne pa zagrešil. (o zgodovini)
- En dan je dovolj, da se vse človeške sreče vzpno ali sestopijo. (o dnevu)
- Nikdar ne se roditi sploh,…, če si že rojen, čim prej se vrni spet k izviru, od koder si (o rojstvu).   

Slednjo misel najdemo še pri Calderonu de la Barci, Shakesperu, romantikih (npr. Jesenin, Prešeren, Kierkegaard), pri Mefistu v Goethejevem Faustu, v Bekkettovi drami Čakajoč na Godota, pri Sartrovi diagnozi inertnih ljudeh kot nepokopanih mrtvecih, v Franklovi diagnozi bivanjske praznote, itd.  Je boljši svet živih ali svet mrtvih? Antigona živi zato, da ljubi, ne da sovraži.  

Za grške filozofe je človek je končno bitje. Zanj sta značilna nagon življenja – eros in nagon smrti – thanatos. Za jonskega »naravoslovca« Anaksimandra je bilo tisto prvo, kar človek v kozmosu skusi, to apeiron, neskončno, iz katerega »sestoje vsi nebesi in svetovi v njih« in ki nima ne začetka ne konca. Apeiron (gr. ἄπειρον – neskončno, nedoločeno, brezmejno) je filozof ski pojem, ki ga je v svoji kozmologiji tolmačil predvsem  Anaksimander  kot  'neo mejen' vir sveta, ki se nanaša tudi na začetek obstoja, bivanja. Kar je za obstojem, so starogr ški filozofi imenovali epekeina.  Neskončnost  je  nedoločena,  prostorsko  in  časovno neomejena osnova vseh stvari (gr. ἀρχή: arhe), ki iz sebe zaradi neprestanega gibanja izdvaja nasprotja in na ta način povzroča nastanek posameznih stvari. Najbolj značilen je Anaksimand rov izrek: iz česar stvari so, v tistem tudi minevajo, zakaj druga drugi plačujejo kazen za krivdo po redu časa. Po Platonu je apeiron kot neomejeno najmanj vredno, slabše glede na mejo (gr. το πέρας: to peras). Aristotel Boga označi kot dynamis apeiros – neskončna moč, možnost, dejanskost.  

Asketski Pitagora je prisegal na magična števila in glasbo, ki duše povezuje z božanskim kozmosom. Filozofija izhaja iz mitičnega pomnenja na pamet in je avtosugestivno recitirana in prepevana, da vtisne čudežne besede v logos, v naše meso, kri in živčni sistem. Filozofi veliko premišljujejo, kje je začetek in kje konec filozofije.  

2.2 Ali je Heraklit res 'temačen' ali pa ljudje živimo v temačnem obdobju?
Za Heraklita je kozmos (svetovni red) »večno živi ogenj, ki se po merah vžiga in po merah ugaša«  Heraklit se je skliceval na tiste, ki ne vedo, kaj delajo ne podnevi in ne ponoči. »Čeprav ta Beseda vedno je, so ljudje nespametni, tako preden slišijo, kot tudi ko so slišali tisto prvo. Kajti čeprav vse postaja po tej Besedi, so podobni neizkušenim, ko se preizkušajo v takšnih rekih in delih, kakršne jaz pojasnjujem, ko vse razčlenjujem po prirodi, in naznanjam, kako se nahaja. Za druge ljudi pa je to, kar delajo zbujeni, prav tako prikrito, kot pozabljajo to, kar počnejo, ko spijo. Zaradi tega je treba slediti skupni; tista skupna je namreč obča. Če pa je Beseda obča, mnogi živijo, kot da imajo lastno predsodnost«. Kot beremo v wikipediji so imeli v različnih obdobjih ljudje različen, celo nasprotujoč  posluh za to, kar je skupno (gr. koine aisthesys, lat. sensus communis, fr. bon sens, ang. common sens). Največje dobro se v ekstremih stika z največjim zlom, kakor zdravje z boleznijo, ljubezen s sovraštvom, bit popolnega bogastva z bitjo praznine notranje puščave, zavedno in nezavedno. Ali vemo, kako natanko se to dogaja? Gre za znano načelo coincidentia oppositorum, ki je povezano s skupnim občutkom, s katerim povezujemo nasprotja v celoto.   

Drugi pomembni citati so še: 10 … Stiki: celota in ne-celota, shajajoče in razhajajoče, skladno in neskladno, ter iz vsega eno in iz enega vse. 
14 Posvečevanje v misterije, kakršno je v navadi med ljudmi, je nesveto. 
16 Kako bi se kdo kdaj prikril pred tistim, kar ne zahaja? 
30 Tega svetovja, istega vsem skupaj, ni ustvaril niti kateri izmed bogov niti kateri izmed ljudi, ampak je vedno bilo in je in bo ogenj večno živeči, ki se v določenih merih prižiga in v določenih ugaša. 
32 Eno, tisto edino modro, se hoče in noče rekati z Zeusovim imenom.
45 Meja duše, ko hodiš, ne boš našel, če boš prepotoval vse pot,; tako globoko besedo ima. 
49 V iste reke vstopamo in ne vstopamo, smo in nismo. 
50 Vse je deljivo – nedeljivo, postalo – nepostalo, umrljivo – neumrljivo, Beseda – čas trajanja, oče – sin, Bog – pravično: Če ne poslušate mene (Heraklita – op NB), ampak Besedo, je modro soglašati, da je vse eno. 
56 Nevidna harmonija je boljša kot vidna. Ljudje so zaslepljeni s spoznavanjem vidnega…
72 S čimer se najbolj neprenehoma družijo – z Besedo, ki upravlja celoto -, s tem se razhajajo, in to, na kar vsak dan naletijo, se jim kaže kot tuje. 
76 Ogenj živi smrt zemlje in zrak smrt ognja, voda smrt zraka, zemlja vode. 
91 Ni mogoče dvakrat mogoče stopiti v isto reko, niti se dvakrat dotakniti minljive bitnosti glede na kakovost, temveč se ta v ostrini in hitrosti spremembe razprši in zopet zbira. 
97 Iskal sem samega sebe. 
103 Na obodu kroga sta začetek in konec skupaj. 
102 Bogu je vse lepo in dobro in pravično, ljudje pa jemljejo nekatere stvari za nepravične, druge za pravične. 
108 Od koga sem slišal nauke, nihče ne pride do tega, da bi spoznal, da je modro ločeno od vsega. 
115 Beseda duše je taka, da množi samo sebe. 

Logos Heraklit v različnih fragmentih različno opredeljuje. Velja pa kot enoten vesoljni zakon, ki združuje nasprotja. Temačno obdobje je vezano na temačen kraj, ki so ga Grki imenovali hades, Platon votlina, danes pa to imenujemo 'svetovna noč'. Problem je enak kot pri sofistih, ki so bili in so kot 'trgovci navideznega znanja' oz megle na slabem glasu, ker zavajajo sodržavljane. Umberto Eco govori celo o našem povratku v srednji vek, ki je v renesansi veljal za temačnega. Pomislimo, da je današnja 'intelektualna zakrnelost' (Kantov ignava ratio pomeni leni razum) v interesu sistema, ne pa človeka samega.                 

2.3 Zakaj so (bili) sofisti kamen spotike?

Sofisti so še danes kamen spotike kot 'prodajalci megle', ki govorijo polresnice. Če ostanemo v Stari Grčiji: niso bili vsi sofisti slabi trgovci. Zakaj je bil Protagora prvi, ki je samega sebe imenoval sofist? Pravi razlog je, da je prvi izumil umetnost sofistike. V vsakem argumentu sta dve nasprotujoči si mnenji. Zaslužen je za filozofijo relativizma, ki jo razlaga v svojem delu Resnica (ali Ovržba). Vse v tem delu izhaja iz trditve »Človek je merilo vseh stvari: stvari, ki so, da so, stvari, ki jih ni, da jih ni.«. Vsak posameznik je zase merilo, kako jih razume in si jih predstavlja. Stvari so ali niso res. Npr. oseba A verjame, da je mraz, medtem ko oseba B verjame, da je vroče. Nietzsche tako kot sofist Kalikles obsoja čredo, ki si združena podredi močne z moralo, običaji in zakoni. 

Dialog Gorgija ostaja aktualen z vidika konflikta med dvema sistemoma vrednot, ki jih Boris Šinigoj razdeli na prvi Kaliklesov proti-etični sistem, ki raje tepe šibkejše, in na temu zoper stavljeno Sokratovo etiko, ki je raje tepena, kot pa da sama pretepa šibkejše. Sofistika je imela pozitiven in negativen pomen. Po eni strani je pomenila sofisticiran način zaslepljevanja, vendar pa vseeno jasno predstavi to,  kar želi zakriti.  

Sokrat, Platon in Aristotel so polemizirali s sofistiki. Bil je kipar, vojak in modrec lojalni državljan, poslu šen državnim zakonom. Pripisuje se mu izrek 'vem, da nič ne vem', kar postane v renesansi docta ignoratia. Ker je zaradi zbadljivosti sodržavljanov in kritike atenskih oblasti prišel na slab glas, se je moral zagovarjati pred najvišjim atenskim sodiščem, ki je štelo 500 porotni kov. V Platonovem Sokratovem zagovoru  leta 399 pred Kristusom so trije Atenci (Meletos, Anikos, Likon) vložili tožbo zoper Sokrata, češ da 
1. ne veruje v državne bogove, 
2. uvaja nova božanstva (gr. daimon - vest) in da 
3. kvari mladino. 

Ad 1. Svobodni duh se je večkrat v zgodovini pojavljal ateistično. Ad. 2. Sokratova lastna vest je oblastem pomenila nova božanstva. Ad 3. Kvarjenje mladine je pomenilo odvračanje od poslušnosti državnim zakonom.   

Sodišče je Sokrata spoznalo za krivega in mu izreklo smrtno kazen, kar je bila brez dvoma ena največ jih pravnih in etičnih napak in je kot takšna ostala trajni madež na obrazu atenske demokracije. Kako je lahko Sokrat  postal tožnik, sodniki in atenska družba pa obtoženka? Platonova Apologija kaže na to, da se človek po skoraj 2 500 letih delovanje strukturno ni bistveno spremenil. 

Sokratovo dialoško metodo poznamo prek Platona. V širšem smislu bi lahko pomenilo neskončno iskanje resnice s pomočjo zastavljanja vprašanj. Razlika je med Sokratom, ki je (prek Platonove interpretacije) stremel k eni absolutni resnici in sofisti, ki so verjeli, da je resnica le tisto, kar nekdo verjame. Tako Sokrat je iskal nespremenljive definicije, ki ne bi bile odvisne od sposobnosti predstavitve. V njegovem načinu spraševanja naj bi z vodenjem skozi vprašanja v duhu indukcijskega sklepanja iz primerov prišli na splošno pravilo. Majevtično – babiško rojevanje resnice je tudi nastajanje etične vrline znanja in delovanja na osnovi zavračanja napačnih sklepov. Že Sokrat je uporabljal metodo pro et contra. V srednjem veku je ta metoda blokirala iskanje novega. 
Zato De Bono meni, da je potrebno biti previden pri uporabi kritičnega razmišljanja in dovoliti uporabo vzporednih alternativnih pogledov. Tako tudi prevladujoča metoda današnjega delovanja in dokazovanja temelji na kritiki in odkrivanju napak nasprotne teze. Paralelno razmišljanje lahko služi kot alternativa kritičnemu dogmatičnemu zahodnemu načinu razmišljanja. Paralelno razmišljanje preprosto pomeni, da zamisli postavimo drugo ob drugo, brez prekrivanj, nasprotovanj in uvodnih presoj o njihovi resničnosti ali zmotnosti. Namesto tega se temeljito posvetimo preučevanju tematike in s procesom “snovanj” iz njega izluščimo sklepe in odločitve.
Oblačice so ena najznamenitejših Aristofanovih komedij. V njej je mislec Sokrat le eden izmed sofistov. Hudo zadolženi oče Strepsiad pripelje sina v takšno šolo k učitelju Sokratu. Tam se učijo, kako zmagati v pravdah tudi takrat, ko nimaš prav. Sin posluša Neoporečni in Oporečni govor. V besednem dvoboju Oporečni premaga Neoporečnega in vzame v pouk Strepsiadovega sina. Šola deluje kot nekakšna skrivnostna sekta. V njej častijo oblačne in meglene boginje Oblačice. Te poosebljajo izmuzljivost spoznavnosti resnice, saj se po potrebi spreminjajo zdaj v to zdaj v drugo obliko, kar je primerno za spretno preobračanje besed in izkrivljanja resnice v lastni prid. Aristofan je Sokratu po krivici pripisal marsikatero splošno lastnost nekaterih pripadnikov sofistične doktrine. Prav na podlagi izrazito negativne podobe iz te Aristofanove komedije je vzniknila upravičena domneva, da je Aristofan s tem grdim in neresničnim obrekovanjem, hote ali ne, eden izmed ključnih sokrivcev za Sokratovo usmrtitev leta kasneje. Aristofan je s to dramo poleg nekaterih sofistov in njihovih dobičkaželjnih učencev smešil tudi Atence na splošno. Vendar pa s tem še ne moremo reči, da je kakorkoli oskrunil tudi sofistiko samo, kajti bralec mora na koncu vendarle priznati, da razplet komedije na nek način celo povzdigne ta modra in navsezadnje morda celo pravična božanstva. Odprto vprašanje je, ali so Oblačice tudi same goljufivke in koga vse so na koncu prevarale in kaznovale. 

Platon območjem biti priredi naslednje stopnje spoznanja: »Tako privzemi za naše odseke tudi naslednja štiri dogajanja, ki potekajo v duši: 1. Uvidevanje (gr. nóesis) za najvišjega, 2. Umno premišljanje (gr. diánoia); 3. Verjetje (gr. pístis [imeti-za-resnično]) in 4. Domnevanje (gr. eikasía)«. »Nóesis« in »diánoia« kot resnični spoznanji sta od empirije, čutne izkušnje neodvisna spoznavna načina. 

Medtem ko je Sokrates še mislil na indukcijo splošnega iz posebnega, pri Platonu najvišja oblika spoznanja ni izpeljana. Ideje se ne razpirajo iz njihove vsakokratne »inkarnacije«, ampak so videne brez predpostavk: »Um (nóesis) prodira do prazačetka vsega, ki je sam brez predpostavk, da bi se ga dotaknil in se potem spet … spustil navzdol. Pri tem si ne jemlje za pomoč sploh ničesar čutno zaznavnega, temveč le ideje same, prehaja tako od ideje do ideje in tudi konča pri idejah.«

2.4 Kako lahko ostanemo v Platonovi votlini ali pridemo iz nje?

Najprej si oglejmo Platonov nauk. Platon je duševni svet ločil na tri sisteme: 1. Racionalnega oz. reflektivnega, 2. Spiritualnega ali emotivnega in 3. Bazičnega, ki uteleša slo in fizične apetite. To je preslikal na idealno družbo, ki bi jo sestavljali intelektualci, čustveno-duhovni vojaki in koprneči trgovci, kmetje in obrtniki. Najvišji sloj zastopajo filozofi iz skupine razumnikov, ki bi umno vladali državi. Da bi jo lahko vodili najboljši čuvarji, mora država vzpostaviti sistem vzgoje, izobraževanja, kultiviranja in civiliziranja, ki naj celovito vključuje telo in dušo.

V 6. Knjigi Države Platon zelo nazorno primerja sonce z idejo Dobrega, očem potem ustreza duša, vid umu (noûs), videno doumetemu oz. spoznanemu, svetlobi, ki prihaja od sonca pa ustreza resnica in bivajočno (alétheia te kaì tò ón). Resnica po analogiji s svetlobo od sonca, osvetljuje tisto kar biva in se pojavlja, sama pa tako kot svetloba ni vidna. Spozna se le tisto, kar je obsijano s sojem resnice, kar je v luči resnice, tisto pa kar ni, ga ni. Ideja Dobrega kot najvišja pa vsemu spoznanemu zagotavlja resničnost. Platon pravi, da védenje in resnica nista dobro, temveč obstajata samo kot rod in podoba Dobrega. Govori tudi o lepoti resnice in védenja ter o najvišji lepoti Dobrega. V hierarhičnem redu si sledijo: Dobro, lepota, resnica.

V 7. Knjigi Države Platon razlaga mit o sužnjih v votlini in svobodnjaku, ki jih prepričuje, da naj jo zapustijo. Vprašajmo se, zakaj pri Platonu kozmos postane (kakor) neznanska votlina. Kozmos, ki je še nekaj generacij pred njim nudil varnost, postane grozljiv. Je ta votlina spomin na jamskega človeka? Prehod v platonizem označujemo kot začetek antropocentrič nega obdobja, v katerem se človek počuti majhnega pred odgovorno svobodo, ki jo bo moral sprejeti za svoj obstoj.  To občutenje sveta je vplivalo na vso poznejšo krščansko topologijo kozmosa, od Avguština, Akvinskega in Danteja, do Kopernika in Keplerja; do toliko stoletij prevladujoče predstave, da je Zemlja (ali, po Koperniku, Sonce) središče sklenjenega in končnega univerzuma, predstave, ki se ji je prvi odločno uprl mistik in ekstatik Giordano Bruno ter svoje 'krivoverstvo' plačal s smrtjo na grmadi. 

Zakaj sužnji v votlini ne občutijo tesnobe ali klavstrofobije? Eden izmed odgovorov, ki je Platonov, je, da ne želijo priti iz votline. Platon je v vidnem svetu prepoznal votlino, ker je uzrl luč, sijočo iz onstranstva – zanj je bila to luč (raz)uma, ki mu je 'razkrinkala' sence čutnosti. Zgrozil se je nad bežnostjo in minljivostjo teh senc ter obrnil svoj pogled k svetu idej, ki se mu je v spominu (gr. anamnesis) razodeval kot večen, nesmrten in nespremenljiv, neomejen s stenami votline. S Platonovega idealističnega gledišča (ki ga je pozneje prevzelo krščanstvo) je grozljiv prav Anaksimandrov apeiron, zaradi katerega še pri Heraklitu »ogenj živi smrt zemlje in zrak živi smrt ognja; voda živi ob smrti zraka in zemlja ob smrti vode«.  Človek kot najsilnejši med bitji (Sofoklej) nenadoma nima več izhoda iz naravnega cikla smrti in ponovnih rojevanj. Platon je jasno pokazal, da celovite osebne transformacije, ki je zasnova krščanske metanoia, ne zmore vsak. Za njih je 'votlina' normalno stanje družbenega reda, razmer.   

Za razliko od čutil, ki prenašajo le odraze resničnosti, je sposobnost popolnega spoznanja v duši “v tem, kar je v nas božanskega, kar nikoli ne izgubi svoje moči”. Duša, ki je nevidna, vendar navzoča, lahko človeka dvigne v “svet idej”, nevidno resničnost, ker ji pripada tudi ona sama. Duša je povezava, s katero lahko človek ustvari sklad med lastnim bitjem in svetom, v katerem živi: ko duša vidi resnico, jo roke prenašajo skozi dejanja in človek tedaj to resnico preprosto živi. Z vzgojo lahko dušo k temu spodbudimo. Duša vidi. Vzgoja je umetnost obračanja oči duše na pravo stran… Duša je sposobna v vseh stvareh videti lepo, dobro in pravično oz. resnično.

Platon je v svojem občutju sveta budist in kristjan: minljivost in smrtnost je trpljenje, ki ga mora duša preseči s popotovanjem v nebeški svet. Platon je poganski predhodnik krščanstva, saj je njegov klic, ki nas, ujetnike teme, kliče iz votline, klic odrešenika, ki »ni od tega sveta«. Njegova paideia terja tako kot pozneje krščanska metanoia preobrat človeka v njegovem bistvu. Prispodoba o votlini naj bi tako govorila predvsem o štirih prehodih iz enega zadrževanja v drugo in na vsaki stopnji naj bi bilo mišljeno in imenovano neskrito, aléthes.
Na prvi stopnji žive ljudje v votlini. Verjamejo v to, kar vidijo, v sence. Na drugi stopnji ljudje snamejo okove, vendar so še vedno omejeni na votlino. Zdaj lahko obračajo glave, da lahko vidijo druge sence stvari. V neznani smeri so stvari nejasne, v znani smeri pa so sence jasno vidne, z jasnimi mejami. Za njih je neskrita resnica v sencah. Pri ocenjevanju resnično sti jih zavede lastna omejenost, zaenkrat lahko govorimo samo o omejenosti prostora, gibanja in o omejenosti oči, ki niso privajene svetlobi. 

Tretja stopnja ravno tu preseže drugo, ljudje so ‘spuščeni’, osvobojeni votline. Stvari se ne vidi več v svetlobi ognja, ampak na svetlobi sami. Na tej zadnji stopnji doseženo neskrito je že kar najneskritejše, (gr. tà aléthéstata). Najneskritejše je to, kar bivajoče vedno je, vsem se pojavlja prvo in naredi pojavljajoče šele dostopno.

Če je bilo na drugi stopnji težko gledati v ogenj, je tu še veliko težje gledati na svetlobi. To  zahteva določen trud, napor ter vztrajnost. Osvoboditev ni mišljena samo v smislu snetja okov in prostega gibanja izven votline, ampak se nanaša tudi in predvsem na osvoboditev oči in misli, ljudje niso več omejeni z napačnimi vtisi, ki bi jih imeli kot edine resnične, samo zato, ker so tudi edini dostopni. Svobodnjak ugotovi, da je sonce vzrok vsega videnega.  Ko se spomni svojega prejšnjega življenja in mišljenja, ki ga je imel v votlini, začne ceniti novo spoznanje. 

Sledi še četrta stopnja, ki pa govori o sestopu z najvišje stopnje, se pravi s svobode nazaj k ujetnikom v votlino. Gre za dva razloga: 1. Namen osvoboditve sužnjev. Sokrat bi tu rekel, da je ta sestop celo obveza za tiste, ki so spregledali, saj bi bilo do ujetnikov nepravično, da jih pustimo živeti v zmoti in zablodi. 2. Zaradi želje po podelitvi na novo pridobljenega spoznanja z drugimi. A jetniki se mu posmehujejo in so prepričani, da si je z izhodom iz jame uničil vid. Grozijo mu celo z izobčenjem in smrtjo. Ne dovolijo mu, da tudi njih osvobodi. Svobodni zapornik zapusti votlino in nadaljuje svoje življenje zunaj nje.
 
Iz tega lahko spoznamo pasti in nevarnosti učiteljevanja, ki je še posebej doletela Sokrata. Platon je prek Sokrata in drugih predhodnikov vedel, da se človek rad skriva za varljivimi videzi, iluzijami, zmotami, prevarami. Boj za resnico neskritosti je boj za življenje in smrt. Ljudem je njihovo neznanje dovolj in so celo nasilni do njega. Sporočilo je, da smo ljudje preveč trmasti in nevedni, da bi se osvobodili in prišli do novih spoznanj. Podobno je danes z osvobajanjem od potrošniške mentalitete. Tudi Kierkegaardovo preseganje estetske faze zavesti je pot iz Platonove votline različnih obupavanj. Kaže, da je za resnico potreben določen pogum, s katerim je vsak filozof skušal presegati navade svojega časa.  
 
Pri Platonu dobimo razlago za Heraklitovo stališče, da je nevidni svet boljši od vidnega. To je le za tiste, ki so pripravljeni videti dlje, globlje, in višje. Za neuke, ki se imajo za vsevedne, velja le sofistična relativna resnica. Epiktet je dejal, da se tisti, ki mislijo, da že vse vedo, niso pripravljeni učiti. Zato ostanejo sužnji nepremični na svojih mestih. Pri Platonu videnje vodenje. To pomeni, da tisti, ki niso pripravljeni ničesar novega videti, tudi niso vodljivi. Vprašanje pa je, ali in kako si predstavljamo svobodo gibanja. Od odgovora nanj je odvisno, ali smo na strani prostovoljnih sužnjev ali na strani svobodnih.    
 
Platonova prilika o votlini je še danes aktualna. Vprašanje je, ali sužnji svobodnjaka ubijejo, ali pa se ta večkrat vrača in jih vabi. Svoboda enega pogoj drugih, če že ne vseh. Vprašanje pa je tudi, ali je svobodnjak ob nesvobodnih še svoboden. Sokrat, Platon, Jezus itd. se niso uklonili. 

Bistveni pomen prispodobe je ujetost duše v telesu. Votlina že v prastarih mitih prispodablja obenem maternico, telo in grob, vplive tega izročila pa lahko razberemo tudi v krščanski ikonografiji: Betlehem kot kraj Jezusovega rojstva se pogosto, od zgodnjekrščanske umetnosti vse tja do renesanse, povezuje s skalno votlino, z njo pa je povezana tudi Jezusova smrt v Jeruzalemu, saj v evangelijih beremo, da je Jožef iz Arimateje mrtvega Jezusa »snel s križa, ga zavil v platneno rjuho in položil v grob, izdolben v skalo« (Lk 23,53). Prispodoba o votlini naj bi tako govorila predvsem o štirih prehodih iz ene drže (hexis) v drugo, tako da se stopnja neskritosti (aléthes) povečuje. To postane pozneje teorija o tristopenjskem razvoju duha (subjektivni, objektivni in absolutni pri Heglu in estetski, etični in teološki pri Kierkegaardu).

Zaradi nagnjenosti k depresiji in melanholiji je potrebno stalno gojiti vesel odnos do življenja. ena izmed njih je risanje mandal (skrt. krog). To nas notranje uravnoteži, harmonizira. Tudi naše telo je mandala že zaradi čaker,  vrtečih koles. 

Platon je v priliki o votlini uvidel, da tudi njemu in drugim svobodnim mislecem preti smrtna nevarnost.    Pri tem ga ideje ne obvarujejo, ampak ga izpostavljajo. Zato so pisatelji pošiljali v literaturi svoje romaneskne junake v smrt za idejo.

Platonov nauk je, da duša pozna ideje iz prejšnjega, onstranskega bivanja. Ideje se ne razvijajo, ampak se jih spominjamo. To pomeni, da je vse spoznavanje in učenje vnovično spominjanje. Sodobniki so glede obupavanj uspavani z navideznim udobjem potrošniških dobrin. 

Po Platonovem nauku je duša tridelna. Vrlina 1. Razumnega dela je razsodnost (phronesis), 2. Čustvenega umirjenost (praotes) in pogum (andreia), želelna zmernost (sophrosyne) in obvladanost (enkrateia). Medtem  ko so vrline 3. Celotne duše pravičnost (dikaiosyne), osvobo jenost (eleutheriotes) in velikodušnost (megalopsychia). Vsak naš del ali plast osebno sti ima tudi svoje slabosti. Ad 1. Slabost razumnega dela je nerazumnost (aphrosyne), ad 2. Čustvenega razdražljivost (orgilotes) in strahopetnost (deilia), želelnega dela razuzdanost (akolasia) in šibka volja (akrasia), medtem ko so ad 3. Slabosti celotne duše nepravič nost (adikia), neosvobojenost (aneleutheria) in malodušnost (mikropsychia). 

Razsodnost je vrlina razumnega dela, ki pomaga v tem, kar vodi do sreče. Umirjenost je vrlina čustvenega dela, ki nas odvrača od jeze. Pogum je vrlina čustvenega dela, ki nas dela trdne ob strahu pred smrtjo. Zmernost je vrlina želelnega dela in nas naredi neodvisne od slabih ugodij. Obvladanost je vrlina želelnega dela glede na naše krotenje želje, ki vodi k slabim ugodjem, s pomočjo premisleka. Pravičnost je vrlina celotne duše, ki razdeljuje glede na tisto, kar komu pripada.

Osvobojenost je vrlina duše, usmerjajoča naše izdatke k odličnim stvarem. Velikodušnost je vrlina duše glede na našo sposobnost prenašanja sreče in nesreče ali (ne)čast. Nerazumnost je slabost razumnega dela in je vzrok slabega življenja. Razdražljivost je slabost čustvenega dela glede na tisto, kar nas spravi v jezo. Pravičnost je vrlina celotne duše, ki razdeljuje glede na tisto, kar komu pripada. Osvobojenost je vrlina duše, usmerjajoča naše izdatke k odličnim stvarem. 

Vrlino pogojujejo dobrodušnost, poštenost, premišljenost, zaupanje v prihodnost in zadovolj stvo s preteklostjo, hvalevredne pa so tudi stvari kot prijateljstvo do družine, do prijateljev, bližnjih, tujcev, ljudi nasploh in do dobrih stvari.

V krščanski terminologiji se je beseda »krepost« kar hitro udomačila, saj je bila na koncu antike splošno razširjena in uporabljena. Latinska beseda virtus pomeni odlike moža, ki ga drugi občudujejo zaradi določenih kvalitet (v latinskih prevodih Stare zaveze pomeni virtus  moč). Na splošno pa v grščini z besedo arete označujejo nekaj, kar ugaja, se odlikuje, prebuja občudovanje. Krepost je notranje razpoloženje za dobra dela. 

Velikodušnost je vrlina duše glede na našo sposobnost prenašanja srečo in nesrečo ali čast in nečast. Nerazumnost je slabost razumnega dela in je vzrok slabega življenja. Razdražljivost je slabost čustvenega dela glede na tisto, kar nas spravi v jezo. Strahopetnost je slabost čustve nega dela glede na strah, zlasti tisti pred smrtjo. Razuzdanost je slabost želel nega dela, ko uživamo v neprimernih ugodjih.  Šibka volja je slabost želelnega dela v sprejemanju neprimer nih ugodij takrat, ko jih premislek odklanja. Nepravičnost je slabost duše, ko želimo zase več od tega, kar nam je pripadajoče. Neosvobojenost je slabost duše, ki nas sili iz vsega kovati dobiček. Malodušnost je slabost duše glede na našo nesposobnost sprejemanja srečo in nesrečo ter (ne)čast. Pogani so vrline slavili, slabosti slabičev pa so zaničevali in sramotili. V krščanstvu pa je Bog milostljiv tudi do revežev in slabičev. Jezus še posebej opozarja, da so ti merilo naših dobrih del.  

Vsaka družba je želela doseči pravični red, so nastali prvi zakoni, najprej nepisani, nato pisani (Hammurabijev zakonik). Že Platon in Aristotel sta vedela: “Edina stabilna država je tista, v kateri so vsi ljudje enaki pred zakonom.” Iz rimskih časov je zaslovel  pregovor “Fiat iustitia, (non) pereat mundus” (“Pravica naj velja, četudi svet (ne) propade”). Enake pravice za vse in enakopravnost pred zakonom so temeljna značilnost novoveške pravne države in pomenijo uresničenje splošne enakopravnosti, ki po eni strani zagotavlja splošno varnost, po drugi strani pa terja spoštovanje zakonov in aktivno vlogo državljanov.

Pravičnost se tesno povezuje z integriteto, univerzalizmom, humanostjo, modrostjo, pa tudi drugimi vrednotnimi domenami. Težko npr. potegnemo jasno črto ločnico med pravičnostjo in poštenostjo. Mnoge temeljne vrednotne kategorije izgubijo svoj pomen, če niso povezane s pravičnostjo, npr. svoboda, ljubezen, dobrota, znanje, modrost, resnica.

Določeni primeri nam pokažejo, da človeške zadeve opisujemo v  izrekah in prognoziramo pluralno. Analiza nekaterih individualnih zgodb pokaže, da smo suženjstvo v votlini izbrali za svoje zatočišče ali pa našli pot iz zapora, temačne votline k svobodi. Int5ernetni zasloni nas lahko osvobajajo ali zasužnjujejo. S tega vidika je metafora votline pomensko neizčrpna. 

Danes najdemo številne primere za to, da smo ujetniki votline ali svobodnjaki v prostoru in času. Tako je Bučar pisal o 'ujetnikih preteklosti', Gide o Vatikanskih ječah. Rozmanova piše o raznih vrstah zasvojenosti. Vendar je Marx zapisal, da tudi izkoriščevalci niso svobodni.     
2.5 Aristotel v vlogi učenca in učitelja
Kot je znano je bil Aristotel Platonov učenec, preden je postal učitelj Aleksandra Velikega. Ker pa ni mogel prevzeti vodstva Platonove Akademije, je ustanovil svojo peripatetsko šolo.

Aristotel (384 –322 p. n. št.) razlikuje med tremi vrstami retorike. 1. Tehnična retorika – v ospredju je govor (je najbolj razvita smer retorike, saj gre za teorijo retoričnega priročnika. Nastala je zaradi potreb demokracije v Veliki Grčiji (Južna Italija) in Atenah. Vedno se je ukvarjala predvsem z javnim nagovorom sofistična retorika – v ospredju je govorec (to je retorika, kot so jo pojmovali sofisti: za prvega predstavnika velja Gorgias, do popolnosti jo je razvil Izokrat. 

Retorika doživi svoj ponoven vzpon v 2. stol. po Kr. Z drugo sofistiko, kasneje s krščanskimi pridigarji. Ustvarila je podobo idealnega govornika, ki vodi družbo do izpolnitve nacionalnih idealov.  

Filozofska retorika daje prednost poslušalstvu. Začela se je s Sokratovimi nasprotovanji tehnični in sofistični retoriki v Platonovih dialogih. Zmanjšuje pomen govorca in poudarja verodostojnost sporočila ter učinek na poslušalce. Tesno je povezana z dialektiko in logiko, z etiko in politično teorijo, tudi s psihologijo. Proučuje, kaj poslušalcem najbolj koristi, toda v svojih razpravah je pogosto povezana s tehnično ali s sofistično smerjo. Aristotelova Retorika vsebuje veliko tehnične retorike.)
Kakšna je razlika med Platonom in Aristotelom? Drugače kot Platon, ki na Rafaelovi sliki pomenljivo dviguje roko k nebesom, Aristotel kaže k tlem, saj je po prepričanju znanstvenik, ki ga zanima predvsem tuzemsko dogajanje. 
Duša je v človeku forma, ki se uresniči v telesu in izpopolni človeka, ki je umno bitje. Živeti moramo v skladu z umskim spoznanjem in po njem uravnavati svojo dejavnost, ki naj bo čim bolj smotrna, predvsem v javnem, političnem in socialnem življenju. Etika je kot lira; šele s trdim vadenjem zazveni ubrano. Resnična sreča (gr. eudaimonia) je radost, ki se rodi ob izpolnitvi najvišjega in najboljšega v človeški naravi. Za srečo so potrebne kreposti, ki so po načelu ravnovesja in skladnosti zlata sredina med dvema skrajnostma, na primer možatost, zmernost, samostojnost in samokritičnost. 
Človek je politično bitje, ki mu je namenjeno, da biva v neki urejeni skupnosti, zato naj bi bilo mu v največji užitek, da ugodi prijateljem in jim pomaga. Srečna je tista država (polis), ki je najboljša in lepo uspeva, kar ni možno brez vrline in razumnosti.

Aristotelova metoda analogia entis – analogija je pomembna v filozofiji, teologiji, tehniki, medicini, pravu, kibernetiki, fiziki, biologiji, pesništvu. Platon meni, da lahko vidimo sonce, ker imamo nekaj sončne svetlobe že v očeh. Danes kot nekdaj bi tudi rekli, da smo sestavljeni iz istih elementov pa naj bi bili to le štirje v stari Grčiji ali pet na Kitajskem (ogenj, voda, zemlja, zrak in les) ali pa več kot sto po Mendeljejevem sistemu.    

V ZDA obstajajo analogni sodni postopki za podobne primere. V zgodovini je analogno tudi prisilno ponavljanje – (nem. Wiederholongszwang) in sicer prvič kot tragedija, drugič kot farsa. Analogija pomeni pravilni odnos, ustrezanje med dvema. Nekaj si je podobno zaradi podobe (nem. Bild, ang. in fr. image). Dve stvari, ki sta enaki tretji, sta tudi med seboj enaki. Tako je prijatelj mojega prijatelja tudi moj prijatelj. Primerjalna sklepanja ponazorimo s formulo a : b in b : c  = a : c. V krščanstvu je Kristus je tretji oz. srednji termin – tertium comparationis med dobrim in zlom. 

Zakaj je metafora filozofsko vprašanje? Aristotel (1982, 1457b) v Poetiki zapiše: »Prispodoba (meta-phero = pre(k)-nesem, čez-nesem) je prenos pomena na neko drugo besedo, in sicer: 1. od splošnega – rodu na specifično vrsto, 2. od neke vrste na splošno kot rod, 3. od neke vrste na drugo vrsto, 4. ali po analogiji.« Aristotelova definicija metafore se nanaša predvsem na metafore v poeziji oz. drami, vendar so mnogi razlagalci, izhajajoč iz te definicije, opredeljevali tudi bistvo filozofske metafore.

Aristotel pozna štiri vrste metafore: prvi trije prenosi pomenov besed oz. términov, na primer, »Z bronom mu je iztrgal življenje« (ibid.), medtem ko je analogija 4.  Prenos pomenske strukture, namreč odnosa oziroma razmerja med dvema terminoma. To  je že Platon analogijo imenoval so-razmerje; Aristotelov primer je tale: »Čaša je v prav takšnem razmerju z Dionizom kot ščit z Aresom« (ibid.). Primer lahko posodobimo z vprašanjem, kakšen je odnos med neoliberalnim kapitalizmom in limono. Lahko poiščemo samo njun srednji termin (lat. medius) ali pa razvijamo logiko tržnega gospodarstva.  Ena izmed ključnih metafor v Platonovi filozofiji je zgodba o votlini. Ta je neizčrpen vir asociacij o tedanjih in današnjih sužnjih in razprav o pomenu svobode.  
Aristotelova definicija se nanaša predvsem na metaforo v poeziji oziroma drami, vendar so mnogi razlagalci, izhajajoč iz te definicije, opredeljevali tudi bistvo filozofske metafore. Za  Aristotela je metafora retorična in semantična figura. Semantični prenos pa je možen na dva povezana načina, ki sta sicer formalno različna: 1. Metafora v ožjem smislu je prenos pomena neke besede na drugo besedo oz. nekega pojma (términa) na drugi pojem; 2. Metafora v širšem smislu je prenos pomena neke strukture, nekega pomenskega sklopa (odnosa, primerjave med pojmi) na drugi, stukturno podoben sklop. Ta razlika je razvidna tudi iz primera, ki jih navaja. »Z bronom mu je iztrgal življenje« (ibid.). 
Stvari nastajajo na podobne načine. Podobnost med stvarmi si razlagamo s prenosom pomenske strukture, odnosa oz. razmerja med dvema terminoma. Zato  je že Platon analogijo imenoval so-razmerje (npr. a : b = c : d); Aristotelov primer pa je tale: »Čaša je takšnem razmerju z Dionizom kot ščit z Aresom. Metafore spravljajo realne in imaginarne stvari v analogije. Aristotel je visoko cenil analogije. Po njih nastajajo najuspešnejše metafore. Tvorbo metafor je razglasil za veliki dar, ki ga imajo pesniki. Zanj  metafora ne zapisuje le obstoječe podobnosti, marveč ustvarja enkratno videnje podobnosti med različnima predme toma. Spodbuja naša občutja. Prevzemanje nepravega imena namesto pravega vodi do defini cije metafore kot jezikovnega odklona. Dejstvo, da je metaforo mogoče tudi ustrezno zamenjati z dobesednim izrazom, upošteva substitucijska teorija metafore. Ta pa ima svoje zagovornike in nasprotnike.
Metafora ima dve vlogi; uporablja se za 1. Zapolnjevanje leksikalne praznine  (kata-hreza) in 2. Pesniški okras, kar pomeni, da je njeno primarno mesto v pesniškem  in  umetnem jeziku.
Aristotelova določitev metafore temelji na besedni semantiki, po kateri ima vsaka stvar svoje ime. Določena beseda in njen pomen dve strani istega kovanca. Ime je pripeto na pomen kot denimo znamka na pismo ali nalepka na steklenici. Danes vemo, da sta pomen in metafora opredeljena le znotraj širšega konteksta. 
Primerjalna teorija metafore ima svoje korenine prav tako v antiki, pri Aristotelu, Ciceronu in Kvintilijanu. Podobno kot Aristotel je tudi Ciceron trdil, da je metafora velik okras govora. Njegov učenec Kvintilijan je o metafori pisal v 8. knjigi svojega obsežnega dela  Institutio nis oratoriae. Zanj  je v funkciji stilnega okrasa. Metaforo je imel za najlepši trop in dar narave, obenem pa je posvaril, da pogosta raba metafor lahko povzroči nejasnost govora, da je potreb no paziti na ustreznost metafor, da morajo delovati naravno in ne smejo biti vulgarne. 
Kvintilijan je metaforo izpeljal iz primere in jo imenoval skrajšana primera. Razlikoval je štiri vrste metafor, po njegovem prihaja v metafori do pomenskega prenosa z 1. Živega na živo, 2. Z neživega na živo, 3. Z živega na neživo in 4. Z neživega na neživo. Primerjalna teorija je tako posebna oblika substitucijske teorije, saj razlaga metaforo kot izraz, ki ga je mogoče nadomestiti z dobesednim izrazom. Vprašanje je, k čemu nas metafore nagovorijo. 
Kognitivna semantika je v 20. stoletju konvencionalno metaforo umestila v središče jeziko slovnega raziskovanja. Metaforični izraz pojavlja v vseh jezikovnih zvrsteh. Med vsakdanjim jezikom in jezikom literature ni bistvene razlike. Kognitivisti so prepričani, da so kreativne metafore v ekonomiji, pravu, politiki itd., prav takšne kot v literaturi, kjer so tu pogostejše. Literatura ostaja primarni predmet preučevanja metafor. Kreativne metafore po Lakoffu in Johnsonu omogočajo nov način razmišljanja, ustvarjajo nove realnosti, kar je posebej značilno za pesniške metafore. Prav Heidegger je znotraj pesniškega mišljenja in proučevanjem pesnikov kot so Holderlin, Rilke, Goethe prihajal do novih konceptov. V dobi simulakra »pesniki živijo v bornem času«, ker je vse lahko metafora za vsako stvar, kar pomeni, da se je pravi izvor besede (pravi govorec), ki sta ga predpostavljala še Platon in Aristotel, izgubil. V svetu znakov iščemo označevalca, (prvega gibalca) podobno kot v Pirandelllovi drami 6 oseb išče avtorja.  
To reaktualizira Aristotelove polemike s sofisti. V boju proti sofistiki je več logičnih spisov. V spisu Kategorije opredeljuje naslednjih 10 kategorij: 1. Substanca – konkretna reč, 2. Kvantiteta – eden, dva, …, 3. Kvaliteta npr. izobražen, 4. Relacija – večji, manjši, dvojen, 5. Kraj – na trgu, 6. Čas včeraj, danes, jutri, 7. Lega – npr. sedi, leži, 8. Stanje – je obut, oborožen, 9. Dejavnost – npr. reže, žge, peče, kuha, 10. Trpnost – je rezan, kuhan, utrujen, … 

V njih prepoznamo gramatiko besednih vrst: 1. samostalniku ustrezajo 1. kategorija, 
2. pridevniku 2., 3. In 4. kategorija, 
3. prislovu 5. in 6. kategorija in 
4. glagolu zadnje štiri kot so 7., 8., 9. In  10. kategorija.
 
Aristotel je v obeh Analitikah razvijal logiko, ki je postala šolsko uporabna vse do danes.
Da bi odgovoril na vprašanje, kako je mogoče pravilno misliti, ki ga je zastavil Platon s predpostavko 'orthos logos'  (latinsko ratio recta), ki pomeni zdrav razum, je v logičnih spisih razvijal formalna pravila za izvajanje neposrednih in posrednih sklepanj v vsakdanjem življenju. 

Neposredna logična sklepanja 
a)	Logični kvadrat je spoznaven po A – univerzalno pozitivni sodbi, E – univerzalno negativni sodbi, I – partikularno pozitivni sodbi in O – partikularno negativni sodbi. Sodbe so sestavljene iz subjekta in predikata, odnose med njimi pa kaže spodnji diagram z angleškimi oznakami za podrejenost (subaltern), protislovnost (contradictory) in nasprotje (contrary) in pod-kontrarnost (subcontrary). 
Razširjeno gledano se onkraj klasične logike lahko govori o protislovjih med akcijami, kadar se predpostavi, da si njihovi vzroki tako med seboj nasprotujejo, da so neuskladljivi. 

Diagram kaže protislovne relacijske zveze med kategoričnimi trditvami v logičnem kvadratu Aristotelove logike. Protislóvje (contrary) je logična nezdružljivost dveh ali več trditev, delno protislovje (subcontrary) pa je delna združljivost in delna nezdružljivost. 
Aristotel je oblikoval štiri osnovne tipe izjav oz. ugotovitev:
1.	P a S: Vsaka stvar, ki ima lastnost P, ima tudi lastnost S.
Vsi profesorji so pametni.

2.	P e S: Nobena stvar nima hkrati obeh lastnosti P in S.
Noben profesor ni pameten.

3.	P i S: Vsaj ena stvar ima obe lastnosti P in S.
Nekateri profesorji so pametni.

4.	P o S: Vsaj ena stvar ima lastnost P, toda nima lastnosti S.
Nekateri profesorji niso pametni.

Aristotel je videl v načelu izključenega protislovja najučinkovitejše orodje, saj brez njega ni mogoče izpeljati  zavrnitvenega postopka. Vendar je v odnosu med  subjektivno nemožnim in objektivno možnim neodstranljiv moment tveganja, ali v Kantovem jeziku transcendentalni videz. Na začetku procesa bit in nič še nista razlikovana. Trenutek neodločenosti je opisal Hegel z identiteto biti in niča. Aristotel, ki je naklonjen konvencionalnemu izražanju in logiki dovršenih stvari tega momenta ne upošteva, saj zanj ni mogoče, da hkrati nekaj je in ni v istem smislu. Pravi: “Držati se resnice pomeni, da je razdvojeno to, kar je razdvojeno, in združeno, kar je združeno. Biti v zmoti, pomeni misliti nasprotno naravi stvari. Kdaj obstaja ali ne obstaja to, kar se imenuje resnično ali neresnično? Nisi bel zato, ker mislimo, da si bel, ampak izrekamo  resnico, ko rečemo, da si bel, ko si bel? Biti pomeni biti združen, biti eden, ne biti pa pomeni ne biti združen, biti mnogoter” (Aristotel, 1988; 235-236). Evropsko mišljenje se giblje med spontanizmom, ki ga vidimo v Sizifovem mitu o valjenju skale vedno znova navzgor, ker se mu sama zvali navzdol in hiperorganiziranostjo, ki je usmerjena k totalitarnemu nadzoru vsakega detajla našega dejanja.

Po formalnologičnem kriteriju zakona neprotislovnosti je resnična le ena od obeh izjav, izje moma obe, če se razlikujeta le glede na skupno identiteto. Ta zakon ni omejen le na kores pondenčno teorijo resnice, ampak obsega tudi koherenčno, ne vključuje pa vsake teorije resnice. Kaže na meje razumskega pristopa. Zdi se, da je irelevanten v primeru 1. Feyeraben dovega ugotovitve, da vse gre (anything goes), radikalne hermenevtike mogočega iz nemogočega in 3. solipsistične predpostavke 'samo jaz' – solus ipse. 

Pri Aristotelu zakon neprotislovnosti velja pozitivno kot potrjevanje stvari, ki so med seboj povezane. Popolnoma negativno pa le v primeru izključevanja nemogočega oz. nestvarnega. Tedaj se pokaže izključeno protislovje kot zavrnitev po metodi reductio ad absurdum – zvajanja na  nelogični  nesmisel.  

Če govorimo in mislimo vedno o nečem, to pomeni, da ni niti vse resnično niti vse neresnič no. Mislimo bistvo kot eno. Če  tega ne moremo, pridemo do absurda kot tisti, ki zanikajo obstoj zakona neprotislovnosti, ki v ontološki različici pomeni, da je nemogoče, da istemu isto v istem smislu hkrati pripada in ne pripada. V logični  različici pomeni, da ne moreta biti dve kontradiktorni sodbi hkrati resnični. V psihološki različici pa pomeni, da ne moremo sprejeti, da nekaj hkrati je in ni. 

Formalna logika pozna le protislovje kot nesmiseln diskurz, ki ga niti spoznavno niti psihološko ni mogoče sprejeti. Idealistična ali materialistična dialektika pa pozna poleg izključenega protislovja tudi v dejanskost in mišljenje vključeno protislovje, ki je v bistvu nasprotje. Zgodovinski razvoj poteka od identitete, prek razlik do nasprotij, ki so zadnji razvojni stadij pred razpadom stanja stvari oz. pojava.

Uporaba načela  neprotislovnosti za falsifikacijo, zavrnitev (refutacijo), metodo edine sklad nosti ali edine razlike je že posledica orientacije pri iskanju pravilnih rešitev problemov in selekciji napačnih. Gre za logično vrednotenje izkušenj – spoznanj glede na njihov pozitiv ni, negativni ali nepomembni pomen v danem primeru.  Gre za urejevalno načelo misli, ki se rešuje svet pred kaosom in zmedo – ekvivokacijami. Neprotislovnost tedaj varuje pred napakami, vendar pa ne zagotavlja veljavnosti sistema. Goedel je ugotovil, da neprotislov nosti sistema ni mogoče zagotoviti. 

Mišljenje je do določne meje odprto. Ekskluzivni binarni shematizem vodi do črno-bele tehnike mišljenja in zagovarjanja manihejskega principa na osnovi  vrednotnega izključeva nja. V tem smislu omogoča načelo izključenega protislovja kritiko dogem. Logika, ki jo v vsakdanjem življenju najpogosteje uporabljamo, je dvovalentna. Ta  logika nima absolutne prednosti pred  večvalentno logiko, zato ne smemo absolutizirati dihotomije resnica-zmota. 
Zakon izključenega protislovja dobi v FL veljavo z zakonoma identitete in izključene tretje možnosti. Sam ne določa, katera od dveh sodb je resnična in katera je neresnična. Prav tako ne pove tega, kateri je isti smisel oz. odnos nasprotnih sodb. To pokaže šele kontekstualna analiza in večperspektivno mišljenje. Dialektična protislovja so v bistvu nasprotja, ki jih poznamo že v antiki. Revolucionarni pomen so dobila v kapitalistični družbi s kritiko njene politične ekonomije. Mao Zedongov filozofski esej O protislovju (《矛盾论》) (1937) je le potrdil že znane Marxove in Leninove teze, da je ves realni svet protisloven. 
Aristotel je po Evklidu povzel in definiral deduktivno metodo, ki je vedno igrala veliko vlogo v matematiki. Ta metoda je sestavljena iz trditev in potem glede na te postavljamo nove  izreke, ki jih dokazujemo. Vsaka izjava v dokazu mora biti upravičena ali z aksiomom ali z že prej dokazanim izrekom ali pa z načelom logike. Za Aristotela so logična načela in izreki resnice, ki nepreklicno veljajo.
V logičnem kvadratu A in O sodbi nimata popolne konverzije. V sodobni (Boolovi in Venovi) logiki nobena od obeh sodb ni veljavna. V nobena ni kontrarnosti, je pa kontradikcija. Obverzija  sodbe A 'vsi igralci so talentirani' je 'noben igralec ni ne-talentiran'. Ali: 'Nekateri ne-talentirani ljudje niso igralci'. Drug primer: 'Vsi elektroni so naelektreni'. Njena obverzija je 'nekateri ne-naelekreni delci niso elektroni'.
Sodbe 	Konverzija – premena	Obverzija –ekvipolenca 	Kontrapozicija – zamena	
A vsi S so P	Nekateri P so S	Noben S ni ne-P	E-Noben ne-P ni ne-S	
E noben S ni P	Noben P ni ne-S	A vsi S so ne-P		
I nekateri S so P	Nekateri S niso P	Nekatere S niso ne-P		
O Nekateri S niso P		Nekateri S so ne-P	Nekateri ne-P niso ne-S	

Konverzija : takšno sklepanje iz A, E ali I sodbe kot premise, pri katerem se subjektni in predikatni pojem v sklepu obrneta (vsi S so P, noben S ni P in nekateri s so p) –preprosti obrat : subjetni in predikatni pojem preprosto obrnemo (conversion per accidens) … univerzalni stavek po obratu postane partikularni (kvantiteta se spremeni)   a.) ekvipolenca – enostavno sklepanje, pri katerem subjektni in predikatni pojem ostaneta na svojih mestih : gre za varianto zakona vpeljave dvojne negacije Vsi filozofi so umni in noben filozof ni neumen   b.) Kontrapozicija : zožitev premene in obrata npr. vse spojine so sestavljene – à nobena nesestavljena snov ni spojina S a P à ne P e S.   

Nasprotje je relacija med sodbami iste kvantitete in različne kvalitete, protislovje relacije med sodbami različne kvantitete in različne kvalitete, podrejenost pa povezuje stavke različne kvantitete in enake kvalitete. V logičnem protislovju sta lahko tudi dve sicer predmetno neresnični sodbi: Vse krave so zelene in Nekatere krave niso zelene.

Logični kvadrat je shema neposrednega sklepanja, kjer izpeljevanje enih sodb iz drugih in ni namenjen analizi pojmov. V njem stopajo sodbe v čisto sintaktične odnose, ne glede na njihovo predmetno resničnost.  

Po Greimasovi inačici semiotičnega kvadrata pa imamo opraviti samo s kvaliteto pojmov, ki so nujno predmetno resnični. Med Aristotelovo in Greimasovo shemo gre tako za razhajanje med formalno in vsebinsko analizo, pri čemer je pravilnost logičnih odnosov sicer potreben, ne pa tudi zadosten pogoj za pravilnost vsebinskih.  

Obseg pojmov ponazorimo z naborom ali množico objektov z enakimi lastnostmi. Npr. v pojmih 'življenje, ne življenje in smrt', ki si jih predstavljamo kot množice vsega živega, neživega in mrtvega, ki so povezani z najvišjim rodovnim pojmom bivajočega, in vpišemo zanje odnose za protislovje in nasprotje nam kvadrat pokaže še odnos podrejenosti med neživim in mrtvim; mrtvo je vsebovano v neživem. 
 
Te sheme ne moremo več brez ostanka reducirati na logični kvadrat, pa tudi kategorija ne  mrtvo tu ne najde pravega mesta. Da je nasprotje relacija med stavki iste kvantitete in različne kvalitete, protislovje relacije med stavki različne kvantitete in različne kvalitete, podrejenost pa povezuje stavke različne kvantitete in enake kvalitete. 
Silogizem je posredno sklepanje. Prvi dve izjavi v silogizmu sta predpostavki, ki dasta samo  eno skupno lastnost. Tretja izjava je sklep, ki mora vsebovati dve lastnosti (različni od skupne), vsako iz ene predpostavke in ju nato povezati v novo izjavo.
Med posrednimi sklepanji so pomembni kategorični, hipotetični in disjunktivni silogizem. 
Hipotetični silogizem je postal v jeziku stavčne logike) implikacija. Že Aristotel je poznal naslednji implikaciji:
Če je možno, da P ni dogodek, potem ni nujno, da bi bil P dogodek.
Če je možno, da izpita ne narediš, potem ni nujno, da boš izpit naredil.
Če ni možno, da bi bil P dogodek, potem je nujno, da P ni dogodek.
Če ni možno, da bi naredil izpit, potem boš ti izpit nujno padel.

Aristotelova politična etika: Aristotel je pod vplivom Sokrata razvrstil vrline na dianoetične – premišljene in etične, za katere so potrebne praktične spretnosti. Politika izhaja iz pravičnosti, ki se zavzema za skupno dobro – bonus communis. Skupnost (gr. koinonia in lat. societas) predpostavlja pravičnost kot sintezo vrlin. Poti, kako priti do koinonia, societas, Gemeinschaft, komuni(tari) zem, konsociativne demokacije s pomočjo skupinskega občutka (lat. sensus communis, ang. commun sense) določa vsaka filozofija, religija, umetnost, politika posebej. Družba ne more obstajati brez skupne oz. ponovne povezave. Danes pogrešamo etične politike. Morda se zato širi desni ekstremizem.      
Poskusimo analizirati naslednji tipični odstavek za Aristotelovo politično filozofijo: »Ker pa vidimo, da je vsaka polis neka skupnost in da je vsaka skupnost sestavljena zaradi nekega dobrega (kajti zaradi tega, kar se jim zdi dobro, vsi ljudje opravljajo vsa dejanja), je jasno, da vse skupnosti težijo k nekemu dobremu, a najbolj in k najpoglavitnejšemu dobremu izmed vseh teži tista skupnost, ki je med vsemi najpoglavitnejša in vključuje vse druge. To pa je skupnost, imenovana polis, oziroma politična skupnost.« (Aristotel: Politika). 
Starogrški polis naj bi vključeval skupno dobro, h kateremu vsi težijo. Politika je zanj razprava o praktični filozofiji, ki združuje analizo različnih vrst oblasti in ustavnih sistemov ter razmišljanje o tem, kako lahko politik doseže svoj glavni smoter, to je blaginjo ljudi. Vprašanje je, kako danes razumemo smisel političnega delovanja.  
V osmih knjigah Politike je predstavil najpomembnejše družbene skupnosti, od hišnega gospodarstva do polis, nekatere teoretične in resnične modele grških ustavnih ureditev (ustava Platonove Države in Zakonov, Faleasova ustava, Hipodamova ustava, ustave Šparte, Krete in Kartagine), podal splošno teorijo o ustavah (definicija državljana, razdelitev ustav in njihove splošne značilnosti), opisal različne ustavne ureditve (aristokracija, demokracija, kraljevina, oligarhija, srednja ustava, tiranija), njihove prednosti in slabosti, orisal vzroke za njihov propad in načine za njihovo ohranjanje in jih podkrepil s praktičnimi primeri, teoretično začrtal najboljšo ustavno ureditev, najboljšega državljana, najboljšo polis in najboljši način življenja, v vse to pa je vpletel tudi razprave o suženjstvu, zakonih, zakonodaji, politični upravi in vzgoji državljanov.
Aristotel pozna popolnost v nepopolnosti t. im. relativna dovršenost, kakor Sokrat pogumni upor v poslušnosti zakonu. Psihološke dispozicije za etično ravnanje so: značaj, odločnost, naravnanost k cilju ali smotru. Kar je dobro za enega, je tudi za druge. Če je samo za enega, to ni dobro. Aristotel v Politiki razčlenjuje značajske triade, kot so: lizun, prijaznež in čemernež, skopuh, radodarnež in razsipnež. Čar njegove na pogled poenostavljene metode je v nadaljnjem razčlenjevanju. Ker je po njem najboljša srednja mera, mora dokazati, zakaj je na vrhu preudarni radodarnež, ne pa razsipnež, ki je tako dobrotljiv, da kar razsipa svoje premoženje. 

»Nič ni bolj oprijemljivega in bolj empiričnega (ali manj prividnega), kot je delanje reda med stvarmi; nič ne zahteva tako odprtega očesa in zavesti« (M. Foucault). Aristotel je uteme ljitelj »delanja reda med stvarmi« in njegova Retorika v treh knjigah temeljni kamen.  

Aristotel je  avtor  okrog  400 različnih del. Ohranjena je le  kaka  petina.  Njegovi učenci Peri patetiki so razpravljali med  promenado. Med drugim je kritiziral dotedanje učbenike  govorništva.  Njihovi  avtorji  so  obravnavali  manj pomembne vidike te veščine, »o  entime nih kot pomanjkljivih sklepih. Govorništvo ni le izkušenjska veščina,  ampak  vsebuje  tudi vednost in znanje, sposobnost  pojasnitve,  kaj  in  zakaj  kaj  dela,  se  pravi  teoretsko  reflek sijo tistega,  ki  govori.  Govorec je  ustvarjalec  govora, ki je najbolj značilen izraz njegovih vrlin: »Raba  govora  je  človeku  bolj lastna kot raba telesa«. Verjame to, česar  sodobni  človek  ne  verjame  več;  da  so besede  temelj  dejanja. Prek   njih  se  (po)kaže   etičnost. Retorika je »koristna zato, ker  sta  resnično  in  pravično  po  naravi  močnejša  od  njunih nasprotij«.  Njena naloga ni, »prepričati,  ampak odkriti, kaj  v  sleherni  zadevi  resnično in  prepričljivo in kaj je le navidezno  prepričljivo v  svetu  videza  in  varanja.  

Že pri Aristotelu je ključna za prepričljivost govorca 'čustvena inteligenca' oz.  njegov značaj.  S  tem  se  v  naših  šolah  premalo ukvarjajo. Zato  pa  imamo  krizo  vred not kot tudi gospo darsko,  okoljsko in  politično  krizo.  Aristotel  tudi  v  Retoriki  poudarja, kako  pomembno je  zaupanje  med  ljudmi. Dobremu  govorcu  naj  bi  najprej  zaupali. »Njegov  značaj  je  najučinkovitejše sredstvo  prepričevanja,  ki ga ima.« Zato  v  Retoriki  beremo tudi o  značaj skih lastnostih različnih  kategorij  ljudi.  »Bogataši  si tudi domišljajo,  da so  vredni  oblasti;  mislijo  si,  da  imajo  to,  zaradi  česar  človek  velja za vrednega  oblasti. Gotovo so imele Demostenove Filipike proti Filipu Makeedonskemu in Ciceronove Filipike proti bodočemu cesarju Antoniju – Oktavijanu pošten, značajski naboj.    

Kvintilijan (2015) je v sklepni besedi zapisal: »Z vsem srcem si prizadevajmo za veličino govorništva! To je najboljše, kar so bogovi dali ljudem. Če ni govorništva, je vse nemo, sedanjost je brez luči, prihodnji rodovi pa bodo brez spomina.« Kvintilijan se je tudi vprašal, kaj je cor cordium – srce srca oz. jedro povedanega in je ugotovil, da je treba misliti še nasprotni pomen tega, kar je povedano. 

Teofrast je najbolj znan je po karakterologiji cca 30 atenskih slabih značajev. Tudi danes jih srečujemo. To so nečimrni, hinavski, prilizljivi, sebični, nesramni, vsiljivi, nezaupljivi, zlobni, prepirljivi, praznoverni, licemerni, klepetavi, hlapčevski, izprijeni, nesramni, stiskaški, čemerni, praznoverni, nergaški, prepirljivi, pohlepni, opravljivi, …« Jasno je, da so prav ti nosilci sedmih glavnih grehov.
Veliko avtorjev je posnemalo Teofrastov način pisanja Značajev, npr. Joseph Hall – Značaji vrlin in slabosti (1608), John Earle – Eseji in značaji (1628), George Eliot, ki je dobila inspiracijo za svojo knjigo značajev Impressions of Theophrastus Such, Jean de La Bruyère, ki je leta 1688 prevedel Značaje in napisal še svojo verzijo. Ko je Teofrastov študent Menander pisal svoje komedije je za like uporabil osebe, ki so imele značaje ljudi, ki jih je opisal Teofrast. Mandewillova Basen o čebelah kaže, da privatni grehi vodijo do javnih vrlin.  
Aristotelova dela
Logična orodja (gr. organon) sestavljajo dela: 
-	Organon.  Beograd, Nolit (1985). 
- Kategorije,  
- O izjavljanju (gr. peri hermeneias, lat. de ionterpretatione), 
- O sofističnih zmotnih sklepih.
- Prva analitika – logični sklepi, 
- Druga analitika – o dokazih, definicijah, klasifikacijah, 
- Topika – nauk o splošnih stavkih in verjetnih sklepih, 

Estetika 

- Retorika (Ars Rhetorica),
- Poetika (Ars Poetica),

Etika  

- Nikomahova etika (Ethica Nicomachea).  
- Eudemova etika
- Politika (Politica),
- Ekonomika (Oeconomica),

Naravoslovni spisi

- Fizika (Physica), izdala v slovenščini  SM,
- O nebu (De Caelo),
- O nastajanju in minevanju
- Meteorologija (Meteorologica),
- Zgodovina živih bitij (Historia Animalium),

Ontologija

- Prva filozofija – Metafizika (Metaphysica) 
- O duši (Peri Psyches, De Anima)

Splošna literatura
- Aristofan. Oblačice. Ljubljana 
- Platon: Zbrana dela, prevod Kocijančič, G. (2009). Ljubljana : KUD Logos. Str. 1162–1167. – Hribar, Tine (1991). Tragična etika svetosti: Sofoklova Antigona v evropski in slovenski zavesti. Ljubljana, SM. 
- Kvintilijan, Mark Fabij (2015). Šola govorništva. Ljubljana, Zupančič@Zupančič. 
- Smole Dominik (1960). Antigona.
- Sofokles (1962). Kralj Ojdipus, Ojdipus v Kolonu, Antigona, Filoktet. Ljubljana, DZS.
- Sofoklej (1994). Antigona. Ljubljana, DZS.
- Teofrast (2006). Značaji. Ljubljana, SM.  
- Sovre, Anton. (1946, 2002): Predsokratiki. Ljubljana, Slovenska matica.
- Žižek Slavoj (2015). Antigona. Ljubljana, Analekta. 

3. Filozofske šole v rimskem obdobju
Stari Grki in Rimljani so sledili trem usmeritvam: 
1. spoznaj samega sebe, 
2. bodi to, kar si (Pindar) in 
3. vadi vrline, ker je prehajanje zakonskih omejitev usodna zmota. 
Grki in Rimljani so bili prepričani, da dobra dela zaslužijo hvalo, slaba pa zavračanje. K dobrim delom so vodile vrline, k slabim pa slabosti. Občudovanja vredni so tudi vzroki vrlin ter tisto, kar jih spremlja ali iz njih nastane, torej njihov učinek, njihova nasprotja pa so vredna zavračanja. 
Filozofija helenističnega in rimsko cesarskega obdobja ima najprej terapevtsko nato odrešenjsko – soteriološko vlogo. Najprej postavi diagnozo, nato izbere terapijo in zdravila, Zmožna vzpostaviti notranji mir in privesti k odrešenju. Različne rimske filozofske šole so postregle z različnimi razlagami za to, kaj je vzrok človekove nesreče, kaj sredstvo za rešitev in v čem je prava sreča. To različnost predstavlja naslednja tabela: 
1. krščanska odrešenjska teorija/terapija kot odgovor na bolezni. 
2. epikurejski telesni in duhovni užitki kot odgovor na bolečino, 
3. osvoboditev od strasti je stoični umik v osebno vzdržnost, harmonijo z naravo; poslušnost razumu 
4. akademsko skeptična zmota vzdržanost od sodb, neopredeljenost v odnosu na destruktivni kriticizem, 
5. Pisma sv. Pavla kot odgovor na človeške slabosti in grehe. 
6. gnostično preseganje nepopolnosti bivanja s popolnim bivanjem v mističnem zrenju in združenju, 
7. Avguštinova zakramentalna božja milost odgovor na pogansko pokvarjenost.
Nauk stoikov je bil strogi materializem – duh in telo sta enotna. Oba sta snovno-telesna  substanca. Obstaja namreč samo tisto, kar je telesno. Nesnovnega značaja so samo  pros tor, praznina in pomeni stavkov. V vsem pa deluje um,  usoda,  božanstvo (tudi snovne narave) kot urejajoče načelo. Stoiški materializem istoveti boga s svetom – če je namreč v vsem nekaj božanskega ali umnega, potem je bog vse, in vse je bog, kar je načelo panteizma.
Stoiki so razdelili filozofijo na logiko, fiziko in etiko. Hrizip je odkril prvi aksiomatski stavčni račun. Zatrjevali so, da je ob rojstvu človekova  duša  kot nepopisana tabla, v katero se vtisku jejo zunanji vtisi. Ti vtisi so predstave, ki zapuščajo v duhu spominske slike, te pa so temelj človekove izkušnje. K popolnemu dojemanju stvari pa pripomore šele um s svojimi postopki.
Stoiki so verjeli, da sta materija in duh eno, in da obstaja samo to, kar ima materijo. Tudi duša naj bi bila materialna, le da tako pretanjene snovi človek s svojimi grobimi čutili ne more zaznati. Substanca sveta je pasivna materija, ki jo oživlja zakon, bog, usoda, ki ji ni mogoče ubežati. Stoiki so bili torej deterministi: vse, kar se zgodi, se zgodi po nujnosti.
Stoiki boga niso pojmovali kot onostransko osebno bitje, ampak kot dejavno moč kozmosa. Temelj etike jim ni ugodje (kot npr. epikurejcem), ampak nagon po samoohranitvi. Od tod tudi izhaja njihovo najvišje etično pravilo: Živeti v soglasju s samim seboj, živeti v skladu z naravo. 'pred življenjskimi porazi (gr. katabasis – pot navzdol) so se skušali zavarovati v povezanosti (gr. sympatheia) z vesoljem. 
Narava vesolja (kozmosa) in posameznikova narava se morata ujemati, to pa pomeni tudi živeti v skladu z razumom. Takšen način življenja je vrlina, ta pa sama po sebi zadostuje za blaženost. Da bi jo dosegli, se moramo učiti, saj je znanje vrlina, ki ni samo teoretična, ampak tudi praktična. Cilj življenja stoika je torej odstraniti afekte, strasti, žalost in sočutje – s tem človek doseže brezstrastje oz. apatijo, ataraksijo kot vmesno stanje. Vsa čustva, ki niso umna je namreč treba odpraviti, ker so škodljiva. 
Stoiki so odklanjali suženjstvo. Njihov ideal je bila utopična svetovna država, kjer ne bi bilo nobene potrebe po nasilju niti po čaščenju bogov. Vsak človek bi bil tako državljan sveta. Zunanjih dobrin stoiki niso cenili, tudi smrt jim je bila nekaj vsakdanjega, zato so pogosto napravili samomor.

Vrline so značilnosti človeškosti človeka (lat. homo humanus). Vrlina je kot merilo človeka (gr. metron anthropon, lat. homo mensura) za vse, kar sodi k skladnosti z naravo in razumom, principielnosti, smotrnosti (entelehija pri Aristotelu), integrativnosti oz. celovitosti značaja, doslednosti, zmernosti, odličnosti, trajnosti, vzornosti (gr. paideia) ravnanja. Krščanstvo je dodalo vero, upanje in ljubezen. Sem pa sodijo 'duhovni  darovi': modrost, znanje, ozdravlje nje, čudeži, preroštvo, razločevanje duhov in jezikov. Vrline so moralni kriteriji kakovosti življenja.  

Seneka ml. odlomki iz dela O skrajševanju življenja

Zakaj se pritožujemo nad naravo? Saj se je vendarle izkazala za zelo radodarno. Življenje je dovolj dolgo, vendar le, če ga znamo uporabljati. Toda enega pri tem ovira brezmejni pohlep, drugega dolgo trajno posvečanje nesmiselnim opravilom. Prvi se opija z vinom, drugega je ohromila lenoba. Enega je izčrpala ambicija, ki je nenehno odvisna od tujih sodb, drugega žene pohlep kot trgovca prek vseh dežel in morij v upanju na dobiček. Ene premetavajo strasti po vojaškem bojevanju, ki v njih poraja nenehno željo po spravljanju drugih ljudi v nevarnost, medtem ko se sami bojijo spopasti z njo. Nekatere izčrpava suženjstvo, ki so si ga sami naprtili, s tem ko častijo svoje nadrejene v zameno za drobtinice ali nič. 

Številni so silno zaposleni s poskusi, da bi si prilastili tuje bogastvo ali da se pritožujejo nad svojim. Mnogi, ki nimajo določenega cilja, se lotevajo vedno novih načrtov, saj nimajo smeri in doslednosti, zato nenehno nihajo, kar v njih poraja nezadovoljstvo. Nekateri so brezverci, ki se prepuščajo usodi. Drži, da je “tisti del življenja, ki ga živimo, je majhen.” Naš celotni obstoj namreč ni življenje, temveč golo trajanje. Obsedajo nas napake, ki nas obkolijo tako, da nam preprečujejo, da bi dvignili svoje oči in uzrli resnico, hkrati pa usmerjajo naš pogled navzdol na različne strasti.

Tovrstnim ujetnikom ni nikoli dovoljeno vrniti k svojemu resničnemu jazu. Tudi kadar se za hip malce osvobodijo, jih strasti premetavajo in prevračajo sem ter tja, tako kot je gladina morja razburkana, tudi potem ko se je veter že pomiril.

Čeprav je lahko prav ta dan, ki ga daješ za nekoga ali za nekaj, tvoj zadnji. Vsega se bojiš kakor smrtniki, a želel bi imeti vse, tako kakor bogovi. Nekateri menijo: “Pri 50ih letih bom opustil svoje delo, pri 60ih letih se bom osvobodil svojih uradnih dolžnosti.” Toda povej mi, prosim, kakšno zagotovilo pa imaš, da bo tvoje življenje kaj daljše? Se ne sramuješ tega, da si zase prihranil samo preostanek življenja in začel zdravo razmišljati šele takrat, ko časa ni več mogoče izkoristiti za nič drugega? Pozno je začeti takrat, ko je treba že končati! Prava norost je pozabiti na smrtnost in dobro premišljene načrte preložiti na 50. In 60. leto ter želeti začeti življenje na točki, ki so jo le redki dosegli! 

Toda med vidnejše štejem tudi tiste, ki najdejo čas samo za vino in užitke. Nihče ne zapravlja časa na sramotnejši način. Drugi, tudi če jih zasužnjujejo prazne sanje o slavi, pri tem vseeno ohranijo vsaj nekaj dostojanstva. Lahko mi prebereš seznam tistih, ki izkazujejo pohlep ali jezo, ali ki se vdajajo neupravičenemu sovraštvu ali vojnam, vendar je v njihovem ravnanju vsaj nekaj možatosti. Prav nič častnega pa ni v madežu, kazečem tiste, ki se vdajajo želodcu in pohoti. Vprašaj se, kako so vsi ti preživeli svoje ure, poglej, koliko časa so porabili za spletkarjenje, koliko v strahu pred spletkami, koliko časa za izkazovanje naklonjenosti, koliko za prejemanje naklonjenosti, koliko za večerne zabave, ki so zdaj samo družabne obveznosti: videl boš, da jim vse njihove dejavnosti, naj so v tvojih očeh dobre ali slabe, ne dovolijo, da bi zadihali.

Običajno velja, da se nobene dejavnosti ne more ustrezno lotiti nekdo, ki ga zaposlujejo številne stvari – niti govorništva niti lepih umetnosti – kajti um, razpet v različne smeri, se v nič ne more poglobiti, temveč pljune iz sebe vse, kar je bilo 'natlačeno' vanj. Človeka, ki je nenehno zaposlen z mnogimi stvarmi, nič ne zaposluje manj kot življenje, čeprav ni ničesar, česar bi se bilo težje naučiti. O drugih veščinah ga lahko poučijo številni ljudje, ki jih je moč najti povsod. Videl sem, da so se dečki nekaterih veščin tako dobro naučili, da bi jih lahko sami poučevali. Živeti pa se moramo učiti celo življenje – in, kar te utegne še bolj presenetiti, celo življenje se moramo učiti, kako umreti. Številni veliki ljudje, ki so odstranili vse ovire ter se odpovedali bogastvu, poslovnim obveznostim in užitkom, so se usmerili le k temu edinemu cilju, to je spoznavanju tega, kako živeti. Toda večina med njimi je ob poslavljanju od življenja priznala, da se jim je to spoznanje še vedno izmikalo, kar še toliko bolj drži za preostale ljudi.

Verjemi mi, človek mora biti res velik in daleč nad vsemi človeškimi šibkostmi, da ne bi dovolil, da se mu nič njegovega časa ne bi izmaknilo. Življenje takšnega človeka je zelo dolgo, ker je ves čas, ki ga je imel, porabil tako, kot je želel. Nič tega časa ni ostalo neizkoriščenega in preživetega v lenobi. Niti ni bil njegov čas pod nadzorom drugih ljudi, saj ga je ljubosumno varoval – ni namreč našel ničesar tako vrednega, kar bi zamenjal za svoj čas. Tako je imel tak človek dovolj časa, tisti, ki pa so jim veliko časa oropale zunanje skrbi, imajo nujno premalo časa.

Vendar ni treba domnevati, da se ti ljudje včasih ne zavedajo svoje izgube. Mnoge med njimi, ki nosijo breme velikega bogastva, boš slišal, kako bodo sredi svoje trume klientov, ali kupa tožb na sodišču, ali svojih drugih velikih tegob vzkliknili: “Nimam priložnosti živeti!” Seveda nimate priložnosti! Vsi tisti, ki vas pozovejo k sebi, vas odvrnejo od vas samih. Za koliko dni te je oropal ta obtoženec? Za koliko ta kandidat? Za koliko ta starka, utrujena od pokopavanja svojih dedičev? Za koliko ta mož, ki hlini bolezen, da bi vzbudil pohlep lovcev na dediščino? Za koliko ta zelo vplivni prijatelj, ki ima tebe in tebi podobne na svojem seznamu – ne kot svoje prijatelje, temveč kot svoje spremstvo? 

Pravim ti, v mislih preleti dneve svojega življenja, in videl boš, da ti jih je preostalo zelo malo, in še teh nisi želel uporabiti. Tisti človek, ki je molil za fasces1, jih želi, potem ko jih je dobil, odložiti, pri čemer vedno znova ponavlja: “Kdaj bo tega leta konec!” Drugi mož skrbi za prirejanje iger, je nekoč temu pripisoval veliko pomembnost, zdaj pa pravi: “Kdaj se bom znebil te dolžnosti!” Nekega odvetnika poveličuje ves forum in njegova navzočnost celoten prostor napolni z veliko množico, ki sega dlje, kot je mogoče slišati, vendar vseeno pravi: “Kdaj bodo prišle počitnice?” Ujetniki strasti se ne morejo vrniti k svojemu resničnemu jazu. Tudi kadar se za hip malce osvobodijo, jih strasti premetavajo in prevračajo sem ter tja, tako kot je gladina morja razburkana, tudi potem ko se je veter že pomiril.		

Kaj pomeni zares živeti? Pomeni obvladati svoje odločitve. Danes si skušamo kratko življenje – 'vita brevis' umetno podaljševati. Seneka nekatere izmed glavnih grehov omenja – pohlep, lenoba, pijančevanje. Seneka je zastopal pomirjenost in spokojnost, kar označuje z izrazom euthymia.	

Samomor in evtanazija sta ukrepa skrajševanja življenja. Očitno so nekateri zainteresirani za skrajševanje, drugi za podaljševanje. Kako umreti pravočasno? To se sprašuje tudi Nietzsche jev Zaratustra. Mi pa vprašajmo, kdaj človek umre. So različni odgovori. 1. Ko izgubi repro duktivno sposobnost, 2. Ko porabi ob rojstvu določeno energijo, 3. Ko izpolni ključno življenj sko nalogo, 4. Ko se nehajo deliti njegove žive celice, 5. Ko je neozdravljivo bolan, 6. Ko se zaradi obupa neha boriti.

Seneca je bil sam zase boljši kot v družbi. Zakaj tako in ne drugače preoblikujem v vprašanje, zakaj raje delam slabše, ko vem, da je boljše (lat. scio quid sit melius, peius facio non ego): mentalna lenoba, ravnodušnost ali malomarnost, postavljanje kratkoročnih ciljev pred dolgoročne z iskanjem bližnjic, priučena nemoč, pomanjkanje odgovornosti: drugi so krivi.    
Zenon, Kleantes, Rufus, Epiktet, Seneka, Mark Avrelij in drugi stoiki so verjeli, da je vse na svetu logično in razumno, utemeljeno z globalnim umom ali logosom, vse je smotrno in nujno, zato je tudi človekova usoda vnaprej določena. Največje dobro dosežemo, če živimo skladno z naravo, z božjim zakonom vesolja, zato naj se ne pečamo s politiko.

Rimski stoicizem (okoli 1. stoletja) je bil usmerjen v praktično življenje. Filozof  naj bi bil zdravnik bolnih duš. Rimski stoiki so svarili pred razbrzdanostjo in uživaštvom Rima, ki je napovedovalo njegov propad in prihod nove dobe.
Mark Avrelij (121-180) je očeta izgubil že kot otrok. Pri 17. letih ga je posinovil Antonin Pij, ki je takrat postal cesar. Ko je umrl, je vladarska oblast prešla v roke Marka Avrelija. Skupaj z adoptivnim bratom Lucijem sta vladala od 161. Do 169. Leta, do smrti Lucija Vera. Mark Avrelij se je večinoma bojeval proti barbarom, ki so vdirali na ozemlje rimskega cesarstva. Tako je Mark velik del svojega vladanja preživel izven Rima na bojiščih proti barbarom. 
Mark Avrelij (2004): Odlomki iz 2. In 3. Knjige Dnevnika:
Zjutraj si reci: danes se bom srečal z malenkostnimi, nehvaležnimi, arogantnimi, sleparskimi, nepriljudnimi in zavistnimi ljudmi. Vse to zato, ker ne vedo, kaj je dobro in kaj zlo. Toda jaz, ki sem videl, da je narava dobrega lepo in narava slabega grdo, in da je narava tistega, ki je v zmoti, sorodna moji, da ni le iste krvi ali iz istega semena, temveč da nosi v sebi isti um in isti božanski delež, mi ne more škoditi nihče med njimi, kajti nihče me ne more prisiliti k temu, kar je grdo, niti se ne morem jeziti na svojega brata ali ga sovražiti, kajti ustvarjena sva za sodelovanje, tako kot noge, roke, veke ter zgornji in spodnji zobje. Če torej delujemo eden proti drugemu, je to v nasprotju z naravo; in če delujemo eden proti drugemu, nas bodo drugi prizadeli in mi se bomo odvrnili od njih.
Vsak trenutek naj te spremlja misel, da kot Rimljan in kot človek, to, kar delaš, delaš s popolnim in preprostim dostojanstvom, z občutkom naklonjenosti, svobodno in pravično; da si osvobojen vseh preostalih misli. Dosegel boš notranji mir, če vsako dejanje v svojem življenju narediš tako, kot bi bilo zadnje, ter pustiš ob strani vso brezskrbnost in se pod vplivom strasti ne odvračaš od zapovedi razuma, ter da se osvobodiš vsakršne hinavščine, samoljubja in nezadovoljstva s tem, kar ti je bilo dodeljeno. Vidiš, kako malo je stvari, ki nam – če se jih držimo – prinašajo mirno življenje, podobno božanskemu. Kajti sami bogovi ne bodo zahtevali ničesar več od tistega, ki to vidi.
Redko vidimo, da bi bili tisti, ki ne opazujejo, kaj se dogaja v duši drugega človeka, nesrečni; toda tisti, ki ne opazujejo, kaj se dogaja v njihovi lastni duši, so zagotovo nesrečni.
Vprašanja
Je vrlino dostojanstva možno ohraniti? Kakšno vlogo pri tem pripisujete razumu? Katera izmed rimskih filozofskih šol vam je najbližja? 

3.1 Vprašanje dobrega in zlega
Vprašanje je, kaj štejemo kot zlo: nesreče, nasilje, totalitarizem, razlastitev, umor in samomor, ektremizem, vojne, goljufije,… Izvori zla so raznoliki: hudič, megalomanija, grehi, revščina, oligarhija... Po DeMausu drugotni jaz odtujeni, samozadostni, povampirjeni nastane že v otroštvu kot rezultat napačne vzgoje. Zanj je značilno absolutiziranje svojega položaja in zanikanje obstoječe socialne realnosti. Tak učinek imata tudi grandioznost in mejna osebnost.

Za  Epikurja so za navzočnost zla u svetu dokaz, da se bogovi ne zanimajo za ljudi. Lahko bi odstranili zlo iz sveta. medtem stoiki menijo, da s svetom upravlja Božja previdnost. Kar je z enega stališča zlo, pravzaprav prispeva k splošnemu dobremu. vsega.

Je Bog odgovoren za zlo? Zlo so opisovali že v najstarejših književnostih Sumerije in Egipta. Problem obstoja zla so opisovali tudi antični pisci, filozofi kot so Platon,  Aristotel, Sextus Empiricus, Epikur, Epiktet, starokrščanski pisatelj Lactantius,  Aurelius Auguštin, Benedict de Spinoza in številni filozofi. Vse tri velike monoteistične religije, krščanstvo,  judovstvo  in islam, poznajo pojem zla v večnem boju z dobrim. Zlo običajno predstavljajo demoni, proti njim se borijo za zmago dobrega angeli. Ciceron je sicer naslovil svoje delo O največjem dobrem in največjemu zlu, vendar obeh ni sistematično analiziral.  Zastopali bi lahko stališči o relativnem nesmislu zla glede na smisel dobrega. Platon v Zakonih sluti, da sta dve «svetovni duši», ena proizvaja dobro, in druga zlo. 

Zastopali bi lahko stališči o relativnem nesmislu zla glede na smisel dobrega. Platon v Zakonih sluti, da sta dve «svetovni duši», ena proizvaja dobro, in druga zlo. Zanika tezo, da zlo izhaja iz Boga; za človeške slabosti smo odgovorni sami.

Za  Epikurja so za navzočnost zla u svetu dokaz, da se bogovi ne zanimajo za ljudi. Lahko bi odstranili zlo iz sveta. medtem stoiki menijo, da s svetom upravlja Božja previdnost. Kar je z enega stališča zlo, pravzaprav prispeva k splošnemu dobremu. vsega.
Podobno Avguštin meni, da zlo ne obstaja samostojno, ker gre za golo negacijo ne-bit. Za novoplatonike zlo  predstavlja materija, za krščanske filozofe pa je tudi materija ustvarjena od Boga in  zato ni izvor zla. Zlo je pomanjkljivost in nepopolnost, ki se imenuje metafizično zlo. Za krščanske filozofe je greh moralno zlo, prostovoljna krivda. Fizično zlo, odnosno človeško trpljenje je kazen, ki se opravičeno trpi zaradi krivde (od izvirnega greha). Pred  to preizkušnjo Bog postavlja človeško voljo. Skoz vso krščansko filozofijo zlo nima dejanskega obstoja. Kristjani nismo manihejci. V 17. stol. se obnavlja epikurejski nauk in protikrščanski  nazori. Leibniz se v Teodiceji posveča zlu.  
Že Rimljani so vedeli: v vsakem slabem je nekaj dobrega in v vsakem dobrem je nekaj slabega. Latinsko: Omne argentum oblinit est nubes, et omne bonum est aliquid mali. Toda: Vsako zlo je najbolje zatreti na začetku. Lat. supprimi melius malo principio. Fr. N'importe quel mal peut être supprimé au début.

V antiki so vir humanosti kreposti, ki jih človek razvija z nenehno vajo. Zato bi lahko govorili o vseživljenjskem učenju kot viru humanosti. Gre za to delamo dobro zaradi ideje dobrega, zaradi drugih oz. v odnosu do drugih in do samega sebe.   
Dandanes smo namreč vse preveč ujeti v »zgodovinskega duha«, v probleme polisa, in se premalo oziramo k kozmosu, k zvezdam, v tisto »daljno bližino neba«. Stari so veliko bolje kot mi vedeli, da morata biti kozmos in polis v ravnovesju, v medsebojni »simpatiji« in »korespondenci«, da bi nas »pot smisla« resnično vodi k Enemu-Dobremu. 

Platon v Epinomisu pravi, da ima nebo estetski, spoznavni in etični smisel, saj vse »sodeluje pri dopolnjevanju vidnega sveta, ki ga je uredil najbolj božanski Smisel . Pogled na zvezdno nebo nas osrečuje, etično plemeniti in navaja k »pobožnosti« , kajti »srečen človek […] bo postal opazovalec najlepših resničnosti, ki so dostopne vidu.« Modri filozof-astronom v skladnosti krožnega gibanja zvezd spoznava, »da je to eno za vse […] tako da gleda na eno.« K temu spoznanju prispeva tudi Boetijev verz: veterem servant sidera pacem –zvezde ohranjajo starodavni mir. Smisel je v lepoti, dobroti in resnice. Podobno stališče najdemo pozneje pri Kantu: dve stvari sta spodbujali moje čudenje Zvezdno nebo nad mano in moralni zakon v meni. 

Vrtni filozof Epikur »Smrt ni za nas nič; zakaj ko se telo razdruži v svoje elemente, ne čuti več, in to, kar nima čutil, je za nas nič«. Iz atomistične fizike sledi tudi Epikurjeva etika, katere cilj je bil duševni mir in nevznemirjenost (ataraksija). Pot do tega pa je bila pri epikurejcih drugačna kot pri stoikih ali skeptikih. Epikur meni, da je ugodje začetek in konec blaženega življenja, je naša prva in najbližja dobrina. Telesno in duhovno ugodje je nujen pogoj za srečno življenje. Epikurejce uvrščamo med hedoniste. Ker so krščanski filozofi menili, da gre zgolj za uživaštvo, so epikurejstvo stoletja preganjali. Šele renesansa je pokazala, da je imel Epikurjev hedonizem tudi intelektualni značaj, in to v skladu z antično mislijo o tesni vezi med vrlino in modrostjo:
Ne moremo živeti v ugodju, ne da bi živeli modro, dobro in pravično, in ne moremo živeti modro, dobro in pravično, ne da bi živeli v ugodju. 
Bolj kot telesno je treba ceniti duhovno ugodje. Modrec je lahko srečen celo na natezalnici. Epikur je menil da ljudje živijo v družbi in v državi zato, da bi lažje živeli. V tej misli je Karl Marx videl zametek misli, da temelji država na družbeni pogodbi. Podobno kot stoicizem je tudi epikurejstvo svojevrsten odgovor (tudi v rimski dobi) na zahteve tiste dobe, na počasno, a zanesljivo razkrajanje sužnjeposestniške.
Plotin (gr. Plotinos, lat. Plotinus) (3. stol.n.š.) je najpomembnejši filozof pozne antike, ki je sintezno povezoval Platonovo filozofsko izročilo z Aristotelovim, stoiškim idr., hkrati pa je utemeljitelj novo platonizma. Že v antiki je veljal za najpomembnejšega Platonovega interpreta, njegova izvirna misel, v katero je ovil svoje interpretacije starih filozofov, pa ga je napravila za vodilnega misleca poznejših stoletij. Razvija nauk o mistični združitvi z Enim (gr. henosis), ki je nadboštvo, ker je nad umom in duhom. V njegovem 'sistemu' lahko vidimo predhodnico Leibnizove vnaprej pripravljene harmonije. Eno je enostavno, prvo počelo, popolno, večno, a vendar možno, ne pa realno. Na vsa bitja kot sonce razliva, izžareva dobro. Je nad materijo oz. telesom, prvo in drugo dušo in nad duhom.  Njegova hierarhija bivajočega od zlega spodaj do telesa, v katerega smo ujeti, duše, ki gleda navzdol Vanj in navzgor k duhu, sega do možnega zgoraj, ki je transcendenten. Človek presega samega sebe ne le v duhu, ampak tudi v neizrekljivem enem. Gre za dvojno gibanje, ki sta pot navzgor do ekstaze v ljubečem zrenju in navzdol do čutnega izkustva. Plotin je tudi skušal realizirati Platonovo državo. Eno se v polnosti razdaja vsem. V Plotinovih Eneadah je pet slavospevov umu: 1. Um je kakor sfera, 2. Um je kakor bogato raznolika sfera, 3. Um je kot živa sfera, 4. Um je sijoče bitje, je luč, 5. Um se razodeva v motrenju, v pogledu »

Za Epikurja in somišljenike se je v dobi krščanstva po krivici uveljavil predznak o razvratu, kajti v resnici so pridigali racionalen, zmeren nauk o uživanju, po katerem je cilj slehernika intenzivno doživljanje sedanjega trenutka, izogibanje bolečin (kar spominja na budizem) in zadovoljevanje neizumetničenih potreb z vrhuncem v sreči.

Piron je kot zagrizen skeptik gojil dvom, češ, da bistvo stvari ni dostopno našemu spoznanju, ker zaznavamo le njihov videz (očitno mu je prisluhnila tudi legendarna lisica, ki je Malemu princu zaupala skrivnost, da je bistvo očem nevidno, kdor pa hoče videti, mora gledati s srcem). Zato pavšalne sodbe niso zanesljive in se jih je bolje vzdržati, kar nas privede v stanje brezbrižnosti in duševnega miru, podobnemu zenbudustičnemu satoriju. 

Kiniki so (zlasti Antistenes in Diogenes) iskali srečo v samoobvladovanju, preprostem in na ravnem življenju brez potreb, kar omogoča notranjo in zunanjo svobodo. Zaradi anarhičnega vedenja so jih primerjali s psi (gr. kynikos), ker so se požvižgali na licemerno ljudsko mnenje, šege in navade; zlasti Diogen je bil uporniški v svojem bivalnem sodu, iz katerega je javno uriniral in cinično onaniral. Požvižgal se je na druge, ker je hotel biti dober po svojem osebnem moral nem kodeksu. Stoik Epiktet je pojasnil, da niso ljudje, stvari, dogodki in druge okoliščine tiste, ki nas trpinčijo, ampak naše mnenje o njih. 
Čemu je Hvalnico Rotterdamskega papež Pavel IV. sredi 16. st. postavil na Index librorum prohabitorum - prepoved tiskanja? Cerkev je tedaj skušala ubraniti dogme pred kritikami. Danes ne potrebujemo poguma za kritično razmišljanje do stopnje norosti, ker naprave 'razmišljajo' namesto nas. Kontekst antičnih avtorjev in stanje duha v Evropi na začetku 16. stoletja je bralcu preslabo poznan. Manjka nam razumevanje, v koga in zakaj sploh letijo puščice Erazma Roterdamskega, ki personificira Norost podobno kot so dvorni norci personificirali modrost.  bistroumna invencija, ki je Rotterdamskemu omogočila, da je l. 1508 lahko izdal radikalno zajedljivo kritiko družbe. Pisec je ironiziral celotno nomenklaturo: od papeža, kraljev, univerzitetnih mandarinov, teologov, škofov, slovničarjev, pesnikov, meni hov, dvorjanov, filologov pa vse do gledališčnikov in retorikov. Vse te »odlikuje« modrost, ki jih je pripeljala na položaje, ki jim dajejo bogastvo in moč, da izrekajo sodbe o vsem in se vedejo  domišlja vo. Zato Erazem spregovori z Norostjo vsakogar. Najde jo v prodornem razmišljanju, ki presega šablone, v prostodušni norosti, v katerem trenutku je Kristus dozorel v materinem telesu - preusmeri v parodično vprašanje, ali Bog zmore iz vlačuge narediti devico. Roterdamski je   neizprosno kritičen do početij vladarjev, kar pa danes ni slučaj.
Roterdamski piše o norosti trgovcev (in kupcev), gramatikov, dialektikov, filozofov, teologov, kraljev in knezov, redovnikov in menihov, kardinalov. Tempelj norosti je vesoljni svet podobno kot pri Shakespearu. Norost je najvišja dobrina.  

Šolski sistem trivium (gramatika, logika/dialektika, retorika) in kvadrivium (aritmetika, geometrija, astronomija in muzika) je v pozni antiki in srednjem veku pripravljal na študij filozofije in teologije. 

Literatura 
- Dnevnik cesarja Marka Avrelija (2006). Ljubljana, SM. 
- Erazem Rotterdamski (2010): Hvalnica Norosti. Studia humanitatis, Ljubljana. Prevodi treh del (Hvalnica Norosti, Tožba Mirú, O svobodni volji) avtorja, katerega ime je postalo sinonim za humanizem.
4. Filozofija/teologija – ali Bog obstaja 

Filozofija in teologija sta si bili včasih blizu, drugič pa precej vsaksebi. Danes pa Max Charlesworth (2012) predstavi pet temeljnih načinov srečevanja filozofije in religije. 1. filozofija sama razvija religijo, saj do razumevanja religioznega pridemo s pomočjo mišljenja; sem sodijo Platon, Aristotel, novoplatoniki, srednjeveški islamski misleci, Leibniz, Spinoza in Hegel. 2. filozofija pomeni obrambo in upravičevanje vere, kamor sodijo npr. Filon Aleksandrijski, krščanski platoniki, Avguštin, Abelard in Anselm, Mojzes Majmonid, pred vsem pa naravna teologija Tomaža Akvinskega. 3. Nekateri avtorji vidijo majhno ali nikakrš no povezavo med filozofijo in vero, saj razum po njihovem prepričanju ne more spoznati Boga. spoznavanje Boga je v praktičnem delovanju ali v subjektivnem doživljanju; to smer predstavljajo Tertulian, Al Gazali in Viljem Ockham, Luther in Calvin, Pascal kot tudi Hume in Kant ter kasneje Kierkegaard; slednja sta vplivala tudi na protestantske mislece 20. stoletja (Rudolf Otto, Karl Barth, Paul Tillich). 4. in 5. način sta povezana s filozofskimi gibanji 20. stoletja. 4. »Antimetafizika« razume filozofijo zgolj kot opisovalno dejavnost in se osredotoča na analizo jezika, 5.  »postmodernistično« odvračanje od metafizične utemeljeno sti zadeva tako filozofijo kot  religijo. Pri  tej »dekonstrukciji« (Heidegger in Derrida) gre po eni strani za kritiko in zmanjševanje pomena tradicionalne metafizike in religije, po drugi strani pa tudi za odpiranje novih poti mišljenja in verovanja. Če povzamemo: filozofija veri služi, jo ustvarja, se od nje racionalno brani ali pa je do nje skoraj nevtralna.

Patristiko cerkvenih očetov razvijajo krščanski avtorji od 1. do 5. stoletja, različne teologije. Njihov nauk temelji na Svetem pismu, ki ga razlagajo in oznanjajo v novih okoljih. Cerkveni očetje v pravem pomenu besede so le tisti, ki se odlikujejo s (1) pravovernostjo, (2) svetostjo življenja, (3) starodavnostjo in (4) priznanjem Cerkve. Te kriterije je postavil že Vincencij Lerinški v svojem delu Opomnik. Veda, ki se ukvarja z njihovim življenjem in deli, je patrologija, medtem ko se patristika bolj posveča njihovi misli in teologiji.
Štirje veliki zahodni očetje so: Avguštin, Sveti Ambrož, Hieronim in Gregorij Veliki. Origen je izhajal iz Boga človeka, vendar tako, da je bil sprejemljiv za pogane in kristjane. Gnosticízem (starogrško gnostikos je nekdo, ki ima skrivno znanje) filozofsko  in  ver sko gibanje, ki je bilo najbolj znano v grško-rimskem obdobju v drugem stoletju našega štetja. Gnosticizem se je v svojih začetkih napajal iz mnogih religij, prav tako pa tudi vplival na mnoge, predvsem na nastajajoče krščanstvo, kateremu je služil kot vodilo pri razvo ju kanona, kreda in episkopske organiziranosti.
Cerkveni očetje (Irenej, okrog  185;  Hipolit, okrog 230; Epifanij, okrog 375) so gnostične nauke, ker se niso skladali z njihovimi. Gnostične sekte so dajale velik poudarek na odrešitveno moč ezoteričnega znanja, ne pridobljenega z učenjem ali z  empiričnim  opazovanjem, ampak z »božjim razodetjem«.
Začetkom gnostičnega pogleda na svet so botrovali učenjaki dualizma iranske religije,  alegoričnega  idealizma srednje-platonskih filozofov in apokalipse židovskih  mistikov, pri katerih najdemo podobnosti z egipčansko in mezopotamsko mislijo. Toda šele z nastankom krščanstva je gnostični sinkretizem prišel do pravega izraza. Prvi znani gnostik je bil Simon Magnus, židovski heterodoksni učitelj (1. stoletje), ki je predstavil osnovni gnostični koncept, da »zlo izvira iz preloma v Božji glavi«.
Dualistična faza je nastala po razširitvi gnosticizma na helenistični svet pod vplivom Platonove filozofije, pri katerem je izposojena doktrina, da je nižji »demiurg« odgovoren za nastanek tega sveta. Te teze najdemo tudi v Janezovem Apokrifu (zgodnje 2. stoletje) in v drugih popularnih gnostičnih spisih, kot sta Nag Hammadi (najden leta 1940) in Pistis Sophia (3. stoletje) iz koptske veje iste šole. Tudi Valentinus Basilides se sklicuje na to gnozo, ki pa se je s časom spremenila pod vplivom helenizma in krščanstva.
Vzhodni gnosticizem je ubral drugačno pot. Pod vplivom tradicionalne religije, manihejstva, se je razvil absolutni kozmični dualizem med dušo in materijo. Velik vpliv je imel tudi sirski asketizem, vendar so se bistvene doktrine gnosticizma ohranile.
Askeza (gr. askesys - vaja) je način življenja, ki obstaja v premagovanju   grešnih  strasti, v pokori, postu in miloščini, kakor tudi v opravljanju določenih pobožnih vaj in dobrih del. 
Razlikujemo naslednje vrste askeze: 
1. Negativna askeza je obvladovanje telesnih nagnjenj v korist  duhovnega življenja v krščanstvu; pri stoikih ali kvietistih ima askeza namen mrtvičenja; v muslimanstvu trpinčenja, v budizmu pa izničenja in prehoda v mirovanje nirvane. 
2. Pozitivna askeza je v krščanstvu napredovanje v molitvenem in  krepostnem življenju. 
3. Naravna askeza uporablja le človeška sredstva kot so: meditacija ali premišljevanje, telovadba, dieta, premagovanje raznih ovir in tudi šport. 
4. Nadnaravna askeza. Verska, zlasti krščanska askeza uporablja tudi nadnaravna sredstva za pridobitev in povečanje Božje milosti. 
Asketizem je postal v času potrošništva skoraj povsem nepopularen. prizadevanje najmočnej še sredstvo za pridobivanje verske in nravne popolnosti, ki cveti zlasti med redovniki, ki se na to pot obvežejo s trojnimi zaobljubami skromnosti:  uboštva, čistosti in pokorščine.  Asketi zem v širšem pomenu predstavlja filozofijo, ki nalaga prostovoljno in zavestno odpoved materialnim, telesnim in tudi duhovnim potrebam.
Z gnostičnega aspekta je nezavedni del človeka iz iste substance kot Bog, toda zaradi tragičnega razkola je vržen v svet, ki je čisto drugačen kot v resnici. Skozi razodetje »od zgoraj« se človek začne zavedati svojega bistva, rodu in transcendentalne usode. Svet, ki je ustvarjen iz zle materije in zlih demonov, ne more biti kreacija dobrega Boga; v glavnem je sestavljen kot iluzija, kot neuspeh, ki mu dominira Jahve, judovski demiurg, katerega kreacija in zgodovina sta podcenjeni. 
Ta svet je torej tuj Bogu, ki je za gnostike tišina in globina, neimenljiv in neopisljiv, absoluten, izvir dobrih duhov, skupaj s katerimi oblikuje  »pleromo«  oz. kraljestvo svetlobe. Ti koncepti so izraženi v različnih mitih, ki so osnovani na izročilih mnogih verstev, zato da bi poudarili osnovno izkustvo, ki je novo: odkritje nezavednega dela človeškega duha, ki spi v njem, dokler ga ne obudi Odrešenik.

Trije veliki vzhodni cerkveni očetje so: Bazilij Veliki, Janez Krizostom in Gregorij Nazianški, ki jim na Zahodu pridružimo kot četrtega še Atanazija. Zadnji cerkveni oče na Zahodu je Izidor Seviljski († 636), na Vzhodu pa Janez Damaščan († 749)
Verske oscilacije med bogom in človekom pri različnih doktrinah: 

Pelagijanci 	Človek je dober	Bog ni potreben	
Arijanci (škof Arij)	Človek je popoln	Ne rabi božje milosti	
Donatisti 	Duhovna čistost	Cerkev je elita vzdržnih	
Manihejci 	Nenehni boj med dobrim in zlim	Zlo je nepremagljivo 	
Kopti 		Kristus je le božji sin	
   
Nicejski in Calcedonski cerkveni zbor sta kodificirala katoliško dogmo o sveti trojici in obstoju Boga-človeka.
Kot ugotovi Unamuno dokazujemo le obstoj ideje Boga, ne pa Boga samega. morda bi vedeli, da smo stvar sama, če bi sami postali ta stvar kot identifikacija s Plotinovim Enim. Dokazova nje in protidokazovanje je v bistvu argumerntiranje in protiargumantiranje. Arijanci ki so trdili, da je Kristus le popolno moralno bitje in pelagijanci, ki so trdili, da je človek samo dober in da božje milosti ne potrebuje, so si bili podobni v zanikanju katoliške dogme. Pišemo si 5. evangelij. Unamuno nam razlaga kako. Krščanski Bog nam je podoben v trpljenju. Oba rabita sočutje drug drugega. Oba rabita ljubezen, ker ju ta v skupnem trpljenju  zbližuje. Bojujemo se za mesto v božjem spominu. Vstajenje je priča, da ljubezen preživi!
Tertulijanov rek 'verujem, ker je absurdno' kaže, da je vera nad dokazovanji in proti-dokazovanji Boga. Po Pascalu je bolje verjeti, ker četudi ne dobiš, nisi izgubil. Medtem ko tisti, ki ne veruje, ob tem da Bog obstaja, izgubi vse. Danes radi sprejemamo olajšave in se izogibamo naporom. Čeprav je Sizifovem mitu skalo, ki se navzdol se zvali sama, naporno spet in spet valiti na vrh hriba in, si je po Camusu Sizifa treba zamisliti srečnega. Zakaj? Ker je srečen kljub nesrečnemu valjenju skale navzdol. V starogrških  mitih je tedaj vključen smisel za nas, ker o nas govori zgodba. Lahko trpimo Tantalove muke, a zaradi Jezusa kot izvira večne žive vode nismo nesrečni. Lahko smo kot Ojdip pametni, a smo samozaslepljeni. Lahko se kot mnogi trudimo življenje pridobiti, a ga izgubimo. Po latinski modrosti je  v vsakem dobrem nekaj slabega in v slabem nekaj dobrega. 
4.1 Avrelij Avguštin od pogana do škofa in od tod do božje države

Po krstu se je l. 387 vrnil v Afriko, kjer je ustanovil  meniško skupnost, ki pa zaradi notranjih sporov ni delovala dolgo. Leta 395 je bil posvečen  v škofa v Hiponu, kjer je v 'tretjem obdobju' življenja preživel popolnoma predan Bogu. Kot škof je umrl leta 430 med vandal skim obleganjem Hipona. Svojemu samostanu zapusti Regulo, ki so jo v 12. stoletju  prevzeli  avguštinci. Kmalu po smrti so ga razglasili za svetnika. Številni  protestanti ga imajo za duhovnega začetnika protestantizma, ker je imel velik vpliv na Martina Lutra, ki je bil avguštinski redovnik.

Avguštin v polemiki z manihejci meni, da zlo ne obstaja samostojno, ker gre za golo negacijo ne-bit. Za novoplatonike zlo  predstavlja materija, za krščanske filozofe pa je tudi materija ustvarjena od Boga in  zato ni izvor zla. Zlo je pomanjkljivost in nepopolnost, ki se imenuje metafizično zlo. Za krščanske filozofe je greh moralno zlo, prostovoljna krivda. Fizično zlo, ki je človeško trpljenje, je kazen, ki se opravičeno trpi zaradi krivde (od izvirnega greha). Pred  to preizkušnjo Bog postavlja človeško voljo. V krščanski filozofiji zlo nima dejanskega obstoja. Kristjani nismo manihejci. V 17. stol. se obnavlja epikurejski nauk in protikrščanski  nazori. 

Avguštinova dela naznanjajo prvi krščanski eksistencializem. Pisal je po načelu, da to, kar živi, tudi misli in obratno. Izhajal je iz notranjega izkustva Bog, ki je izvir vseh stvari in najvišje dobro. Božji razum je mnogo večji od človekove ga omejenega razuma, zato je potrebno verovati v verske resnice oziroma dogme. Za celotno filozofijo notranjega sveta je zelo pomemben pojem spomina (gr. memoria), ki povezuje zunanje, notranje in najbolj notranje področje, preteklost, sedanjost in prihodnost v stalno navzočnost. 

Z Avguštinom znova nastopi zgodovinska podoba logosa kot temelja eksistencialne biti, ki jo zmore brati človeški um. Sredstvo pri tem je govorica. Njegov uvid nastane po intelektualni dejavnosti, s katero odkrivamo temelje lastne biti. Razlikuje tri področja človeka: zunanje,  notranje in najbolj notranje. Značilen je tudi njegov izrek »ljubi in delaj, kar hočeš«. Ker je religiozno izkustvo absolutno, o njem ne moremo razpravljati. Mistik ne more ubesediti absolutnega izkustva.

Etika je pri njem usmerjena v življenje po smrti, kjer bo človeku poplačano za zmerno moral no življenje. Platonovim vrlinam (hrabrost, zmernost, pravičnost, modrost) doda še tri glavne krščanske vrline: vera, upanje, ljubezen. Odpre tudi pomembno vprašanje svobodne volje. Zastopa teorijo predestinacije, ker Bog ve, kdo bo odrešen, vsak posameznik pa se po svoji volji odloča, kako bo živel.

Avguštin Boga pojmuje kot troedino osebo. Je transcendenca človekove osebe, ki jo doživljamo v osebnem odnosu do njega. Človek je podoben Bogu (lat. imago dei) po svoji osebi, obenem pa Bog presega človeka in je temelj njegove osebe. Zakramenti Cerkve so Kristusovi zakramenti. Ker jih je ustanovil, je tudi njihov glavni podeljevalec. Misel o občestvu svetih ima pri tem temeljno vlogo. Cerkev vidi kot ljudstvo na poti k nesmrtnosti. Cerkev je podoba Kristusovega skrivnostnega telesa. Sveti Duh je duša tega telesa.

V izbranih spisih (2011) so zbrana dela so: Življenje v sreči (De beata vita), ), Samogovori (Soliloquia), O pravi veri, O dveh dušah, O krščanski tekmi, O veri in simbolu, Vodilo za krščansko življenje. Najpomembnejše Avguštinovo delo De civitate Dei, (O Božjem mestu). Slednja  je teologija in filozofija zgodovine. Njegova ideja je, da Rimski imperij propade podobno kot vsaka druga posvetna država, božja država pa ostane, ker je večna.  

Med najbolj znanimi so Izpovedi (Confessiones) so sinteza antične in krščanske kulture, antičnega in krščanskega človeka. V Izpovedih je poskusil zgnesti vse bogastvo in siromaštvo človekovega duha in srca. Vseh 13 knjig je ena velika zahvalna molitev. Izpovedi so čisto svojevrstno literarno delo. Po snovni strani je delo avtobiografija, zadnje tri knjige pa razlagajo zgodbo stvarjenja in vključujejo razmišljanja kozmičnih razsežnosti. Med prvimi desetimi knjigami pa je treba ločiti prvih devet knjig, ki opisujejo Avguštinovo življenje do materine smrti, in deseto, ki poudarja pisateljevo duševno stanje. Izhajal je iz Platona in neoplatonizma. Človek je transcendentno bitje. Pomembna je notranja duša  v dveh plasteh. Boril se je proti plagijancem, ki so izhajali iz dobrega človeka. Nasprotno Avguštin po Adamu zagovarja izvirni greh.

Kaj je za Avguština sreča? Boga ima tisti, ki dela, kar Bog želi, ki dobro živi, ki je čistega duha. Le kdor je čist in ne greši, dobro dela, kar bog želi. Avguštin (2011, 119-120) jasno pove, katerim Kristusovim prednostim moramo grešniki zaradi vstajenja slediti. 
Z začetkom se vse začne, s koncem se pa vse konča. Smo v vmesnem stanju brez pravega začetka in pravega konca. Poznamo različne vrste eshatologij kot so Avguštinova, Tomaževa, Heglova, Marxova, Kierkegaardova, Nietzschejeva.  Avguštin je po izpovedovanju sebe podoben Kierkegaardu. Oba sta razlagala vsebine svoje duše. 
4.2 Tolažba in svetovanje v filozofiji: od Boetija do de Bottona in Marinhofa
Kakršni smo, takšno filozofijo v mislih in življenju prakticiramo in obratno. Zato je osnovno avtodidaktično vprašanje, v kaj verjamemo, v kaj smo prepričani. Kakor verjamemo, takšno funkcijo ji pripisujemo. V antiki je bila filozofija tolažnica (Boetij, Mark Avrelij, stoiki). Danes iz te zasnove izpeljujemo filozofsko svetovanje in terapijo.  Kot izhodišča za to vlogo priporoča jo Platona, Alaina de Buttona, Marka Avrelija. 
Boetij razlaga minljivost slave in bogastva s tem, da sreča ne prihaja od zunaj, ampak od znotraj. Povezavo  med Boetijevim platonizmom in kozmičnim mišljenjem, tako starim kot modernim (Boetij se v Tolažbi sklicuje na Platonovega Timaja, gl. III.9 p). 
Boetij spada v patristiko. Je zadnji Rimljan in prvi sholastični filozof. Filozofijo tudi razloži in razvrsti. Modrost je tu mišljena kot najvišje bistvo. Bog je obstoječa modrost, ki daje obstoj vsem drugim stvarem. Zanj je torej filozofija iskanje in ljubezni do Boga. Filozofijo razdeli na teoretično (znanje zaradi znanja samega) in praktično (znanje zaradi dejanj). Sprejema aristotelsko razdelitev teoretične filozofije na filozofijo narave, matematiko in teologijo, slednjo ne utemeljeno po Svetem pismu temveč v smislu aristotelizma. Vsaki izmed treh vej prepisuje drugačno metodo obravnavanja. Filozofija narave uporablja metodo razuma in proučuje like naravnih teles skupaj s tvarjo, na katero so liki vezani v stvarnosti. Matematika ima metodo učenja in preučuje like teles brez tvari in gibanja. Teologija ima metodo uma in opazuje čisti lik, ki je bivanje samo in izvor vsega bivanja, ki je Bog. Praktično filozofijo deli na etiko, politiko in ekonomijo. Etika poučuje človeka, kako naj krepostno ravna kot posamezik, drugi del uči kako naj se vodi država glede na vrline kot so pravičnost, pogum, preudarnost in zmernost. Tretji del, torej ekonomija, pa vidi krepostno ravnanje družine.
V Boetijevi shemi znanosti je položaj logike nejasen. Po eni strani jo obravnava kot nujno potrebno orodje za vse ostale znanosti, ker nas uči kako pravilno razmišljati, po drugi strani pa jo imenuje znanost in veja filozofije, saj ima svoj lastni predmet in se jo lahko proučuje znotraj nje same.
V delu O utehi filozofije Boetij poda kratek dokaz za obstoj Boga. Bog je bitje, ki je brezmejno dobro kot vir vsega dobrega. Prepričani smo, da tako bitje obstaja, kajti vse imenujemo nepopolno zaradi pomanjkanja popolnosti. Ker je Bog neizmerno dober, je tudi neizmerno srečen. Sreča je tisto popolno stanje, v katerem je združeno vse dobro. Iz slednjega sledi, da je Bog sreča in dobrota sama. Tako nobeno bitje ne more biti ne srečno ne dobro, če ni deležno božje dobrote oziroma ne sodeluje v božji sreči.
Boetij trdi, da smo najbolj svobodni takrat, ko se podvržemo božji previdnosti. Sužnji smo do stopnje, ko se obračamo v svet zaznav in pustimo, da našim dušam vladajo telesne  strasti.  Človek je bitje, ki mu je dan um in ima zato zmožnost svobodne odločitve. Bog sicer vidi vsa dejanja skupaj v neskončni sedanjosti, a njegovo spoznanje o naših svobodnih dejanjih ne vsiljuje potrebe po njih.
Boetij sprejema Platonov nauk o pred-eksistenci duš in njihovi selitvi iz telesa v telo. Vse  učenje in spoznavanje je tedaj le ponovno spominjanje. Duše so najprej bivale z angeli, z vstopom v telo pa so izgubile srečo in bistrost svoje pameti. Boetij piše, da tisti, ki išče resnico, mora le-to iskati znotraj sebe z notranjo lučjo v globokem premišljevanju. Za nas nenavadno je njegovo stoično stališče, da mora zaradi pravega zaklada svoje duše mora potlačiti svojo težnjo po zaznavnem svetu. Zaradi povezave duše s telesom, je namreč njena luč zastrta, vendar ni popolnoma izginila. Učenje je obnavljanje tega izgubljenega zaklada z refleksijo duše o sami sebi.
Boetij je napisal dva traktata o Sveti Trojici De Trinitate in Utrum Pater. V obeh analizira strukture Trojice. Zaradi delovanja skitskih menihov v Rimu je nastala potreba po prepričljivi, filozofsko in logično podprti zavrnitvi različnih herezij, ki so bile v 6. stoletju še aktualne. Meni, da tri osebe Trojice božanskosti ne predpostavljajo substancialno bistvo. Bistvo  božanskosti predicirajo samo tisti predikati, ki se izrekajo vsem osebam  Trojice  posamezno  in vsem trem skupaj. Ti predikati so Bog, resnica, dobrota, pravičnost ... Predi kati, ki veljajo za posamezne osebe so nesubstancialni. Taki so izrazi Oče, Bog Sin, Sveti Duh in Trojica. Izhaja  iz Avguštinove  razprave O Trojici. Boetij pokaže, na kakšen način sta v Bogu, ki je v skladu s krščansko dogmo en Bog in tri osebe, obenem združena enost in mnoštvo, identiteta in diferenca. Tako razume božjo enost - identiteto. Slednje določi posredno, prek določitve mnoštva in razlike (diferenca). Enost razume enost prek nerazlikovanosti oz. istosti: sleherni dve stvari sta isti oz. sta ena stvar, če se v čem ne razlikujeta. Razmerje oseb Trojice je podobno razmerju istega do istega in enakega do enakega. Božja enotnost je dosežena preko enosti, ki je lastna njegovi substanci, mnoštvo je vzpostavljeno v razmerju med njimi tremi.
De Botton (2001) je zbral utehe za nemočne, revne, nepriljubljene, nemočne, tiste s težavami, nepopolne, žalostne, ne pa za neporočene.  Naj si vsak izbere pot, ki mu ustreza (Propercij). Kierkegaard, Schopenhauer, Cankar itd. so se izognili obveznostim v zakonski zvezi s samskim stanom.  Govori o zakonu zdrave pameti. Vključuje tekste različnih mislecev, ki jih lahko analiziramo v skupini npr. o sokratski metodi razmišljanja (str. 30), Epikur (str. 75, 76), Seneca (87, 97), Montaigne (str. 161-162), kaj je cilj ljubezenskih zvez po Schopenhauerju (str. 194 – rodovna reprodukcija),  itd. De Botton (2001) je izbral utehe za nepriljubljene, revne s premalo denarja, nemočne, nepopolne, žalostne in ljudi v stiski. Sklicuje se na Epikurja, Seneco, Schopenhauerja, izpusti pa Boetija. 
Alain de Botton (2001) nam prek izbranih misli ter anekdot in izsekov iz življenja skupinice znamenitih filozofov (Sokrata, Seneke, Epikura, Michela de Montaigna, Friedricha Nietzscheja, Arthurja Schopenhauerja) pokaže, da so filozofska besedila predvsem malo bolj kompleksni zapisi o tem, kako reševati probleme, s katerimi se srečujemo v vsakdanjem življenju. 
Sokrata so modri razglasili za najmodrejšega prav zato, ker modrost nenehno išče v kritičnem odnosu do svoje vednosti. Ker je verjel v rezultate svojih razmišljanj se je pogumno zoperstavil prvoborcem antične demokracije, ki so ga obsodili na smrt, in postal simbol plemenitega poguma.
De Botton med drugim postreže s Senekinim »cepivom« proti trpljenju zaradi naravnih in osebnih nesreč, skozi anekdoto o Montaignovem popotovanju v Italijo in nemško-francoski besedni vojni o pravem načinu ogrevanja stanovanja spoznamo, da nepopustljiva trma pogosto preprečuje tako tehnološki napredek kot tudi napredek na poti k večji modrosti. Kako se boriti proti tegobam neuresničene ljubezni in nenehnega nezadovoljstva s svetom, nam seveda lahko najbolje pojasni Arthur Schopenhauer, ki mu je sledil Nietzsche.
Filozofija nam ne more dati nedvoumnih nasvetov za lepše življenje, ker je tudi avtorje filozofskih idej pogosto pestilo hudo nezadovoljstvo nad lastnim življenjem. Lahko pa si ob prebiranju filozofskih spisov razvijamo sposobnost avtonomnega razmisleka, ki nam pomaga najti pravo pot skozi življenje.
Lou Marinhoff  (2011) meni, da si le redki vzamejo dovolj prostega časa, da premislijo svojo življenjsko filozofijo. običajno jo razumemo le situacijsko. Da bi svoje izkušnje razumeli, moramo kritično razmišljati, iskati vzorce in vse skupaj sestaviti v širšo sliko, da dobimo pregled nad celoto življenja, ki ga živimo. Če jo razumemo lahko preprečimo, rešimo ali obvladamo mnogo težav. Naša obstoječa filozofija je lahko tudi prikrit vzrok težav, ki jih doživljamo, zato moramo presoditi o svojih idejah, da si oblikujemo pogled na svet, ki jim bo naklonjen. Svoje prepričanje lahko spremenite, da razrešite težavo, in ta knjiga vam bo pokazala, kako. Britansko-ameriški akademik kanadskega rodu Lou Marinoff  se zadnji dve desetletji ukvarja s psihološkim svetovanjem in osebnostno terapijo. 
4.3 Ali je Maritain reševal Tomaža Akvinskega pred pozabo? 
Akvinskega je spoštoval celo tedanji papež Gregor X. Po njem ga je imela rimokatoliška cerkev (RKC) za svojega uradnega ideologa. Duns Scotus mu je sicer oporekal, a mu ni zmanjševal ugleda. V delno pozabo ga je potisnil šele novoveški čas sekularizacije. Maritain je branil pred pozabo Tomažev eksistencializem.   
Tomaž Akvinski (1225-1274) je bil učenec Alberta Velikega, ki je skušal misel Grkov, Arabcev in Judov posredovati svojim sodobnikom. Imel je velik smisel za sintezo in je črpal iz del mnogih mislecev, vključno z Maimonidom in Avicenno. Tomaž je sledil njegovi usmeritvi, da sta razum in filozofsko raziskovanje združljiva s krščansko vero, čeprav imata vera in razum vsak svoje področje. Razum je bil prikladen instrument za dojemanje resnice o naravnem svetu, medtem ko je razodetje zadevalo nadnaravni svet, saj naravni svet ni bil celotna resničnost. Pravo mesto naravnega sveta je mogoče dognati le v njegovem odnosu do nadnaravnega.
Aristotelov »Bog« je bil namreč mišljen kot abstraktni naravni fenomen (prvi gibalec), ne kot osebno, duhovno bitje. S tem, ko je sprejemal aristotelsko filozofijo, je Tomaž znotraj krščanske misli ustvaril prostor za razmeroma visoko spoštovanje do naravnega sveta in človeškega poznavanja narave. To je bil v nasprotju z bolj platonsko obarvanostjo prejšnje krščanske misli, ki je poudarjala neresničnost naravnega sveta v primerjavi z resničnim in nebeškim svetom idej. Tomaž ni le prikazoval naravnega sveta kot resničnega in spoznavne ga; v njem je videl tudi odsev božjega zakona. Bog je podelil bitjem svojega stvarstva posebno naravo in stvarjenje je zahtevalo medsebojni odnos različnih narav stvari v posebnem redu. V naravnem svetu je videl vsepovsod delo božjega zakona, zato je Tomaž trdil, da je celotna metafizika usmerjena k spoznanju Boga. Njegov slavni dokaz za obstoj Boga je temeljil na razumski analizi naključnih bitij. V splošnem imajo njegovi argumenti obliko kozmološkega dokaza, ki z dejanskega obstoja nečesa sklepa na njegovo končno pojasnilo. Ker je tako kot Aristotel verjel, da je neskončen niz nezamisliv, je bil Tomaž prepričan, da bo ta ugotovitev vodila um k iskanju prvega gibalca. Ta prvi gibalec, je po Tomažu Bog. V vsakem od njegovih petih dokazov za božji obstoj sklepa, da je naključna bit stvari v naravnem svetu odvisna od Boga. 
S tem ko razum usmerja človeški um k nadnaravnemu, področji razuma in razodetja v Toma ževem sistemu nista več popolnoma ločeni. Vendar poudarja omejenost razuma in trdi, da je razodetje za človeška bitja nujno, da lahko razvijejo ustrezen čut za nadnaravno, vizijo Boga v nebesih. Zanikal je stališče, da so ideje vrojene, hkrati je tudi zanikal, da čutno zaznavanje implicira umsko sprejemanje.
Tomaž je trdil, da je človeški um sam dejaven. Bog umu ni ponudil zunanjega razsvetljenja. Namesto tega mu je podelil notranji princip dejavnosti, naravo. Tako um ni trpen, temveč dejaven, v skladu z načeli, ki jih je vsadil vanj Bog. Tako tudi človeška moralnost ni zgolj stvar svobode ali naravne določenosti, ni odvisna od občutkov in želja , temveč od naravnega zakona, moralnih načel, ki so vsajena v nas in ki jih lahko odkrijemo z razumom.
Sholastična metoda temelji na branju besedil. Učitelji (magistri) so brali besedila (lectio) in jih razlagali (expositio). Pri razlagi so učitelji upoštevali avtoritete: Sveto pismo, očete in grške filozofe ter jih presojali v svojih razlagah. V njih so se najprej izločevali glavni problemi filozofije in teologije in te teme so postajale repertoar umskega filozofskega oz. teološkega snovanja. Ta način dela je pripomogel k usklajevanju stališč o temeljnih problemih. Obravnava problemov je vodila k sintezam (združitvam) bibličnih in filozofskih izvorov na podlagi racionalne metode. Višek je ta proces dosegel v visoki sholastiki. Znotraj teh procesov se je oblikovala sholastična metoda, kakor jo poznamo pri Albertu Velikem in Tomažu Akvinskem in tudi v pozni sholastiki. 
Bog je ustvaril človeka tako, da je sposoben spoznati realni svet (Tomaž). Kako pa spoznamo Boga? Primer že izdelane in zapisane metode dela pri Tomažu: Summa Theologica I, quaestio 2, articulus 3: Vprašanje (quaestio): Ali Bog je?
1.	Pomisleki /proti/ »Zdi se, da Boga ni.« Problem zla ne govori za Boga, ki naj bi bil le dobro. Zdi se, da je več počel in ni treba za počelo vsega imeti (vzeti) Boga.
2.	Proti temu pa govori: V drugi Mojzesovi knjigi piše: »Jaz sem, ki sem« (2 Mz 3,14).
3. Odgovarjam (glavni del): »Da Bog je, lahko dokažemo po petih poteh.« Te poti so: 1. iz gibanja; 2. iz tvornega vzroka; 3. iz možnosti in nujnosti; 4. iz stopenj popolnosti in 5. iz usmerjenosti stvarstva (smotrnosti).
4. Zavrnitev pomislekov: je namenjena natančnejšim pojasnilom ugovorov. Včasih sledijo še kakšna dopolnila (corollaria, dodatki) in poduki (scholia), ki dodatno pojasnijo ali dopolnijo postavljene in razrešene dileme.
Visoka sholastika z navajanjem avtoritet povezuje tudi razumsko razlago in ji daje veliko težo. Na podlagi umskega preverjanja in tehtanja predlagajo misleci sintezo problemov v umsko povezano in utemeljeno celoto, kar je značilnost že v zgodnji sholastiki. V visoki sholastiki zato nastajajo sume tj. zbirke obravnavanih in razčlenjenih filozofskih ali teoloških problemov.
Tomaž je pred smrtjo prenehal pisati. »V primerjav s tem, kar sem videl, je to, kar sem napisal kot  slama«. Bog je vse drugo: totaliter est aliter.   To pomeni, da se je odpovedal ortodoks nosti v smislu eksistencializma, že tedaj, ko papež  njegov nauk sprejel za uradno doktrino Cerkve skoraj vse do 2. Vatikanskega koncila. 

V nemirnem času je treba moliti za zdravo pamet. Tomaževa zdravorazumska teologija je razumljiva kot obramba pred grožnjo manihejstva in drugih herezij. V začetku 1274 je papež Gregor X. Tomaža poklical, naj sodeluje na cerkvenem zboru v Lyonu, kjer naj bi obnovili edinost s pravoslav nimi kristjani. Na poti je umrl. Po njegovi smrti sta njegov nauk napadala Duns Scotus in Wiliam Ocham. Ta dva sta razdvojila vero in razum. Šele Tridentinski koncil, ki je trajal 18 let (od leta 1545 do leta 1563) in je bil odgovor na reformacijo, ki je v tistem času preplavila pol Evrope, je kanoniziral njegov nauk za uradno doktrino. Njegov namen je bil reformirati katoliško Cerkev od znotraj. S tem je izpolnil tudi nekatere zahteve reformacije; vendar sprava ni uspela, ker so nasprotja ostala. Spor doktrin je bil spor verskih praks.   
V nasprotju s pričakovanji Maritain (* 18. november 1882, Pariz, Francija, † april 1973), ni sledil tradiciji Tomaža Akvinskega, saj ne obnavlja le njegova stališča v Uvodu v metafiziko. Določena temeljna metafizična vprašanja je Akvinski pravilno zastavil, vendar pa v celoti ne držijo. Strinjal se je Tomaževo rešitvijo problema koristnosti in množine; kako je lahko stvar enotna in različna in hkrati pripada točno določeni skupini, med seboj enakih stvari. Pri razlagi dileme, razlike med vrsto in vsebino stvari, je prevzel mnenje Tomaža Akvinskega; narava ali bistvo odraža vrsto, medtem ko vsebina določa individualnost. Pravi: Zunanja dejstva oplajajo naš um, kakor čebela oplaja cvet.
Maritain piše po navdihu metafizike Akvinskega, saj utemeljuje moderno znanost v filozofiji. Bit je razumljena z različnih vidikov, ki jih je Maritain razlikoval med razumno bitjo (predmet, ki ga je človekov razum prvo dosegel) in bivajočim kot bivajočim (kar predstavlja metafizika). Zato Maritain razlikuje med dejavnostmi izkustvenega znanstvenika, matemati ka, filozofa, teologa in mistika. Zanj je bilo utemeljevanje metafizike kot nekakšna skrivnost, ker je to nekaj, kar je prebogato ali »polno z razumljivostjo« . Skrivnost bivajočega je »razumljiva skrivnost«. Kdor ni metafizik, ne more biti filozof.
Maritain je vztrajal, da je za to, da je vso matafizično znanje sploh možno, potreben nekdo s fotografskim spominom. Intuicija bivajočega, ki je eden od izvorov metafizičnega vpraše vanja,ni »nejasna bit zdrave pameti«, temveč »intelektualna slutnja« ali dojemanje »obstoja«. S tem premislekom je presegel dognanja Tomaža Akvinskega, ki bi mu bilo vse to tuje.
Intuicija bivajočega je »neposredno in takojšne dojemanje ... Je zelo preprost vidik, nadrejen vsakršnemu diskurzivnemu sklepanju ali prikazu resničnosti ...«  Kot je Maritain trdil, je to zavedanje stvarnosti obstoja vsakega posameznika – tistega, ki je odločen in ima dominanten značaj. S tega vidika intuicija niti ni slutnja ali bežno razmišljanje niti ne takšna kot po Bergsonovem mnenju. Ima namreč intelektualen, razumski značaj, je dojemanje nečesa razumljivega in potrebuje »določeno stopnjo intelektualne duhovnosti«. Maritain je trdil, da je prav intuicija bivajočega tisto, kar so Kant in mnogi poznejši filozofi spregledali, in sicer vse dokler se ni uveljavil eksistencializem. Idejna slutnja ali »idejna vizualizacija«  je tisto, kjer »pogledamo ... resničnost ... v obraz«, in v kateri je » izven razuma resničnost odvzeta resničnemu obstoju«. Torej je metafizična intuicija opredeljena ne kot dejansko stanje  »kontingence in edinstvenosti«, temveč kot idejna intuicija stvari v perspektivi »razumljivih vrednot«.
Za Maritainovo stališče na področju metafizike je značilen poudarek na bivajočem kot obstoječem, zaradi česar so ga sodobniki šteli za eksistencialista. Slednje se kaže tudi v njegovih delih; Obstoj in obstoječ je podnaslovil z Esej o krščanskem eksistencializmu, kjer pa je tudi opredelil svoj pogled kot eksistenčen intelektualizem. Verjel je, da je tak poudarek značilnost doslednega tomizma; »Po čemer se avtentičen tomizem razlikuje ... je prvenstvo, ki je v skladu z obstojem in intuicijo obstoječega«. Opisani eksistencializem se razlikuje od eksistencializma, čigar predstavniki so bili Kierkegaard, Gabriel Marcel in Jean-Paul Sartre. Po Maritainovem mnenju »avtentičen eksistencializem potrjuje prvenstvo obstoja, ampak kot nakazovanje in ohranjanje bistva ali narave ter kot manifestiranje najvišje zmage uma in razuma«. To je v nasprotju ne le s stališčem sodobnikov, ki so opustili razprave o naravi, bistvu in razumu, temveč tudi z vsemi tistimi, ki so si mislili, da je bilo bistvo ustvarjeno in je šele nato obstajalo. Po Maritainovem mnenju bistvo ni bilo pred obstojem, vendar bi bilo bolje reči, da je bistvo »sposobnost obstajanja« .
Maritainova filozofija je pristna philosophia perennis, ki se naslanja na modrost, ki izhaja iz vedno znova navdihujočih, čeprav včasih zakritih in okrnjenih temeljnih večnih resnic. Tako gradi duhovni most med 20. in 13. stoletjem. Maritain prek Bergsonovega elan vitala najde pot do Tomaževega 'eksistencializma', ki ga tako rešuje pred pozabo.  Največji dosežek Maritainove filozofije je nova, na nauku sv. Tomaža sloneča, utemeljitev metafizičnega in spoznavnega realizma.

S slutnjo bivajočega se prične filozofska misel o bivajočem in Maritain je vztrajal, da je za to, da je vso metafizično znanje sploh možno, potreben nekdo s fotografskim spominom. Intuicija bivajočega, ki je eden od izvorov metafizičnega povpraševanja, ni »nejasna bit zdrave pameti«, temveč »intelektualna slutnja«  ali dojemanje »obstoja«. Maritain je s tem premislekom presegel dognanja Tomaža Akvinskega, ki bi mu bilo vse to tuje.
Intuicija bivajočega je »neposredno in takojšne dojemanje ... Je zelo preprost vidik, nadrejen vsakakeršnemu diskurzivnemu sklepanju ali prikazu resničnosti ...« Maritain je trdil, da je to zavedanje stvarnosti obstoja vsakega posameznika – tistega, ki je odločen in ima dominanten značaj. S tega vidika intuicija niti ni slutnja ali bežno razmišljanje niti ne takšna kot po Bergso novem mnenju. Ima namreč intelektualen, razumski značaj, je dojemanje nečesa razumljivega in potrebuje »določeno stopnjo intelektualne duhovnosti«. Za Maritaina je prav intuicija bivajočega tisto, kar so Kant in poznejši filozofi spregledali do eksistencialistov. Idejna slutnja ali »idejna vizualizacija«  je tisto, kjer »pogledamo ... resničnost ... v obraz«, in v kateri je » izven razuma resničnost odvzeta resničnemu obstoju«. Torej metafizična intuicija opredeljena ni dejansko stanje »kontingence in edinstvenosti«, temveč je idejna intuicija stvari v perspektivi »razumljivih vrednot«.
Za Maritainovo stališče na področju metafizike je značilen poudarek na obstoječem, zaradi česar so ga sodobniki imeli za eksistencialista. Slednje se kaže tudi v njegovih delih; Obstoj in obstoječ je podnaslovil z Esej o krščanskem eksistencializmu, kjer pa je tudi opredelil svoj pogled kot eksistenčen intelektualizem. Verjel je, da je tak poudarek značilnost doslednega tomizma; »Po čemer se avtentičen Tomizem razlikuje ... je prvenstvo, ki je v skladu z obsto jem in intuicijo obstoječega« . Opisani eksistencializem se razlikuje od eksistencializma, čigar predstavniki so bili Kierkegaard, Gabriel Marcel in Jean-Paul Sartre. Po Maritainovem mne nju »avtentičen eksistencializem ne potrjuje le prvenstvo obstoja, ampak tudi ohranjanje bistva ali narave ter kot manifestiranje najvišje zmage uma in razuma. To ni le v nasprotju s stališčem sodobnikov, ki so opustili razprave o naravi, bistvu in razumu, temveč tudi z vsemi tistimi, ki so si mislili, da je bilo bistvo ustvarjeno in je šele nato obstajalo. Po Maritainovem mnenju bistvo ni bilo pred obstojem, vendar bi bilo bolje reči, da je bistvo »sposobnost obstajanja«.
Sodobni francoski filozof Meillassoux (2011) kritično in polemično zavrača tradicionalno razumevanje izključevalnosti nujnosti in kontingentnosti. Naravni zakoni niso nesporno nujni. Tako Meillassoux radikalizira in temeljito transformira eno ključnih vprašanj modernega subjekta: kaj lahko vem? V nasprotju z danes prevladujočo tezo končnosti, skepticizma in relativizma, pokaže, da je kljub zagovoru  radikalne kontingentnosti je mogoče misliti neskončno in univerzalno.
Premišljevanje o intuiciji bivajočega in prizadevanje, da se problem razjasni, spremlja vrsta tradicionalnih vprašanj iz področja metafizike in filozofske teologije. Kot podaja Maritain obstajajo štiri osnovna načela metafizike: načelo identitete, zadostnega razloga, učinkovite vzročnosti in dokončnosti. Čeprav resnica ali uporabnost teh načel ni neposredno priznana, je izkustvo tisto, ki dosledno potrjuje in ne more biti zanikano brez nasprotovanja.
Metaxy (starogrško: μεταξύ) je v Platonovem Sympoziju med nebom in  zemljo. Diotima uči Sokrata, kako sprejemajo različni ljudje tradicijo po ustnem izročilu na različne načine. Eros je med bogom in človekom. Z erosom človek doseže boga v mističnem, intuitivnem stanju. Plotin je umestil z njim človeka med žival in boga.  Eros je demon. Je med revščino (gr. penia) in bogastvom (gr. poros). Politični filozof  Eric Voegelin je uporabil ta termin za položaj človeka med dvema poloma eksistence. Takšno je neskončno (apeiron) in končno (božji duh ali nous). Realnost je med začetkom existence (apeiron) in nad eksistenco (ἐπέκεινα - epekeina). Voegelin definira  metaxy kot zvezo ali nous z materialnim svetom in obratno materialnega sveta z duhom kot zavestjo biti. Oblika zaznavanja je v nasprotju do zavedanja. V eksistenci je tudi nasprotje med imanenco in transcendenco. Tisti, ki zlorabljajo politično moč za parcialne cilje, so sofisti. Tisti pa, ki stremijo k spoznanju in resnici so filozofi. Posredovanje (Vermittlung pri Heglu kot metaxy) med njimi je možno, a ni učinkovito. Nedavno ga je vključila v koncept kontemplativne edukacije Steel Sean (2015). 
Premišljevanje o intuiciji bivajočega in prizadevanje, da se problem razjasni, spremlja vrsta tradicionalnih vprašanj iz področja metafizike in filozofske teologije. Maritain opredeljuje 4 osnovna načela metafizike: 1. načelo identitete, 2. zadostnega razloga, 3. učinkovite vzročnosti in 4. dokončnosti. Čeprav resnica ali uporabnost teh načel ni neposredno priznana, je izkustvo tisto, ki dosledno potrjuje. 
Torej metafizika popolnoma vključuje preiskavo vzroka bivanja – tj. Bog, pri katerem je obstoj nujen za preživetje. Maritain je trdil, da je bivajoče nekaj, kar je moč razumeti s pomočjo intuicije, zato ni presenetljivo, da je zagovarjal slednje: vedenje o obstoju Boga je možno doseči s pomočjo tomističnih 5ih načel in z intuicijo.
Maritainova filozofija je pristna philosophia perennis, ki se naslanja na vekotrajno modrost, zavezano tistim temeljnim resnicam, ki so na neki način prisotne v vseh časih, včasih zakrite, tudi okrnjene, vendar v vseh časih vedno znova navdihujejo. V tem smislu je Maritain most med francoskim duhovnim svetom prve tretjine 20. stoletja in velikim krščanskim mislecem Tomažem Akvinskim. Maritain odkriva zasnove eksistencializma v  naukih svetega Tomaža Akvinskega, ki so v tem, da je preklical svoje prejšnje naivno racionalno sklepanje na Boga – 5 poti. Maritain utemeljuje filozofski, metafizični in spoznavni realizem.

Jean Luc Marion (roj. 1946) pa je učenec teologa Hansa Ursa von Balthasarja in Jacquesa Derridaja. Predava kot profesor filozofije religije na Sorbonski univerzi in univerzi v Chicagu, kjer je nasledil Paula Ricoeurja. Marion ob tem diagnosticira težavo, da je v očeh človeka drugi nepopoln oz. ne-celovit in je zato predmet rasističnega ali kako drugačnega zatiranja. Marionova teza je, da je človek ni predmet, ampak je oseba. Za Marxa je predmetno bitje, ker proizvaja predmete, blago za prodajo. Za Foucaulta je skoraj stvar. Za Heideggra je razpoložljiv, za Descartesa je res cogitans. Marion izhaja iz danosti fenomenov (ang. Giveness, lat. Saule frater). Marion je ugotovil, da fenomenološka redukcija vodi do biti. Več redukcije mu pomeni več biti. 

Foucault je po formalnem študiju filozof in psiholog, proučuje arheologijo biologije, ekono mije in slovnice. S svojo epistemologijo (2010) presega strukturalizem. Foucault anticipira  ekosofijo. Ta veda oz. modrost radikalno prevrednoti mesto človeka na planetu. Zavrača samoumevnosti, da je človek gospodar zemlje, da so naravni gozdovi, morja in rudnine le objekt izkoriščanja. Če bi bil človek le stvar, bi bil predmet izkoriščanja. 

Vilijem Ockham (1288-1348) Velja za zagovornika nominalizma, sholastnične filozofske smeri, ki zagovarja obstoj samo posameznosti (partikularij), za splošnosti pa trdi, da se nahajajo samo v imenih, ne pa realno. ne zagovarja najskrajnejše  Roscelinove pozicije  »glasovnega« nominalizma, ki trdi, da so univerzalije zgolj izgovorjeni glasovi, pač pa ga ohranja v okviru konceptualizma mentalnih konceptov, kar trdi tudi moderni  fizikalizem.  Npr. kozarci  si niso podobni zato, ker bi bilo njihovo prepoznavanje udeleženo na obstoju transcendentne univerzalije (skrajni realizem oz. platonizem) ali na skupnem abstraktnem bistvu (zmerni realizem), temveč so si podobni zaradi lastnosti vsakega kozarca samega. Univerzalno spoznanje o njihovi podobnosti, po katerih vse spoznamo za kozarec, pa je mentalni koncept. Nietzsche stori še en korak dalje, ko meni, da ljudje to delamo zaradi lastne koristi. 
Po Dunsu Skotu (1265-1308) um abstrahira pojem biti od čutnih podatkov. Božje bivanje je lahko spozna no zgolj aposteriori skozi pojem neskončne Biti, ne pa apriori, kar pomeni, da védenje o Bogu izhaja iz ustvarjene biti in ne obratno. Zanika spoznavno vrednost apofatične govorice o Bogu. Prvi je zagovarjal tezo o brezmadežnem spočetju Device Marije. Janez Pavel II. ga je razglasil za blaženega.
Literatura
- Avguštin (2003). Izpovedi. Celje, MD.
- Avguštin (2011). Izbrani spisi. Ljubljana, Nova revija.
- Charlesworth Max (2012). Filozofija in religija. Ljubljana, Logos. 
- Chesterton, Gilbert (1998). Sveti Tomaž Akvinski. Ljubljana, Tretji dan. 
- De Botton (2001). Utehe filozofije. Ljubljana, Vale Novak.
- Kocijančič Gorazd (1998). Logos v obrambo resnice. Izbrani spisi zgodnjih apologetov. Celje, MD.
-	Kocijančič Gorazd, Snoj, Vid (2013). Boetij, dediščina in izziv. Zbornik prispevkov s simpozija v NUKu, 11. 12. 2012. Ljubljana, NUK.
- Marinoff Lou (2011). Raje Platona kot pomirjevala. Ljubljana, MK.
- Maritain Jaques (2015). Po navdihu Tomaža Akvinskega. Ljubljana, Družina.
- Pascal Blaise (1998). Misli. Celje, MD.
- Pascal Ide, Luc Adrian (2011). 7 glavnih grehov in kako zgrabiti bika za roge. Ljubljana, Emanuel. 
- Tomaž Akvinski - Summa teologica.

5. Pot novoveške filozofije od renesanse do eksistencializma
Michel de Montaigne zapiše že v 16. stoletju misli, ki  v današnjem raziskovanju in razumevanju identitet zvenijo še kako  sodobno: »Svoji duši dajem zdaj ta, zdaj oni obraz, pač glede na to, na katero stran obrnem svojo pozornost. Če raznoliko govorim o sebi, potem zato, ker se vidim raznolikega. V sebi najdem vsa protislovja v taki obliki, kot izhajajo iz okoliščin … Nič ne drži kot pribito, nič enoznačnega in trdnega ne morem izreči o sebi, nič takega, kar bi lahko izrazil brez če in potem … Vsi obstajamo le iz barvitih krp, ki tako rahlo in ohlapno ležijo druga na drugi, da vsak hip katera zafrfota tako, kot se ji zazdi; zato je med nami in v nas prav toliko razlik kot med nami in drugimi« (Montaigne, 1998, 167–8). 

Michel de Montagine velja za začetnika eseja s kritičnim, odprtim, kreativnim in avtorsko subjektivnim pristopom pisca k analizi stvarnosti, ki bralcu omogoči svojo lastno sodbo. Podobno kot skeptik Piron v helenističnem času, je bil Montaigne priča razhajanjem med številnimi intelektualnimi tradicijami, od zamirajoče  sholastike do  novoplatonističnih  eksperimentov in nastajajoče nove eksperimentalne ter matematizirane znanosti. Zato je skeptičen in kritičen do vseh tradicij, med drugim tudi do Kopernikovega heliocentrizma. Montaigne s subjektivno skepso (dvomom) predhaja  Descartesov metodični dvom, saj se namesto na avtoritete zanaša zgolj na sposobnosti lastnega uma. Montaigne z esejem, ki je odprt do različnih pogledov, nezaključen v aksiomatiki ter pripravljen na dialog z drugače mislečimi, bralca ne zavezuje k strinjanju, ampak h kritičnemu premisleku.
Že pri Aristotelu je vednost cilj sama po sebi le za filozofe. Za druge profile (kmete, obrtnike, vojake) je cilj praksa. Naravoslovje je bila za Bacona Werulamskega temeljna znanost, ker obeta, da bo omogočilo človekovo vladanje nad naravo. Rešitev te naloge pa predpostavlja osvoboditev izpod jarma predsodkov, razuma in čutil. Tako je prvi del dela Novi organon  posvečen nauku o idolih, ki naj bi bili viri človeških zmot. Bacon je razlikoval štiri vrste idolov:
1.	idoli plemena (Idola tribus) so skupna celotnemu človeškemu rodu. Razum in čutila dojemajo stvari po človeškem merilu, ne pa tudi po merilu vesolja. V sebi imajo svoj red, kjer naj bi spoznali naravo v njeni neomajni zakonitosti. Abstraktni pojmi nadomeščajo realne elemente. Bacon tu prezre, da brez abstrakcije ni raziskovanja in da brez nje ne morata delovati niti indukcija niti matematika. Razum mu velja za »krivo zrcalo«.
2.	idoli votline (Idola specus) izvirajo iz duhovne in telesne posebnosti posameznika. Nagnjenja, navade, vzgoja, občevanje in branje določajo posebnosti, ki kvarijo naraven um.
3.	idoli trga (Idola fori) so slepila, ki jih povzročajo predvsem besede, kakor jih postavljamo pred stvari. Jezik oblikuje besede za stvari, ki ne obstajajo, dejanske stvari pa poimenuje z neustreznimi besedami. Povprečni človek se zato ne more znajti v nastali zmedi.
4.	Najbolj  nevarni naj bi bili idoli gledališča (Idola theatri). To so zmote samega filozofskega izročila ne glede na to, ali ima racionalistični, empirični ali mistični značaj. Predhodnik teh idolov je nauk o karmi, naslednik pa Jungov nauk o individualnih in kolektivnih arhetipih.
V zgodnji renesansi so mnogi so sledili poti, ki je bila pokazana v delu »O dostojanstvu človeka.« V relativno kratkem času se je pojavilo veliko število mislecev, pesnikov, pisateljev, slikarjev, kiparjev, gradbenikov, ki jih je navdihnilo miselno bogastvo Mirandole. V obdobju naslednjih sto let se je srednjeveška Evropa spremenila v mlado, živahno družbo mestnih držav. Nastajal je temelj za kulturni razvoj celotne Evrope. Prebujaječi se evropski človek se je spoznal s hermetičnimi nauki, ki so na različne načine prihajali v Evropo, predvsem iz grščine in arabščine. Hermesove besede so brali po vsej Evropi.
Giovanni Picco della Mirandola (1467-1494) je bil renesančni večstranski eklektičen duh. Kdor po njegovem verjame v svoje možnosti, lahko upošteva svoje prirojene in pridobljene talente »vseobsegajočega življenja.« Ideal «univerzalni človek« je bil obet, ki je lahko vsakega meščana pritegnil. Je glasnik samorealizacije (Maslow) in uspeha na osnovi dostojanstva. Preprosto delovati po najboljših sposobnostih in se kar se da pravilno odločiti glede na dane okoliščine. Skušal je organizirati velik zbor filozofov in teologov različnih veroizpovedi in prepričanj, da bi se dogovorili o “filozofskem miru” in “religiozni spravi” in je pripravil 900 filozofskih in humanističnih tez, nekakšen manifest, ki danes predstavlja ogledalo željnosti po učenosti, spoznavanju in ustvarjanju v obdobju renesanse. Papež    Inocenc VIII. je obsodil nekatere od teh tez in prepovedal spravno-filozofski zbor različnih religij. Eksistencialisti pa so si v izrednih vojnih razmerah morali osnovno izhodišče šele izbojevati, da bi lahko normalno napredovali. 
Mirandola je trdil, da kdor verjame v svoje možnosti, lahko upošteva svoje prirojenih ali pridobljenih talente »vseobsegajočega življenja.« Ideal«univerzalni človek« je bil obet, ki je lahko vsakega pritegnil. Mirandola je postavil zelo obetaven razvojni program. Za realizacijo programa ni bilo ovir. »Kdor se v popolni predanosti usmerja k temu idealu, prejme vse možnosti, da si pridobi svobodo in jo tudi doživi.« Eksistencialisti pa so ta aspekt zanikali. Njihov ideal je pravzaprav nikakršen ideal. Preprosto delovati po najboljših sposobnostih in se kar se da pravilno odločiti glede na dane okoliščine. To pa je nedvomno pogled, ki se še kako ujema s sodobnim mišljenjem. Posledica tega pa je bilo vse kaj drugega kot notranja svoboda. Sodobna moderna doba nam kaže, da pomeni svobodna izbira prav nasprotno!
Bernard Mandeville (1670-1733) je znan po " Zgodbi o čebelah - Fable of the Bees " (1714), kjer raziskuje naravo hinavščine v sodobni evropski družbi. Po eni strani je Mandeville dedič francoskega avguštinizma. Na motiv druženja gleda kot zgolj masko za nečimrnost in ponos. Poskušal je pokazati univerzalnost človeških apetitov za telesne užitke. Prizadevanja  samostojnih podjetnikov – poslovnežev so osnova nastajajoče komercialne in industrijske družbe. To je vplivalo na Adama Smitha (1723-1790) in utilitarizem 19. stoletja. Moralni kritiki hinavske ekonomske premoči so bili razsvetljenci 18. stoletja v delih Voltaireja, Rousseauja in Montaigneja.  Tudi francoski pisatelj Honore de Balzac jim kot socialni realist sledi v manj znani drami Poslovni človek. 

5.1 Ali je Descartes  po vseh dvomih našel gotovost?
De (1596-1650) stremi k jasnim in razločnim idejam (lat. clara et distincta perceptia). Te je mogoče doseči z metodičnim dvomom. Samo gotovost o njih ga obvaruje dvoma. Njegov izrek je dubito, ergo cogito, ergo sum, kaže na to, da je dvom o dvomu nemogoč. To pomeni, da o marsičem, kar ni jasno, dvomimo, vendar pa nikoli ne dvomimo, da dvomimo. Gotovost, ki jo najde Descartes ni na isti ravni kot dvom, ampak je na najvišji, božji ravni.   to je podobno kot v Russellovi teoriji tipov. Ker je bog neskončno dober nas ne more varati. V bogu je Descartes našel garanta mojega spoznanja oz. vir kvantitativno merljive znanstvene gotovosti. Descartesova mathesis universalis pomeni, da se da vse probleme matematizirati oz. kvantificirati.   
Po njem imenujemo celo novoveško paradigmo filozofije – kartezijanstvo.  Kartezijanci ki so racionalisti in dualisti podobno kot Descartes trdijo, da ni povezave med dušo in telesom. Kartezijanska paradigma kvantitativne (matematične) znanosti prevladuje na nekaterih področjih do danes.  Znana racionalista tega obdobja sta še Spinoza (1632-1677) s tezo o eni sami substanci, ki ima dva atributa kot sta razsežnost in mišljenje in Leibniz (1646-1716) s tezo o prestabilirani harmoniji monad, nekakšnih duševnih atomov.     
Descartesov 'cogito, ergo sum' je izhodišče za stališča 'kolikor zaznavam, ustvarjam, produciram, govorim, nakupujem, potujem, uspevam, …, toliko veljam', torej sem. Kajti, kolikor jezikov znam ali veščin obvladujem, toliko veljam (lat. Quot linguas (artes) calles, tot homines vales. V tem, po čemer delujem, so moje modalitete – načini bivanja.  
Razsvetljenstvo je družbenozgodovinsko,  duhovno,  kulturno  in  ideološko  gibanje  ob  koncu  17. in v začetku  18.  stol. najprej  se  je  razvilo  v  Angliji  in  je doseglo  vrh  s  filozofskim empirizmom (izkustva), po letu 1700 pa se je razširilo v  Francijo  kjer  doseže  vrh pri Enciklopedisti (Denis  Diderot, Jean Dalambert, Charl Montesqier, J. J. Rousseau,  Voltaire, ...). Iluzorično so domnevali, da bo že meščanska republika dosegla enakost med ljudmi. Zagovarjali so razsvetljeni absolutizem. 

Razsvetljenski misleci so se zavzemali za svobodo izražanja, kritiko religije, napredek razuma in znanosti, vrednost človeškega življenja. Tako so postavili temelje moderni družbi. Večino ma so bili materialisti. Posredno ali neposredno so napadali duhovščino in priviligirane družbene razrede. Verjeli so, da je družbo mogoče organizirati bolj pravično, da bo pravičnost zagotovljena za vse. Pobožno željo za plemenitejši svet je tako v tistem času zamenjalo prepričanje, da je to mogoče doseči na podlagi moderne znanosti. 

Čedalje močnejša je bila zavest, da zunaj Evrope žive družbe, ki so bile srečne in v miru, dokler so se opirale na starejša prepričanja - da je človeška narava v bistvu dobra. Sledila je vrsta spekulacij o primerjalni naravi človeka, kar je sledilo predvsem iz izkušenj popotnikov, ki so potovali po različnih koncih sveta. To je bil način razmišljanja, ki bi ga danes uvrstili med družbene vede.  Francois Marie Arouet pod psevdonimom Voltaire (1694-1778) je bil eden izmed nosilcev razsvetljenske misli. V svojih esejih je rad provociral. Štel se je za nevednega filozofa, vendar je Pascala etiketiral za fanatika, Descartesa za sanjača, Rousseauja za norca.  Voltaire simbolizira skoraj celotno razsvetljensko obdobje. Njegov stil je zbadljiv. Tako označuje Descartesa kot sanjača, Pascala za fanatika, Leibniza za šušmarja, ki ne razume lastnega izhodišča monad, Rousseauja za norca itd. Prizanesljiv  pa je bil do tujcev v Angliji Newtona in Locka, Na Kitajskem do Konfucija. Razsvetljeni absolutisti kot so švedski Gustav III, ruska Katarina II, Jožef II v Avstriji, Kristjan II. na Danskem, so mu bili pri srcu. Ti vladarji naj bi bili človekoljubni. Vendar se je s pruskim Frederikom sprl. 

Razsvetljenci iščejo ideale kot so mir, sloga, pravičnost, svoboda v preteklosti. Celo Jezusa in  Sokrata imajo za naravna deista. Pozneje se je pokazalo, da niti reforme, niti revolucije niso privedle do 'podružbljenega človeštva.  To je tudi obdobje enciklopedistov. Od leta 1751-1782 so v Franciji v zvezkih Enciklopedija zapisali popoln pregled znanosti in umetnosti. Urejala sta jo Diderot in D'Alembert. Nasproti Leibnizovemu vprašanju - zakaj nekaj je, se vprašajmo, zakaj nič sploh je. pri Heideggru se pojavlja nič brez razloga.

Razsvetljenci so gojili neupravičene upe v naravno pravo, religijo, zgodovino. Meščanska republika ni dala predvidenih rezultatov. Človek je kot substanca postal lastni generator.   
Naravo pravo, religija, zgodovina. Na vprašanje, kaj smemo upati, Heidegger odgovarja s poslednjim bogom. Upamo na odrešitev. Voltaire prispeva h kulturni antropologiji, ko ugotavlja: vsaka skupina ljudi si predstavlja boga v smislu svojega statusa. 

Kandidovo 'obdelovanje vrta' spominja na Epikurja, na tiho zadovoljstvo v samoti. Vanjo se je umaknil ob koncu življenja. Voltaire  je večkrat ponavljal 'uničite nesramnico', pri čemer je meril na Cerkev.  

Zlo v svetu je posledica zlorabe svobode, fanatizma, praznoverja, svojeglavosti, pohlepa, divjaštva, krivic, pokvarjenosti, hudobije,… Po vsem tem pridemo k Teofrastovim slabim značajem. Če je svet (zaradi zla) iz tira, nastanejo naslednja vprašanja: kaj lahko še delam (Žižek), kaj lahko še upam ali kako ljubiti ljubezen (Kierkegaard), ali je to začetek večnega ponavljanja istega (Nietzsche). Prenašanje biti je v krščanstvu prenašanje križa.

5.2 Aktualnost Pascalove stave na vse ali nič
Pascalova stava je aktualna že zato, ker diskusija za in proti obstoju Boga še traja. O tem verjetno tudi v prihodnosti ne bo popolnega soglasja. Stava je sklenjena, četudi omenjenega Boga v eni izmed možnosti ni. Zanj je resnico je treba iskati s celo dušo. Za tako iskanje pa se bo odločil le človek, ki smo ga opozorili na usodno vprašanje smisla njegovega življenja in ga s tem zbudili iz brezbrižnosti. Pascal (1623-1662) pravi, da »Razume, da se kdo ne poglobi v Kopernikov nauk. Toda vedeti, ali duša je nesmrtna ali ne, od tega je odvisen ves način življenja.« to drži še danes. Da brezverci ne bi ostajali do tako važnega vprašanja brezbrižni, jim zakliče: »Ste že vkrcani, za nekaj se morate odločiti! Stavite na tisto, kar vam ob enakih pogojih prinaša več! Stavite na nesmrtnost duše in večno življenje. Če ga ni, ničesar ne izgubite, če pa je, pridobite vse!" Pascal je vse stavil na živega Kristusa. S stilu papeža Frančiška je zapisal: »Ljubim uboštvo, ker ga je ljubil Kristus. Ljubim dobrine tega sveta, ker z njimi lahko pomagam ubogim. Ne vračam hudega s hudim. Skušam biti pravičen, iskren, odkritosrčen in zvest do vseh ljudi. Pri vseh svojih del se zavedam navzočnosti Boga, ki jih bo sodil. To so moja čustva in vse dni hvalim Odrešenika, da mi jih je vsadil v srce in da je naredil iz človeka, ki je poln slabosti in bede, poželjivosti in ošabnosti, človeka, ki se je teh slabosti otresel po milosti, saj sta moji le beda in zmota." Ker je bil bolehen, je človeka opredelil za slabotni trs, podobno kot ga je bolni Nietzsche opredelil za bolno žival. Vendar vera lahko obstaja samo v svetu, kjer je verovati težko. Kjer je verovati lahko, vera ni potrebna. Če trpljenja ni sposobna razložiti vera, ga razum zmore še manj. Pascal je zapisal, da se bodo mnogi čutili osramočene zato, ker bodo spoznali, da jih je pogubil isti razum, s katerim so hoteli pogubiti Boga. Zato je zrnce iskrene vere več kot gora hlinjene vere. 
Človek je slabotni trs (kar je anticipacija Wattimovega šibkega subjekta), ki lahko kaj hitro podleže svojim slabostim in se upre poti milosti. Ta ga lahko edina dvigne na pravo raven. Razum je tisti, ki ve, da je človek ubog, a je s tem, ko se ukloni veri, šele zares velik. Človek ostaja omejen, prav s tem priznavanjem svoje omejenosti, pa daje mesto Bogu: »Če Bog ne obstaja, človek s tem da vanj veruje ne bo izgubil ničesar, če pa Bog obstaja, bo človek s tem, da vanj ne veruje, izgubil praktično vse.« rezultat Pascalove stave lahko povzamemo v Kierkegaardovi ugotovitvi: človek je lahko dvakrat zapeljan: če verjame v to, kar ni in ne verjame v to, kar je. vemo, da za Kierkegaarda Bog obstaja. 

5.2 Aktualnost Pascalove stave na vse ali nič
Pascalova stava je aktualna že zato, ker diskusija za in proti obstoju Boga še traja. O tem verjetno tudi v prihodnosti ne bo popolnega soglasja. Stava je sklenjena, četudi omenjenega Boga v eni izmed možnosti ni. Zanj je resnico je treba iskati s celo dušo. Za tako iskanje pa se bo odločil le človek, ki smo ga opozorili na usodno vprašanje smisla njegovega življenja in ga s tem zbudili iz brezbrižnosti. Pascal (1623-1662) pravi, da »Razume, da se kdo ne poglobi v Kopernikov nauk. Toda vedeti, ali duša je nesmrtna ali ne, od tega je odvisen ves način življenja.« to drži še danes. Da brezverci ne bi ostajali do tako važnega vprašanja brezbrižni, jim zakliče: »Ste že vkrcani, za nekaj se morate odločiti! Stavite na tisto, kar vam ob enakih pogojih prinaša več! Stavite na nesmrtnost duše in večno življenje. Če ga ni, ničesar ne izgubite, če pa je, pridobite vse!" Pascal je vse stavil na živega Kristusa. S stilu papeža Frančiška je zapisal: »Ljubim uboštvo, ker ga je ljubil Kristus. Ljubim dobrine tega sveta, ker z njimi lahko pomagam ubogim. Ne vračam hudega s hudim. Skušam biti pravičen, iskren, odkritosrčen in zvest do vseh ljudi. Pri vseh svojih del se zavedam navzočnosti Boga, ki jih bo sodil. To so moja čustva in vse dni hvalim Odrešenika, da mi jih je vsadil v srce in da je naredil iz človeka, ki je poln slabosti in bede, poželjivosti in ošabnosti, človeka, ki se je teh slabosti otresel po milosti, saj sta moji le beda in zmota." Ker je bil bolehen, je človeka opredelil za slabotni trs, podobno kot ga je bolni Nietzsche opredelil za bolno žival. 

Človek je slabotni trs (kar je anticipacija Wattimovega šibkega subjekta), ki lahko kaj hitro podleže svojim slabostim in se upre poti milosti. Ta ga lahko edina dvigne na pravo raven. Razum je tisti, ki ve, da je človek ubog, a je s tem, ko se ukloni veri, šele zares velik. Človek ostaja omejen, prav s tem priznavanjem svoje omejenosti, pa daje mesto Bogu: »Če Bog ne obstaja, človek s tem da vanj veruje ne bo izgubil ničesar, če pa Bog obstaja, bo človek s tem, da vanj ne veruje, izgubil praktično vse.« rezultat Pascalove stave lahko povzamemo v Kierkegaardovi ugotovitvi: človek je lahko dvakrat zapeljan: če verjame v to, kar ni in ne verjame v to, kar je. vemo, da za Kierkegaarda Bog obstaja. 

5.3 V kakšen svet se je Immanuel Kant prebudil iz dogmatskega dremeža?

V tretjem življenjskem obdobju filozofija ni več šolska faktografija za spominsko znanje. 
Kant razlikuje šolsko in svetovljansko filozofijo. Ker sledimo slednji tako kot on odpiramo  vprašanja: 1. Kaj lahko vem? 2. Kaj naj storim? 3. Kaj smem upati (v medsebojnih odnosih – op. NB)? 4. Kaj je človek? Na teh vprašanjih sloni gimnazijski učni načrt za filozofijo za 4. letnik. Bolj kot v 1. in 2. obdobju se zavedamo meja odgovorov nanje. To pomeni, da pričaku jemo v tretjem obdobju večjo vseživljenjsko širino in globino.  Zato na urah prevladujejo osebni primeri in primeri iz družbeno-političnega življenja. 

V tretjem obdobju se bolj zavedamo svojih samoomejitev kot doslej in se zato sprašujemo, 1. Česa ne vemo več, 2. Česa sami ne moremo storiti brez pomoči drugega, 3. Kaj smo že trajno zamudili, da bi popravili, 4. Kako lahko še duhovno zrastemo, kakor še nismo. Ad 1. DCA-ji so izrazito usmerjeni h kompenzaciji pozabe, nevedmosti, ad. 2. Skrbijo za druženje in družabnost na izletih, ad 3. V tej točki smo pri naših urah filozofije uvajali pouk o duhovnih zakonitostih in vizualizacijah.  Ad. 4. Pomembno je vprašaje, kdo smo, kako se vidimo in nas vidijo drugi. 

Boj krepostnega posameznika z nadlogami je podoben boju krepostnega človeštva z nadloga mi, ki jim (ne) podleže. To se ponavlja oz roda v rod. Opazovanje te žaloigre utegne biti ganljivo in poučno. Kantov večni mir, v katerega upa je podoben Avguštinovi božji državi in Kierkegaardovem božjem plačilu. Zagotovilo, da je na koncu vse dobro je narava, usoda, previdnost.  Življenje je preizkus. Kritika je iskanje virov in meja razuma. Kritično mišljenje je možno le tam, kjer je odprto za preverjanje drugih (Platon, Kant).

Kant je delil prepričanje 18. stoletja, da zgodovina napreduje. Vendar pa ima to tudi tragične oz. melanholične učinke za posameznika. Kritično mišljenje predpostavlja sporočljivost, popularizacijo. To ne pomeni, da za drugimi ponavljamo njihova stališča, ampak pomeni, da jih samostojno presojamo. Mislimo, dokler 'ničesar' dokončno ne vemo. 

Kant upošteva vse tri vidike: jaz, uvid v drugega in sistem. Sam je zato potencialni državljan sveta. Zato se postavlja na splošno, univerzalno raven. Vsako mišljenje je abstrahiranje od naključnih omejitev, zasebnih interesov. Vsak filozof je opazovalec dogodkov z distance. Pri Kantu pa to vodi do kopernikanskega obrata v spoznavni teoriji. To pomeni prebuditev iz dogmatičnega dremeža v stanje epohalne zrelosti, streznitve. Dobro ve, da načelo delovanja niso istovetna z načelom presoje. Vsak je lahko (pravni oz. moralni) zakonodajalec, spoznava lec, estet zaradi okusa, ustvarjalec družbenega reda.                                                                                                                                      

Melanholija je bila Kantova zvesta spremljevalka. Meni, da je bil v nevarnosti za sanjača ali pikolovca. Sebi in drugim je strog sodnik. Ljubil je svobodomiselnost. Očitno je bila njegova glavno veselje podobno kot Platonu, Aristotelu, Kierkegaardu itd. teorija.  Takšni ostanejo samski. Kant je menil podobno kot Hegel: če je država dobra, ni potrebno, da je tudi vsak posamezni državljan dober. Kant uporablja v zgodnjem spisu o optimizmu (1759) podoben argument kot teodiceja: če uvidimo, da  posamezni del, ki ga kritiziramo, obstaja kot nepog rešljiv del celote, je upravičen. »Celota je najboljša in vse je dobro zaradi nje.« 

Novoveški filozofi razumejo življenje kot preizkus. Kritika pomeni iskanje virov in meja razuma. Kant je prepričan, da gre v zgodovini za napredek. Kantovo kritično mišljenje predpostavlja sporočljivost, popularizacijo.

Kant je tako dobro poznal geografijo, da mu ni bilo treba potovati po svetu, za kar tudi ni imel časa. Melanholija je bila Kantova zvesta spremljevalka. Meni, da je bil v nevarnosti za sanjača ali pikolovca. Sebi in drugim je bil strog sodnik. Ljubil je svobodomiselnost. Očitno je bila njegovo glavno veselje podobno kot Platonu, Aristotelu, Kierkegaardu itd. teorija.  Takšni ostanejo samski. Kant je menil podobno kot Hegel: če je država dobra, ni potrebno, da je tudi vsak posamezni državljan dober. 

Kant uči večperspektivno mišljenje s stališča 1. moje avtonomne volje, 2. opazovanja z distance (kaj bi na mojem mestu vsak drug storil) in 3. sistema. Ve, da načela delovanja niso istovetna z načelom presoje. Vsak je zanj lahko (pravni oz. moralni) zakonodajalec, spoznavalec, estet zaradi okusa, ustvarjalec družbenega reda. Kant piše, da je boj krepostnega posameznika z nadlogami podoben boju krepostnega človeštva z nadlogami, ki jim podleže. To je večno ponavljanje istega. Večno vračanje enakega zastopajo jonski kozmologi, Aristotel, Hegel, Nietzsche. Pri Aristotelu sovpadejo um, mišljenje mišljenja in sonce kot garanti kozmičnega reda. Pri Heglu je življenje, ki je duh zavesti, tisto poželenje (Begierde), ki se lahko življenju odpove. Življenje se nadaljuje prek prekinitev.   

Opazovanje te žaloigre utegne biti ganljivo in poučno. Kantov večni mir, v katerega upa, je podoben Avguštinovi božji državi in Kierkegaardovem božjem plačilu. Zagotovilo, da je na koncu vse dobro, je narava, usoda, previdnost.  

Kako priti do dobre državne organizacije, ki bo omogočala moralne odnose med ljudmi? Če smo ljudje zato, da drug drugemu pomagamo, od kod izhaja zlo. Slab človek je lahko dober državljan v dobri državi. Nočem občega zakona laganja, ker tak zakon ne bi ničesar obetal. V politiki je vse odvisno od javnega obnašanja. Pri Kantu je zlo samouničevalno. Največja nesreča, ki nas doleti, je prezir do sebe - izguba samo-odobravanja. Bios politicos zaradi bios theoreticos. Tudi Hobbes bi želel največ miru v mejah zmožnosti. 

Radikalnega zla se je Kant lotil na zelo zanimiv ter po mnenju nekaterih kar šokanten način v delu z naslovom »Religija v mejah čistega uma«, ki je izšlo leta 1793. Govori  o odnosu religi je do človeške narave, ki je prežeta deloma z dobro, deloma z slabo nastrojenostjo. Principa dobrega in zla sta dva vzroka. V 1. poglavju Kant skrajno pesimistično vpelje pojem radikalne ga zla. To je izpadlo iz zasnove takratnega časa. Ne nazadnje Kant upa v radikalno dobro v končnem rezultatu zgodovine.

Kant se je teme zla lotil že v Kritiki praktičnega uma, kjer se vprašuje: »kaj je potrebno da delam« in »česa se smem nadejati.« . Objekti  dobrega in zla so v bistvu edini objekti praktič nega uma: »Biti predmet praktičnega spoznanja kot takšnega pomeni le odnos volje do delovanju, s katerim bi se ta predmet ali njegovo nasprotje, zazdeli resnični. «1 Iz tega izhaja, da je vse odvisno dejansko od svobodne volje oz. tega, kako hoče le ta delovati. S tem je Kant že vzpostavil princip svobodne volje, ki je predpogoj oz. izvor, pozneje izpeljane ideje radikalnega zla.

Zlo je vse tisto, kar posamezniku povzroča nesrečo, trpljenje ali bolečino. Vsako premišljanje zla je v osnovi soočeno z naporom in odporom, ki ga, če hočemo preiti h Kantovemu koncep tu, moramo najprej premagati ali vsaj spoznati. Zlo se v našem življenju pojavlja kot ne-bodi-ga-treba ali pa se vsaj trudimo, da bi ga tako razumeli. Sistem, v katerem človek živi, je zgrajen na principu zanikanja zla in prevlade dobrega, kot zlu simetralno nasprotnega pojma.

Da bi pokazal vso razsežnost vsakodnevnih človekovih predstav o zlu, sem se poslužil dveh skrajnih, fiktivnih primerov. Marki De Sade v svojem običajnem slogu, pravi takole: » Vsi moralni učinki, so odvisni od fizičnih vzrokov, s katerimi so neizbežno povezani. To je kot zvok, ki nastane, ko paličica udari na opno bobna: če ni fizičnega vzroka, se pravi, če ni udarca, nujno tudi ni moralnega učinka, se pravi, ni glasu. Od dispozicije naših organov, od živčnega toka, ki ga bolj ali manj vzdražijo atomi, ki jih vdihnemo, od pretakanja pare in od tisoč drugih zunanjih vzrokov je odvisno, ali se človek odloči za zločin ali krepost….Kesanje je torej le malodušna šibkost, ki jo moramo premagati, kolikor je pač v naši moči, s premisle kom, umovanjem in navado. Sicer pa, kaj sploh lahko spremenijo učinki vesti pri tem, kar smo že storili? Zla ne morejo zmanjšati, saj se oglasijo vsakokrat šele potem, ko smo dejanje že zagrešili; zelo redko nas odvrnejo od tega, da bi ga ponovili, torej ne koristijo ničemur.«  

Čeprav  De Sade predstavlja skrajno obliko, ne vem če ravno čaščenja zla skozi užitek, pa vendarle dovolj nazorno pokaže, kakšna je možnost prezentacije oz. interpretacije zla v človekovem vsakdanu, seveda z predpostavko, da, kot že verjetno ni potrebno več poudarjati, zlo razumemo kot nekaj grešnega. 

Lynchev Dale Cooper je dobrih 200 let pozneje soočen z vse kaj drugačnim zlom. Njegovo soočenje z zlom je težavno v toliko, ker se le ta reprezentira le na simbolni, abstraktni ravni in ni otipljiva. To je več ali manj značilno za princip, kako dojema zlo naša civilizacija: » Um je najbolj neznano področje, čudno se zdi, da smo odkrili toliko fizikalnih čudes v našem svetu in izven njega, še vedno pa ne moremo prodreti v svoje lastne misli…  

Vprašanje je torej kako se lotiti teh dveh nasprotujočih si sil, zdi se, da nimamo nikakršnih težav kako priti v stik z zlom, dobro in oblika, ki jo prevzema, je bolj nerazumljiv prob lem.« Če povzamem, na eni strani se o zlu govori kot o potrebi in fizično naravni nujnosti, ki ji vso negativnost nalaga lažniva vest, na drugi strani pa se o zlu govori kot o skrajno diabolično metafizični motnji v svetu, ki deluje nekako na principu obsedenosti. V prvem primeru, ugotovimo, da dlje ko traja človekova obsedenost z zlom, bolj je le ta diabolična in misteriozna, se pravi vedno manj doumljiva in kot taka oprijemljiva, potem takem je vedno manj pripravljenosti, da se jo obvlada, ker počasi dobi obliko vrhovnosti, morda lahko nekoliko pretiravam in rečem božanskosti. Po stoletjih zmotnih predstav o zlu nismo razrešitvi tega vprašanja nič bližje, kot mu je z svojo skrajno filozofijo bil že De Sade. Kantova razlaga, čeravno ne osamljena, pa toliko bolj izvirna in smela, je zato toliko bolj dobrodošla in potrebna.

Zdi se, kot da je zlo vrhovni nosilec človekovega napredka in preživetja, ne vem če morda to ne postaja nek nadomestek za usihajočo človekovo religioznost, kajti zlo v svojem jedru vsebuje generalni odmerek dobrote in njuna diferenca pravzaprav rezultira šele vsakršno religiozno pobožnost, se pravi vsaka religioznost temelji na odločitvi med dobrim in zlom, le da je vera lahko takšna zato, ker prejudicira odločitev za dobro, če pa se je človeštvo odločilo drugače, se pravi, če se je odločilo za zlo, kot vodilo religioznosti, potem je evidentno, da smo priča povsem novi koncepciji življenja.

Kant že v izhodišču prvega poglavja k Religiji v mejah čistega uma, z naslovom: »O prebiva nju zlega principa poleg dobrega: ali o radikalnem zlu v človeški naravi«. S  svetom je nekaj hudo narobe, vsi domnevajo, da se vse začenja z dobrim v raju. Kant da novo razlago o izvoru zla. Kant ugotavlja, da se moralno in fizično zlo dopolnjujeta. Ko že gremo k hujšemu z vedno hitrejšim padanjem, poslednji dan ne more biti več daleč.

Drugo mnenje je, da svet nenehno napreduje od slabega k dobremu (kar morebiti nakazuje na kal dobrega, ki je v nas). Razvoj te moralne zasnove za dobro v nas pa naj bi podpirala narava. Kot tretjo možnost, Kant navede še to možnost, da človek v svojem rodu ni niti slab niti dober. Tedaj je edini način, da iz zlih dejanj nekoga sklepamo na zle namene v njem.

Ko govori o prvotni dispoziciji za dobro v človeški naravi, Kant navede njen smoter kot elemente namena človeka in ga razdeli v tri razrede z vsemi njim pripadajočimi atributi. 1. K živalskosti kot prvemu smotru človekove narave uvrsti pregrehe in druge instinktivne smotrnosti narave. Človeškost je kot prvi zares velik smoter, nosilec (ne)srečnosti. Ko si skuša priskrbeti vrednost v mnenjih drugih, naleti na ljubosumnost, tekmovalnost, ter druge nepotrebne pregrehe. Kot zadnje navaja osebnost, ki je gonilo samovolje, ki sama sebi zadošča. Problem prve je, da ne korenini v umu, druga sicer korenini v praktičnem umu, vendar služi le drugim gonilom, tretja pa sama zase korenini v praktičnem, to je zakonodaj nem umu. Vse tri smotrnosti človeka, spadajo k možnostim človeške narave, vendar se le prvi dve, ki sta sicer nesmotrni v uporabi, ki pa ju človek nikakor ne more izbrisati, nanašata na uporabo svobodne volje.

Nagnjenost k zlu pogojuje dejstvo, da je dobro pridobljeno, zlo pa prevzeto. Tu je govor samo o nagnjenosti k pravemu moralnemu zlu, ki ima svoje jedro v odstopanju maksim od moralne postave, kar je glaven razlog za to, da v izkušnji prepoznamo zlo oz., da sploh neko dejanje razumemo kot takšno, to je to, po čemer lahko rečemo, da je človek naravno nagnjen k zlu. Toda v čem je ta gesta, s katero Kant zlo osamosvoji. Kant navaja tri moduse zla, pri čemer, prva dva še nista prava, pri njima gre enostavno za zlo kot patološko dejanje.

Prvič, šibkost človeške narave, šibkost, zaradi katere se človek vda nagnjenjem, patološkim vzgibom, kljub svoji volji po dobrem. Volja je torej dobra, toda izvedba tega dobrega je spodletela. To je nek motiv zla, ki se vleče, na primer in med drugim, skozi celo krščansko tradicijo. Meso prevlada nad duhom, nad dobro voljo.

Drugi patološki modus zla, zadeva nečistost človeške volje. Tu problem ni v razhajanju med maksimo in izvedbo. Za objekt volje imamo dobro in smo tudi dovolj močni, da ga izvajamo, toda tako ne delujemo iz spoštovanja moralnega zakona in zgolj zaradi njega, kot tudi ne iz dolžnosti, temveč iz samoljubja, zaradi določenih osebnih interesov, ker pričakujemo, da nam bo to v življenju koristilo. Ni dovolj, da delujem v skladu z dolžnostjo, delovati je treba izključno iz dolžnosti, dokazati je treba neobstoj kakršnega koli nečistega nagiba za to dejanje.

Tretji modus je neiskrenost in ki je v osnovi zlobe. Je akt, s katerim moralni zakon sprejmem v sprevrnjeni obliki: »Imenuje se lahko tudi sprevrnjenost človeškega srca, ker sprevrne naravni red glede na nagibe nekega svobodnega hotenja, in čeprav s tem še lahko veljajo zakonsko dobra dejanja, je vendar skozi to, pokvarjen način mišljenja v svojem korenu in človek bo zato označen kot zel.« 

Prvi človek dobrih navad je naravno dober človek, drugi ima postavo ob vsakem času za najvišjo gonilo. Prvi se postave drži le po črki, drugi po duhu. Človek tudi ob dobrih dejanjih tako vendarle ostaja zel, zakaj maksima, po kateri presojamo, je v nasprotju z postavo. K zlu spadajo samo moralne zmožnosti svobodne volje, zato ni nič naravno zlo, razen tistega, kar je naše lastno dejanje. Nagnjenost k zlu, ki je temelj našega protizakonskega dejanja – pregrehe, to dejanje, ki je v formalnem pomenu prirojeno, sprejema našo najvišjo maksimo.

Človek je po naravi zel, zaveda se moralne postave, a je kljub temu sprejel v svojo maksimo odstopanje od nje. Da je zel po naravi, velja zanj, če ga obravnavamo v njegovem rodu, takšna nagnjenost pa je lahko ukoreninjena v človeku le skozi njegova dejanja (v naravnem stanju pa tudi drugače: civilizirano stanje, država), temeljni problem tega zla je, da ga ne moremo postavljati ne v čutnost, kot tudi ne v pokvarjenost moralno – zakonodajnega uma. Empirično nedokazljiva je razlika ali je človek dober ali zel, zakaj nezaznavna je v gonilih, ki jih človek sprejema v svojo maksimo, zaznavno je le v podrejanju, ki je edino, ki od obojega napravi za pogoj drugemu. Zel je lahko samo na način, ker sprevrača naravni red gonil (materije maksim), pri njihovem sprejemanju v svoje maksime, kar je temelj zla v svobodni volji. Radikalno zlo, pa je takšno zato, ker kvari temelj vseh drugih maksim, hkrati pa naj poudarim, da radikalno, ne pomeni, da je takšno po kakovosti, se pravi ni to najskrajnejša oblika zla, temveč je takšno, ki je sprejeto na podlagi odločitve. Če je to tisto najbolj skrajno, presodite sami. Konec koncev neizpodbitno velja, da: » …smo vsi grešili, in da ga ni, ki bi delal dobro.«
 
Izvor zla je lahko v različnih plasteh človekove narave. Za Zelanda so to nihala. Kant se ne sklicuje na izvirni greh Adama in Eve. V 20. stoletju imamo drugačno izkušnjo kot jo je imel Kant. Vsako nasilno izključevanje ali vključevanje – integratizem kdo vzame kot zlonamerno.  

Za Kanta razlog zla ne more tičati v nobenem objektu, ki bi zahteval neko hotenje skozi moralnost, v kateremkoli naravnem nagnjenju, temveč samo v pravilu, katerega hotenje daje samemu sebi v uporabo svobodo, to pomeni v maksimi. 

Nagnjenost za dobro ali zlo, je v vsakem od nas in v človeškem rodu, kot celoti. Zanimivo je, da je Kant v svoj konstrukciji zgodovine napredovanje svobode povezal neposredno z zlom. Postati, pomeni neposredno se odpreti za zlo. Zgodovina svobode se začenja z zlom, človek pa tak postane šele v interakciji z drugimi ljudmi. Kljub temu da civilizacija napreduje, to ni nujno za moralo posameznika. 

Hinduisti menijo, da zlo sploh ne obstaja, da le-ta prebiva le v svetu človeku lastne iluzije, oz.  svetu fenomenov. Kantova umska religija torej ni naravna, ampak moralna teologija. To religiozno formo morale Kant razvija iz dvojne narave človeka. Če bi bilo zlo nujno, ne bi bili zanj moralno odgovorni. S tega stališča Kant spreminja osnovne nauke v čisto religijo morale: ideal moralne popolnosti človeka, rešene po ključu ljubezni.

Kantova koncepcija zavrne biblijsko zastavitev zla. 1. izvor zla se opisuje kot začetek zla v človeški naravi in sicer preko izvirnega greha, padca prvih dveh ljudi. 2. predpostavlja obstoj božjega zakona, ki na drugi strani zahteva pojem čistosti, nedolžnosti. Zlo se rodi, ko nedolž nost prestopi njej predpisano mejo in sicer tako, da je bila zapeljana. 3. Biblija se izogne postavitvi zla v človeka samega. Kant nagnjenost k zlu prepozna v subjektivnem temelju svobode. Svobodne izbire ni brez možnosti izbire zla. Človek se mora pokoriti zakonu, ki si ga nalaga praktični um. Če  tega človek ne stori, se poda v nedrje zla. Zlobni človek je sam izbral svojo slabost, izbral je zlo, v aktu svobodne izbire je sam izbral nesvobodo: »To, kar je v tej optiki storilo krščanstvo, je, je osvoboditev človeka od svobode.« Za Kanta zlo postane avtonomno, ker le tako razume odločitev za zlo kot transcendentalno. Radikalno zlo, ni najbolj skrajno zlo, temveč tisto zlo, za katerega se odločimo zavestno in namerno. Pri Kantu Če bi ljudje živeli dlje časa, bi to le podaljševalo nenehne boje s številnimi težavami. 

Leibniz Essai de Théodicée sur la bonté de Dieu, la liberté de l'homme et l'origine du mal ("Eseji iz teodiceje o Božji dobroti, človeški  svobodi in izvoru zla", 1710.).

Filozofi pogosto dekonstruirajo pojmovanja svojih predhodnikov, da bi oblikovali svoja. Tako Rolf-Peter Horstmann pokaže, da je skupno izhodišče Fichteja, Schellinga in Hegla poskus preseganja tradicionalnih, novoveških standardov racionalnosti in spoprijem z elementi Kantove teoretske filozofije. Gre za poskus teorije naravne, predfilozofske zavesti oz.  rekonstrukcija naravnega pojmovanja sveta. 

5.4 Gospostvo Heglovega absolutnega duha 

Tudi Heglovi nasledniki so dekonstruirali Heglov nauk, da bi njegove ostanke postavili na noge. V Heglovi fenomenologiji 19. stoletja spoznavanje sistema predpostavlja izkustvo (nem. Er-fahrung – kar je na poti pridobljeno) 1. odisejade duha, ki jo je treba predelati, dokler se ne pokaže celota in 2. dolgo hojo po poti, ki jo je treba večkrat prehoditi; predvsem zato, ker je celota sistema vede eno samo gibanje duha. V njem duh najprej spoznava vedo sploh, svojo odsvojitev in predmetni element, ki je čisto vedenje sebstva o sebi, nato pa čisto logiko. Fenomenologija predstavlja nastajajoče vedenje absoluta. Za Hegla je fenomenologija duha priprava za vedo, ki obsega vse manifestno različne, v bistvu pa identične podobe duha. To še ni absoluten uvid v resnico kot celoto, saj je potrebno v fenomenologiji prepoznati predvsem princip ali predmetni element, ki je »obča sebevednost v svojem absolutnem nasprotku«. Predmetnega elementa Hegel ne predstavi kot kako določno predstavo, pač pa ga izvaja skozi različne podobe duha in to kot samo naravo metode logike, ki je predpostavka oni čisti logiki kot spekulativni filozofiji. 

Zato ne zadostuje, če fenomenologijo duha razumemo zgolj kot posebne podobe zavesti, samozavedanja, uma in duha. Duh je pri Heglu gibljivi predmet raziskovanja samega sebe. Vedoča  dialektična metoda je obenem logika stvari. Hegel prihaja do vrhovne sinteze zato, ker stvar po sebi postaja stvar za nas, ker se duhovna notranjost pozunanji, implicitni pomeni  se v samozavesti predstavijo in pojmovno dojamejo, nasprotja pa se uskladijo. Zaradi vpliva Hegla še vedno verjamemo v dokončno transparentnost – razvidnost dogajanja. Večina priznava le običajno duhovnost (ind. Sem), ne pa čiste (ind. Rigpa). Morda nas to spoznanje čaka šele posthumno.     

Duh prepoznava samega sebe skozi svoje bivšosti. V tem je njegova dialektična, spekulativna logika in zaključen – enciklopedičen sistem znanja. Fenomenologija predstavlja nastajajoče vedenje absoluta. Za Hegla je fenomenologija duha priprava za vedo, ki obsega vse manifestno različne, v bistvu pa identične podobe duha. To še ni absoluten uvid v resnico kot celoto, saj je potrebno v fenomenologiji prepoznati predvsem princip ali predmetni element, ki je »obča sebevednost v svojem absolutnem nasprotku«. Njegova metoda je dvojno gibanje ponotranjenja in povnanjenja.  

Substanca postane v Heglovi filozofiji subjekt, ko se absolutni duh zaveda samega sebe. V sklepnem odstavku svojih berlinskih Predavanj o logiki iz leta 1831 Hegel pravi: »Narava […] na sebi nosi znamenje lastnega samoizničenja«. V Enciklopediji govori o prehodu od filozofije narave k filozofiji duha. Poudari tendenco narave k samonegaciji in samorazdvaja nju/samoodpravitvi in k razcepitvi sebe nase in na svojega Drugega kot Duha. Že v svojih predhodnih delih je Hegel večkrat označi kot »nemoč« ali »šibkost« (Ohnmacht) narave.  

Podoben odnos kot med Platonom in Aristotelom je tudi med Heglom in Marxom. Prvi se vzpenja v nebesa, drugi pa na zemljo, prvi k idejam, drugi k družbeni empiriji. Vendar pa so nauki Marxa, Engelsa, Lenina,… vodili do novega razočaranja. Zato je W. Churchill dejal:  "Socializem je filozofija neuspeha, prepričanje nevednosti in evangelij zavisti! Njegova ključna vrlina je enakost v bedi." Trump pa je s svojo triumfalno nevednostjo za zgodovino pretvoril ameriške sanje v uspešno neumnost za svet. 

Dolar (2017) interpretira Hegla podobno kot Lacan in Žižek. Heglov duh ne napreduje. Negacija negacije ničesar ne posreduje. Substanca je subjekt le tako, da subjekt substanco kot podstat razkroji. Kot vemo iz zgodovine filozofije so substance lahko elementi, atomi, ideje, forma (forme), bog, res cogitans, monada, jaz, sebstvo, duh oz. um, substanca dela kot večno živi ogenj. Substanca pa je večna, nespremenljiva, bistveno identitetna, neskončna, načelna. Dialektika je pravzaprav ironija, ki izstavi ravno nasprotno od pričakovanega. Zanikanje zakona neprotislovnosti pomeni, da na istem kraju istočasno nastajajo nove reči. Že Quintilijan je rekel, da je treba vsako izjavo razumeti (še) v nasprotni intenci od tega, kar pove. Subjekt metafizično substanco kot statično podlago razkroji. Razsvetljenstvo pokaže plehkost pojma koristnosti. Hegla je treba brati naprej in nazaj. Kaj je bistveno, se izkaže šele naknadno. Duh se najde v paradoksni intenci 'duh je kost'. Ne velja 'spirit lost, spirit found. Če je skrivnost sporazuma nesporazum, je skrivnost nesporazuma sporazum glede na to, kako 'obrat' razumemo. 

Razsvetljenski filozofi so bili prepričani, da je resnica ena sama, in da so  jo oni spoznali. Z izobrazbo kot Bildung je vsem dostopna. Vsak lahko ugovarja, vendar pa demokratični dogovor ni izključen. Tudi Marx in Engels sta verjela v pozitivni iztek zgodovine. Razsvetljen ski filozofi so verjeli v napredek uma, človeške sreče in blaginje, 1. In 2. svetovna vojna pa sta pokazali na nevarnost uničenja.  Horkheimer in Adorno (2002) pa analizirata razsvetljen stvo kot množično prevaro. Nacizem je reduciral ne-arijce na ne-kulturo – Unbildung znotraj civiliziranega barbarstva. Eksistencializem je izraz stiske zaradi neodpravljivega občutka negotovosti. 
5.5. Eksistencializem in filozofija življenja

V 19. in 20. stoletju filozofijo življenja predstavljajo Wilhelm Dilthey, Friederich Nietzsche, Klages, Pann, Henri Bergon, Berdjajev, Simmel,  Max Scheler. Zastopniki življenja so bili še zdravnik Albert Schweizer, logoterapevt Viktor Emil Frankl in njegovi nasledniki npr. Lukasova, antropolog Erich Fromm, itd. Ženske filozofinje že po defaultu zagovarjajo življenje.   Eksistencialistično filozofijo pa zastopajo Kierkegaard, Unamuno, Ortega y Gasset, Karl Jaspers, Martin Heide gger, Gabriel Marcel, Jean Paul Sartre, Albert Camus.
  
Opazimo, da eksistencializem ni edina filozofija življenje. Pri opredeljevanju eksistencializma nastane vprašanje, ali šteti k njim le tiste, ki se za to smer sami priznavajo ali tudi tiste, ki se ne. Zgodovina filozofije jih vzame širše. Za življenje so se opredeljevali tisti misleci, ki so rekli življenju da in ne ne. Sem sodijo tudi humanisti, vitalisti, (solidarnostni) personalisti, intuitivisti, voluntaristi,… Smemo tudi kaj zanikati, a ne življenja samega. Življenja ni brez  težav in trpljenja. 

5.5.1 Soeren Kierkegaard stavi na dostopnost božjega kraljestva za vsakega 

Kierkegaard (1813-1855)  kritizira pasivno, konformno, hipokritsko, pohujšljivo in pogansko vero (A), zastopa pa avtentično, paradoksalno, nenehno dejavno in predano v odnosu z Bogom (lat. totus tuum) (B). Ne vrača vstopnice bogu kot nekateri Dostojevskijevi junaki 
(npr. Ivan, Kirilov), ampak prevzema od njega Postavo zadolževanja za ljubezen. Zanj je neposredna, začasna, minljiva ljubezen kot eros prevedljiva v ljubezen kot agape. Ponovitev že zato ni enoznačen pojem, ker je zanj (Kierkegaard 1998) sinteza med odprtost jo in zaprtostjo, med možnostjo in nujnostjo. V svetu duha velja, da samo tisti, ki dela, zasluži kruh. V materialnem svetu mnogi jedo kruh ne da bi si ga zaslužili. V  svetu duha je večni božanski red, tukaj sonce ne sije enako na pravičnega in nepravičnega. (prim. Mt 5,45) V duhu je ponavljanje, ker je v njem vse mogoče. V  duhu potujemo hitreje kot z vlakom  (Kierkegaard, 1987, str. 57.) To nam dokazujejo obrati, ki so možni le v ljubezni in veri. Vprašal se je, v čem je moja podobnost s Kristusom.   
Pri poglabljanju v Kierkegaardovo filozofijo se vedno znova prepričamo, da mu ne gre za zaključen sistem, ampak večno postajanje, dojemanje njegove misli na način stapljanja označevalca z označenim, ko forma zavesti funkcionira po principu mitskega mišljenja, ko absorbirana beseda človeka pretrese in ga hkrati spreminja. Bralec je tako pomemben člen Kierkegaardove filozofije, ki bi bila mrtva, če slednji globini misli ne bi prisluhnil in se osebnostno vpel v njegovo izkušnjo. V času preživelosti velikih sistemov v postmoderni družbi, katere specifika je razsrediščenost, fragmentarnost, razkroj subjekta, apolinično, ki se izreka v jeziku Dioniza – Kierkegaardovo delo tako pridobi poseben status življenjske filozofije, ki od bralca zahteva aktivnost nasproti zgolj pasivni recepciji informacij.

Človek ni ideja, ampak je živo bitje; najprej zgolj-biva, zgolj-je, šele nato se ustvarja da-postane-nekaj, da-je oz kaj-je ali kaj-naj-bo, vendar vedno iz sebe. To Kierkegaardovo postajanje od biti iz sebe (Kierkegaardu biti pomeni eksistirati) k bistvu. Ključni pojmi so: dialektika, smrt, tesnoba, krivda, greh, posamičnik, vera, svoboda itd. »Cilj vsake vzgoje je: svoboda, ker nosimo križ svobode.

»Človek je individuum in to kot tak hkrati samost in ves rod, tako da je celoten rod udeležen v posamez niku in posameznik v celotnem rodu« (Kierkegaard, 1998, str. 36). Po drugi strani gre predvsem za to, da odkrivamo v njegovem in našem duhovnem ozaveščanju iskanje poti naprej.  Človek je sporni bogoiskatelj. 

V Dnevniku za leto 1843 omenja Sørenu Kierkegaard, da je njegovega očeta, nekoč pograbil takšen obup, da je stopil na neki grič in glasno preklel Boga. Ta  greh ga je preganjal do zadnjega diha. Mladi Soeren je bil prepričan, da je vsa družina prekleta; v njej je umrlo petero izmed sedmih otrok. Vse to je samo še okrepilo njegov protestantski puritanizem. Sørenu niso dovolili, da bi se igral z drugimi otroki igral; prebijal je veliko časa pri očetu, čigar puritansko krščanska strogost nanj nikakor ni dobro vplivala. Mlademu Kierkegaardu so »v otroštvu naprtili vtise, ki so tudi očeta strli. Otrok, ki ga tako nesmiselno prisilijo misliti in čutiti kot Kierkegaard je kot 'samski, sebstveni in samotarski upornik' neizčrpen vir  plavanj proti toku konformizma dogmatskega dremeža, (avto)destruktivnih teženj in anomalij na videz dobro urejenega sveta. Po svojem razbijaštvu (Alleszermalmer so rekli že Kantu) je bil podoben Nietzscheju, ki se je prav tako sprl s sodobniki. V mladosti je živel uživaško – estetska faza zavesti, pozneje pa se je dokopal do teološke faze zavesti, ki vse razume. Umrl je za nevrološko motnji, ki mu je v celoti paralizirala telo.    

Življenje je (heraklitski) tek reke (Kierkegaard, 1987, str. 56.). V novem je nekaj starega in v starem je že zasnova za novo. Reka je simbol gibanja, ki se nikoli ne ponavlja (Heraklit, Kierkegaard, 1998). Zato tistim, ki se ne čutijo sposobne za določen poklic ali zakonsko poslanstvo svetuje, naj pustijo, da gredo stvari svojo pot, kar je Heideggrov Gelassenheit. »Upanje je očarljiva mladenka, ki spolzi skozi prste, spominjanje je lepa stara gospa, s katero si ne moremo kaj dosti pomagati, ponavljanje pa je ljubeča žena, ki se je človek nikoli ne naveliča« (Kierkegaard, 1987) Le v zakonski zvezi ljubezen ni dolgočasna.  

Apostol Pavel pravi: Ljubezen je potrpežljiva, dobrotljiva, ni nevoščljiva, ljubezen se ne ponaša, se ne napihuje, ni brezobzirna, ne išče svojega, se ne da razdražiti, ne misli hudega. Ne želi si krivice, želi pa si resnice. Vse opraviči, vse veruje, vse upa, vse prenese. Ljubezen nikoli ne mine.  (Pismo Korinčanom, 13). Iz tega izpelje Kierkegaard imperativ »ti moraš ljubiti«. Škoda je, da ne tekmujemo, kdo bo etično boljši kot je to predvidel Kierkegaard z zadolževanjem ljubiti drugega. Svoje zadolženosti ne moremo nikoli popolnoma izpolniti. Sleherni človek je resnično kriv pred vsemi in za vse; ljudje tega le ne vedo, a ko bi vedeli, bi takoj nastal raj na zemlji. ( F. M. Dostojevski; Bratje Karamazovi). Ta misel se sklada s Kierkegaardovim neskončnim zadolževanjem ljubezni za drugega. V metafiziki je svet predvidljiv. V Žižkovih vicih pa nas vedno kaj preseneča.

Začasna neposredna ljubezen ni zavarovana in zato pomeni skrito obupavanje, nesrečo, tesno bo. S tem utemeljuje Kierkegaard svojo zavrnitev neveste Regine Olsen in Don Juanovo nezadostnost menjavanja žensk. Že Moliere, Laclos, itd. so pokazali nevarnosti zapeljevanja. Napaka našega časa je, da organizira celo informacijsko industrijo zapeljevanja in s tem zadržuje moške in ženske v estetski fazi razvoja zavesti, namesto da bi spodbujala etično fazo dostojanstvenih medsebojnih odnosov in teološko fazo duhovnosti. Kot je znano je Kierkegaard zasnoval te tri faze zavesti, pri čemer je zagovornik teološke faze. Očitno pa je, da smo tem bolj sami čim višje se vzpenjamo.  

Bog se ravna po načelu enakosti. Kakršni smo do drugih, takšen je Bog z nami. Bog je milosten in strog in zato še danes poznamo bogaboječnost. Kierkegaard meni, da je do ozkosrčnih je strog in do ljudi odprtega srca je milosten. Je tehtnica in je tisti, ki vse vidi. 
Za Kierkegaarda je pomembno, da je ljubezen trajna, da omogoča duševni mir in varnost. Ni pa pomembno ali je srečna ali nesrečna. Kajti posamičnik v minljivi ljubezni obupava, pa naj bo navzven videti še tako srečna. V večni ljubezni ni strahu in trepeta. Ljubezen nas izgrajuje. Je kot skrivna govorica neizčrpna, neskončna, neskončna. Vse vzame in vse daje. Je neprimer ljiva. Vendar pa je krščanstvo tudi pohujšanje. Slabo je, če na to nismo opozorjeni. Abraham opravi lekcije iz obupa, ko koplje globoko v tišini božje milosti.    

Posamičnik alternativno niha med bitjo in ne-bitjo. Nekateri ljudje ne marajo biti to, kar so, zato tudi ne morejo postati. Morda bi bili radi kaj drugega. Človek nenehno izbira le med dvema alternativama, ki se medsebojno izključujeta. Zato obupavamo zaradi končnega, ki ni neskončno in obratno. 

Obupavanje je in ni bolezen za smrt. Obup je bolezen razkroja posamičnika od znotraj. Če posamičnik vztraja v paradoksu vere, ga premaga. Vsak (ne)zavedno in neizogibno obupava, ker je na vsaki strani dialektične bipolarnosti prekratek, tako na strani končnosti, ki je pomanjkanje neskončnosti kot neskončnosti, ki je pomanjkanje končnosti, tako v možnosti, ki je pomanjkanje nujnosti kot v nujnosti, ki je pomanjkanje možnosti. Samo zavedanje obupa le-tega le še poglablja. Pomaga samo to, da se posamičnik iz lastnih moči zasidra v možnostih Boga, ki so vsak trenutek na voljo. »Nasprotje obupa je vera. Ko je jaz v razmerju s samim seboj in hoče biti on sam, je zasidran v moči, ki ga je vzpostavila.« (Kierkegaard, 1987, str. 84)   

Spodbudna je zanj misel, da človek pred Bogom nima nikoli prav (Kierkegaard, (2003, 565-574). Evangelist Luka je na to temo sestavil posebno molitev, o kateri se Bogu zahvaljujemo in mu radostni priznavamo, da nimamo prav. Po skeptičnem spraševanju vesti na to pristaja mo. Danes si ljudje ne priznamo avtentične vesti, da smo za kaj krivi. Totalitarni režimi so ubijali našo vest. Celo odločilni dejavniki s svojih pozicij ne odstopijo zaradi slabih ali neustreznih dejanj. To pomeni, da zlepa ne razmišljajo eksistencialno, ker se to izključuje s posesivnostjo in nekrofilnostjo. Prav eksistenca kot prisotnost enega-vsega je temelj nadaljnje metafizike (Heidegger).  

Eksistencialno je najbolje za nas v smislu živi in pusti živeti drugim. Bog upošteva, da smo slabotna in krhka bitja. Odprta rana je zanj prav to, da si ne skušamo prikrivati tega bolečega občutka kot »trna v mesu«. Ljubiti bližnjega pomeni, da si do vseh ljudi enak. Pridobiš si mir, ker vsakega dopuščaš v njegovi različici. Dokler človek ne misli nikoli prav. Obupavanje  je oblika kljubovalnosti duha. Kierkegaard je rad korigiral sebe v dvomih in obupih, sodobnike v samozaverovanosti in posredno korigira nas, kadar smo preveč zapleteni v posvetno nemoč moči. 

Kierkegaard (2003, str. 574) spodbuja in tolaži tiste, ki vedo, da nimajo pred Bogom nikoli prav, na koncu knjige Ali ali: »ne zadržuj poleta svoje duše, ne prizadeni najboljšega v sebi, ne oslabi svojega duha s pol-željami in pol-mislimi. Vprašaj sebe in ne nehaj se spraševati, dokler  ne prideš do odgovora; kajti so reči, ki jih je moč mnogokrat dojeti in si jih priznati, mnogokrat hoteti in lotiti, pa vendar šele globoki notranji premiki, šele nepopisna zganjenost srca, šele ona ti zagotovi, da to, kar si spoznal, pripada tebi in da ti nobena moč tega ne more odvzeti; kajti le resnica, ki gradi je resnica zate«. 

Ne imeti prav in hkrati biti in ne-biti pripravljen na žrtev je paradoks. Zato Kierkegaard (2003a) analizira Abrahamovo navidezno žrtev sina Izaka drugače kot 1. Mojzesova knjiga (1Mz, 22, 1-19)  in Origen. Po Kierkegaardovi eksistencialni redukciji je Abraham sam s svojo absolutno dolžnostjo in dilemami, ki jih sproža. Absolutna odgovornost za svojo odlo čitev je zavita v molk skrivnosti oz. v skrivnost molka. Zato doživlja misterium tremendum (gr. tromeo, lat. tremo – trepetam) kot asimetrijo med seboj in Bogom, ki me gleda, sam ga pa ne morem videti. Je dar neskončne ljubezni (Derrida, 2003, 2007). O svojem nameravanem dejanju Abraham  z nikomur ne komunicira – ne s Saro, ne z Izakom in ne s služabnikom. Sprašuje se, ali je njegova ljubezen do sina višja od ljubezni do Boga. Je pred dilemo biti morilec ali nevernik. Pri Origenu Izak duhovno sodeluje z očetom Abrahamom podobno kot v novi zavezi Kristus s svojim Očetom. 
Kierkegaard je ves čas premišljeval o Abrahamovi nameravani žrtvi sina Izaka. Potem je vera ponovila obljubo: "V Izaku se ti bo imenovalo potomstvo," (1 Moj 21,12) in sicer bo tako številno kakor zrna peska na obali.  Abraham je v zadnjem trenutku žrtvoval ovna. Bog je zanj v človeških preizkusih nedostopen, po izvirnem krščanskem izročilu je pa z nami (Emanuel). Kierkegaardova subjektivnost je ena izmed pluralno možnih. Bog je milostljiv in strog. Mnogi med njimi tudi Kierkegaard imajo njegovo milostljivost za strogost.  prepričan je bil, da je samo svetost brezpogojne ljubezni garancija za naše posthumno božje kraljestvo.  
Literatura

- Kierkegaard, S. (1987a). Ponovitev. Filozofske drobtinice ali drobec filozofije. [spremna beseda Tine Hribar] Ljubljana, SM.
- Kierkegaard, S. (1987b). Bolezen za smrt. Krščanska psihološka razprava za spodbudo in prebujo in Trije spodbudni govori. Celje, Mohorjeva družba.
- Kierkegaard, S. (1998). Pojem tesnobe : preprosto psihološko nazorno razmišljanje v smeri dogmatičnega problema izvirnega greha.  V Ljubljani, Slovenska matica.
- Kierkegaard, S. (2005). Strah in trepet. Ljubljana, Društvo Apokalipsa..
- Kierkegaard, S. (2009). Etično-religiozni razpravici. Ljubljana: KUD Apokalipsa.
- Kierkegaard, S. (2003). Ali-ali. Ljubljana: Študentska založba.
- Kierkegaard, S. (2012). Dejanja ljubezni. Ljubljana, Družina. 

5.5.2 Henri Bergson (1859-1941)

Bergson je upornik proti tedaj prevladujočemu mehanicizmu in pozitivizmu. Ključni pojmi njegove misli so ustvarjalna evolucija, ki jo najdemo pozneje tudi pri T. de Chardinu, intuicija, elan vital, čas kot trajanje, ko spoznavamo samega sebe. Podobno kot Sartre zavrača to, kar je v nas mrtvo, statično.  Zavrača tudi industrijsko proizvodnjo vedno enakih izdelkov delavcev (homo faber). Razmišljal je o neposrednih danostih zavesti. Gre za tok notranjega življenja oz. reke doživetij pri Husserlu. To je kvalitativni univerzum. Intuicija priča za našo svobodo. Človek si sam oblikuje svoj značaj. Sta dve vrsti spomina: objektivni in celostni,  kjer subjektivno in objektivna stran sovpadeta. Mi smo le fragmenti celote, ki naj bi jo absolutno spoznali. Vitalnost je notranja sila evolucije, ki se nenehno razvija k vedno bolj kompleksnim oblikam v smislu prilagajanja okoliščinam. Seveda pa na svoji poti premaguje ovire. Bergsonov bog je nenehno ustvarjalen. Napisal je tudi knjigo Dva izvora morale in religije. Gre za odnos med zaprto in odprto družbo, o katerih je pozneje pisal Madžar Soroš. Zaprti morali se zoperstavlja odprta. Bergson je vplival tudi na nekatere teologe, psihologe, filozofe, esejiste. »Trajanje je 'prvotni nemir duše', ki želi objema Tistega, iz katerega je izšla. Vsako trajanje zahteva tudi vračanje. Vendar ne po isti poti, po kateri se je kot stvarnost manifestiralo pred našimi očmi. Vrnite v eno je možno le kot intuitivno dejanje, ki nosi enačaj duhovne simpatije. Vprašajmo se, kakšno je moje/tvoje/naše izkustvo trajanja.      

5.5.3 Karl Jaspers (1883-1969)
Jaspers je bil zaradi poroke z nemško Judinjo sumljiv nacističnim oblastem. Ker je bila njegova žena Judinja, se je moral po sprejetju nürnberških zakonih odpovedati profesuri, ker je bila njegova žena judovske, po vojni pa se je vrnil na univerzo. V povojnem delu Vprašanje o nemški krivdi je priznaval kolektivno odgovornost Nemcev za zločine Velikonemškega rajha. 
Uvrščamo ga med eksistencialiste delno zato, ker sta nanj vplivala Nietzsche in Kierkegaard, delno pa zato, ker je tema osebne svobode vsebovana v večini njegovih del. V Filozofiji je Jaspers podal svoj pogled in glavne teme zgodovine filozofije. Priznal je meje tedanje znanosti, ki jih z empirično metodo ne moremo preseči. Zato je izhajal iz vseobsežnega, ki se sestoji iz sveta šifer. V tem pojmu prepoznamo krščanskega skrivnostnega Boga, ki nam za časa življenja ni do konca razviden. Polemiziral je s tedanjo psihiatrijo, v katero je vpeljal biografsko metodo opisa pacientovih občutij. Tu se posameznik sooča z izbiro: ali se preda obupu ali pa zaupa 'skoku na slepo', kar odpira pot transcendentalnemu. Pri tem zaupanju se posameznika sooča s svojo popolno svobodno, avtentično eksistenco. 
Transcendenca zanj obstaja izven sveta časa in prostora. Šteli so ga za monista, čeprav je sam nenehno poudarjal nujnost priznanja veljavnosti obeh nasproti stoječih konceptov subjektivnosti in objektivnosti. 
Čeprav ni bil konfesionalno veren, je krščanska tradicija vplivala nanj zlasti misleca Mojster Eckhart in Nikolaj Kuzanski. Jaspers je izhajal iz filozofske vere (Filosophische Glaube). Upošteval je tudi vzhodne, budistične nauke podobno kot Gustav Jung. Razvil je teorijo o dobi osi, obdobju znatnega filozofskega in verskega razvoja v Mediteranu, Indiji in na Kitajskem, ki je trajalo med 6. in 4. stol. pr. n. št.. V javnosti je polemiziral s teologom Rudolfom Bultmannom, ko je  kritiziral njegovo "demitologizacijo" krščanstva. Jaspers je obširno pisal o nevarnosti za človeško svobodo zaradi razhajanja med tehnologijo, gospodar stvom in politiko.  
Jaspers je znal filozofijo približati laični javnosti: radijske oddaje Uvod v filozofijo, knjižni deli Veliki filozofi in Kaj je filozofija? Spraševal se je po Izvoru in ciljih zgodovine. Pri njem je študiral hermenevtični fenomenolog Paul Ricoeur.  Po svetovnonazorski orientaciji je bil humanist, zato je odločno nasprotoval totalitarizmom in opozarjal na nevarnost tehnokracije, v kateri so ljudje zgolj posamezniki zgolj instrumenti za dosego ozkih ideoloških ciljev. Obenem je dvomil v množično demokracijo. Politična oblast bi morala biti omejena in hkrati zagotavljati individualno svobodo posameznikov. Bolj kot glas večine je cenil elito izobražencev, ki naj bi vodili družbo. 
Vprašanje, kje je meja med obvladovanjem in gospodovalnostjo, predpostavlja odgovor na vprašanje, kaj je meja. Seveda obstaja tudi za mejo več definicij in razumevanj. Trias (2005) definira človeka kot prebivalca meje (gr. peras, lat. limes, angl. limit, border), ker ga etično poziva, naj realizira svoje bistvo ali bistva in ga/jih uskladi z načinom avtentičnega bivanja. Meja je mejno stanje ali mejna situacija (Grenzsituation pri Jaspersu). Ker je vsaka meja dvojna meja, ki nekaj ločuje in povezuje in  vzpostavlja tostran in onkraj, razlikujemo več vrst meja. Te so trdne, mehke, premične in nepremične, jasne, razločne, zabrisane itn. Meja med obvladljivim in neobvladljivim, obvladanim in neobvladanim se spreminja, podobno tudi meja med gospostvom in obvladovanjem. Meje so poleg tega tudi absurdne in protislovne, kadar niso v skladu z  razvojem človeške družbe. Zato imajo meje pozitivno in negativno vlogo. Jaspers je človekovo končnost uvidel v mejni situaciji, medtem ko je brezmejnost (Anaksimandrov apeiron) opredelil v 'vseobsežnem'.   
Stremljenje k tehnično popolni, total(itar)ni komunikaciji prezre njen eksistencialni temelj.   Jaspers  (2000) razlikuje med eksistenčno in eksistencialno komunikacijo, ki pa ju zaradi pozabe biti (Heideggerjev izraz) mnogi zamenjujejo. Ker komunikacija povezuje mišljenje in delovanje posameznika, ni vseeno, kakšne lastnosti imata komunikator in komunikant. Znotraj eksistenčne ali konformne komunikacije delamo, verujemo in mislimo uniformno. Eksistencialno komunikacijo (nem. Daseinskommunikation) pa določa notranja povezanost v sobivanju ljubezni,  za katero je značilna samota, ki vključuje čakanje,  potrpljenje in  tvega nje. Gre za paradoks biti sam in za boj za vrednote, s katerimi skušamo drugega sprejemati, ne pa uničiti. V mejnih situacijah (nem. Grenzsituationen) se posameznik odloči za smrt, kot Sokrat, ali za izgon,  kot Solženicin in drugi disidenti. Svobodna komunikacija je tako smiselna kot celovita. 
Literatura

- Jaspers, Karl (1980). Die massgebenden Menschen: Sokrates - Buddha - Konfuzius – Jesus. Beograd, Zodijak.
- Jaspers, Karl (2000). O pogojih in možnostih novega humanizma. Ljubljana, Društvo Apokalipsa. 
5.5.4 Friedrich Nietzsche (1844-1900) v boju za veselje do življenja 

Ne govorimo zaman o Nietzschejevem evangeliju. Nietzschejeva 'vesela znanost' sicer po sarkastičnosti do metafizičnosti racionalnih struktur, sestopa k otroku (po kameli in levu), vendar pa v tej težnji ni operativna.  Nietzsche (2005) podaja neusmiljeno psihološko analizo duha časa, ki podira in izpodkopava vse velike ideje in ideale evropskega izročila, tako da jih zoperstavlja bedni, vsakdanji materialni realnosti ter jih na ta način ponižuje in smeši. Cilj te kritike je propad obstoječega evropskega človeka in njegova preustvaritev v novega (nad)človeka prihodnosti. Prav zato, ker Nietzsche na prvi strani zapiše: »V svoji hiši živim, nikogar še nisem za zgled jemal,« ostaja njegova »vesela znanost« v nenehnem, polemičnem dialogu z zapuščino filozofske racionalne metafizike. In vendar si je Nietzsche za svoj zgled vzel Schopenhauerja (v delu Schopenhauer vzgojitelj), drugi avtorji kot sta npr. Heidegger in Deleuze pa so se zgledovali po Nietzscheju. 

Vesela znanost se nanaša na veselo oznanilo, da je Bog mrtev. To je metoda tragikoparadije prevrednotenja vseh vrednot. Delo znanosti je oblast nad stvarmi. Nietzscheja zanima, kako se rešiti iz brezna bolnega nesmisla. Zato piše veselo znanost v času svoje največje devitaliza cije. Volja do oblasti bistveno določa našo eksistenco.  Nietzsche sicer ni ideolog nacizma kot so mu očitali. Nevarno pa je, da njegova življenjska sla postane totalitarno nasilna. Nietzsche je človeka sicer želel osvoboditi od odvisnosti in strahospoštovanju Boga, vendar pa je njegov občutek trpek, boleč. Pod vtisom prevelike odgovornosti za morilsko dejanje se je duševno zlomil.  

Nietzsche (2005) je takšno »znanost« že živel. Izpoveduje se: »Življenje me ni razočaralo! Iz leta v leto ga čutim, da je čedalje resničnejše, željnejše poželenja in skrivnostnejše – od dne va, ko je prišla nadme velika osvoboditeljica, misel, da bi moglo biti življenje poskus spoznavajočega in ne dolžnost, ne prekletstvo, ne goljufija! In spoznanje samo: /... / zame je svet nevarnosti in zmag, kjer imajo tudi junaška občutja svoja plesišča in borišča. Z načelom 'življenje kot pripomoček spoznavanja', v srcu človek ne more biti samo pogumen, temveč celo veselo živeti in se radostno smejati!« 

Prav to pa poznokapitalistični kibernetski upravljalski stroj prezira – z vso brezčutnostjo in strahotno zaslepljenostjo. Z zanikanjem človeške, družbene, zgodovinske in naravne resničnosti usodno ogroža življenje samo in grozi z njegovim uničenjem. Pred našimi očmi se življenje samo proletarizira.

Nietzschejeva napoved o zatonu modernega človeka, dvatisočletnega moralnega in duhovnega gibanja in razvrednotenja najvišjih vrednot, se uresničuje. Bog je očitno še kako mrtev. Živimo prežeti z ničem. Izgubili smo življenjski smisel, s tem pa tudi vrednost življenja. Vladata nam brezdušna znanost in tehnika, katere imperativ je zgolj delovati, dosegati rezultate. Torej je imel Nietzsche še kako prav, ko je zapisal: "Moderni človek iz izkušenj verjame zdaj v to zdaj v drugo vrednoto, potem pa jo opusti. Krog preseženih in opuščenih vrednot je čedalje večji. Vedno bolj je opaziti praznino in revščino vrednot."

Še vedno ne vidimo 'nihilizma kot grozljivega gosta', ki se je pokazal kot množično stanje duha zahodne civilizacije, ki se izgublja v bivanjski brezsmiselnosti. Osnovna človeška vprašanja osmišljajo naš obstoj.

Nietzsche se rad 'udeležuje naše gimnazijske mature'. Ob poznavanju navedenih Nietzschejevih del so vprašanja za temo Nietzschejeva religija so primerna tudi za življenjski izpit v tretjem življenjskem obdobju. 

- Ali sploh razumemo porajanje religij iz vsemogočnega srca vesolja?
- Filozofi, sociologi, psihologi,… religije samo različno interpretiramo, kako pa funkcionirajo
človeške vezi oz. odnosi (brez njih)?  
- Kaj nam lahko sporoči Nietzsche iz 2. polovice 19. stoletja v 21. stoletje?
- Kako si lahko prilagaja vsakokratna po-nietzshejanska generacija njegova času neprimerna premišljevanja za primerna?
-  Če je Bog mrtev, kako je lahko (bolni in nepopolni) človek še živ?
- Kako bi sodobnik Freud psihoanaliziral patološki primer Nietzsche?
- Kakšna je resnica o in v religiji? Smo bolj svobodni znotraj religije ali onkraj religije?
- Je Nietzschejevo križanje Kristusa z Dionizem upravičeno?
- Kako vemo, v koga ali kaj verjamemo?
- Kako lahko živimo sproščeno in veselo, če smo pod stalnim nadzorom nevidnega velikega brata?
- Ali nam predstava jutranje zarje v svetovni noči daje upanje? 
- Kdo se danes zanaša na voljo do moči in kdo vse občuti nemoč do brezupa?
- Če so bog, Nietzsche, svetovni proletariat  že mrtvi in životari le prekariat, kdo je živ?  
- Če smo morilci boga, kakšno moralno kazen za to plačujemo?
- Ali je življenje onkraj dobrega in zla samo iluzija?
- Iz katerega duha se porajajo naša dejanja (in nehanja): iz glasbe, naroda in države, absurda (Camus), populizma, strahu pred prihodnostjo (Galimbertijevi skvoterji), poganstva oz. malikov, občutja lepega in vzvišenega (Kant), svetobolja (Schopenhauer), krščanstva, komunizma, samouničevanja, življenja, …?
-	Kakšen je odnos med  človeškim, nečloveškim, prečloveškim (sentimentalizmu), nadčloveškim, transhumanim človekom in  človekom iz podtalja (Dostojevski).  

Citati iz Nietzschejevih del: 

- Na dnu se vsak človek dobro zaveda, da je unikatno bitje, ki ima le eno priložnost na zemlji; in po nikakršnem izjemnem naključju se takšna čudovita slikovita podoba raznolikosti, kakršen je on, ne more ponoviti še enkrat. Kar ga ne ubije, ga okrepi (Nietzsche).

Odlomek iz dela Rojstvo tragedije iz duha glasbe: »Medtem ko je butanje bitke pri Wörthu grmelo čez Evropo, je tuhtavec in ugankar, ki mu pripada očetovstvo te knjige (Nietzsche sam o sebi), tičal v enem od alpskih zakotij, hudo zamrežen in zaprežen v tuhtanje in uganke, potemtakem zelo v skrbeh in ob enem brez skrbi, in si zapisoval misli o Grkih – jedro nenavadne in težko razumljive knjige, kateri je namenjena ta pozna uvodna (ali spremna) beseda.
Nekaj tednov pozneje: in že je bil tudi sam pod obzidjem Metza, še zmeraj zapreden v vpraša je, ki jih je zastavil o domnevni ˝vedrini ˝ Grkov in grške umetnosti; dokler se ni nazadnje, v mesecu največje napetosti, ko so se v Versaillesu pogajali o miru, umiril tudi sam, se počasi popravljal po bolezni, ki jo je prinesel z bojišča, in sam pri sebi dokončno dognal.«  
6.	Kakor je Descartesa mučil dvom, je Kierkegaarda mučil obup. Oba psihična pojava sta demonska. Oba se da premagati z vero v Boga. Pri Descartesu je to resnicoljubni racionalni bog, pri Kierkegaardu pa brezpogojno krščanski. Descartes se je naveličal sholastičnih disputov o tem, ali besede kaj označujejo po realistični teoriji pojmov ali ničesar, ker so prazen zvok (flatus vocis). Te teorije ne vodijo do eksaktnih resnic, ki jih je terjal novi vek.
Za stoike, Plotina, Avguština, Descartesa, Pascala, Kiekegaarda, Dostojevskega in idealiste  sta najpomembnejši notranja resnica in svoboda kot indikatorja resničnega življenja kot svetlobe, luči, razsvetljenja, ekstaze.  Nasprotno pa materialisti cenijo zunanje življenje, če je potrebno tudi s (političnim) angažiranjem. Za revolucionarje prihaja luč iz prihodnosti.    
Ugotovili smo že, da se antični motivi v zgodovini književnosti ponavljajo. Pedro Calderon de la Barca,  rojen v Madridu leta 1600, ki je ustvarjal v obdobju baroka, zlati dobi španske književnosti, je napisal dramo Življenje je sen. Že Heraklit je ugotovil, da živimo kakor v sanjah. Étienne de La Boétie je napisal esej o prostovoljnem suženjstvu (Discours de la servitude volontaire). Prostovoljno suženjstvo je uvedel kapitalizem. Mezdni delavci pa so delno podobni Platonovim sužnjem, ki to niso le po družbenem statusu, ampak predvsem po lastni izbiri, vendar pa tega niti ne vedo. Šele pronicljivi novoveški misleci kot so Kierke gaard, Nietzsche, Dostojevski so odkril motive za zavračanje svobode iz navidezno človeko ljubnih motivov. In šele Jean Paul Sartre je odkril, da svoboda ni le boleče spregledanje sončne svetlobe, ampak je predvsem nekakšna težko razložljiva in prenosljiva absurdna zveza človeka kot bitja zase (fr. pour soi) s svetom kot bivajočim za druge ali celo po sebi (en soi). Eksistencializem je humanizem pod pogojem, da je človek svoj lastni projekt, ki ga realizira do svoje smrti.   
Nietzschejeva dela
- Nietzsche Friedrich (1995): Rojstvo tragedije iz duha glasbe. Ljubljana, Karantanija.
- Nietzsche Friedrich (2004): Jutranja zarja. Misli o moralnih predsodkih. 
- Nietzsche Friedrich (2005):Vesela znanost. Ljubljana, SM. 
- Nietzsche Friedrich (2005): Tako je govoril Zaratustra knjiga za vsakogar in nikogar. Ljubljana, SM.
- Nietzsche Friedrich : Onstran dobrega in zlega.
- Nietzsche Friedrich (1989): Antikrist.
- Nietzsche Friedrich : Primer Wagner.
- Nietzsche Friedrich : H genealogiji morale.
- Nietzsche Friedrich (2004):Volja do moči. Poskus prevrednotenja vseh vrednot.  Ljubljana, SM. 
- Nietzsche Friedrich (2016): O prihodnosti naših izobraževalnih ustanov. Gornja Radgona. 
- Nietzsche Friedrich (2015): Gospodarji zemlje. Phainomena 
- Nietzsche Friedrich (2007): Času neprimerna premišljevanja. [Del 2, O koristi in škodi zgodovine za življenje]. Ljubljana, SM.
- Nietzsche Friedrich (2006): Somrak malikov ali Kako filozofiramo s kladivom. Ljubljana, SM.
- Nietzsche Friedrich (2005): Človeško, prečloveško : [knjiga za svobodne duhove] : v spomin Voltairu ob obletnici njegove smrti 30. maja 1778. Ljubljana, SM. 
5.5.5 Ali je Martin Heidegger prebolel metafiziko? 
Heidegger (1889 – 1976) je eden najpomembnejših sodobnih nemških in evropskih filozofe mov. Študiral je na Univerzi v Freiburgu pod mentorstvom Edmunda Husserla, utemeljitelja filozofske smeri fenomenologije. Tam je leta 1928 postal profesor. Imel je neizmeren vpliv na številne filozofe in filozofske usmeritve, ki so prišle za njim. Njegova dela veljajo za temelje eksistencializma, dekonstruktivizma, hermenevtike in postmodernizma. Nekateri izmed njegovih študentov so bili Hans-Georg Gadamer, Hans Jonas, Emmanuel Levinas, Hannah Arendt, Leo Strauss, Xavier Zubiri in Karl Löwith. Po drugi strani je seznam tistih, ki so njegovo filozofijo študi rali in jo vključevali v svoja dela še daljši, med njimi so tako zveneča imena kot je Maurice Merleau-Ponty, Jean-Paul Sartre, Jacques Derrida, Michel Foucault, Jean-Luc Nancy in Philippe Lacoue-Labarthe itd. 

Heidegger je preinterpretiral je domala vso dosedanjo metafiziko, tako da jo je po eni strani podgradil po drugi pa presegel z razlikovanjem biti in bivajočega. To je t. im. ontološka diferenca. O tem, ali mu je uspela, so še danes kontraverzna stališča. Spraševanje po nečem drugem temeljnem, ga je privedlo do breztemeljnega, brezdomovinskega. Drugačna teorija  pomeni v filozofiji drugačno prakso. Prvič je tematiziral človeka kot tu-bit (nem. Da Sein) v času.  Biti subjekt je za Marxa pomenilo nastajanje revolucionarne prakse. Tu-bit je posledica obrata. Lahko je neosebna (nem man) ali avtentična. Neosebna tu-bit ima vulgarni odnos do časa. Le človek se zaveda svoje smrtnosti kot končnosti. Stvari so zanj razpoložljive, priročne (zu-handene) ali pred-ročne (vor-handene). Človeku, ki zna prisluhniti biti, se le-ta razkriva v resnici. Heidegger je kritik metafizične in logične resnice kot ustreznosti (korespondence, adekvatnosti) v smislu resnice kot razkrivanja – aletheia. Metafizična resnica je zanj pozaba biti. Tehnike, ki nas brez-temeljno ogroža, se ne da premagati. Na bitno-zgodovinski način nam je usojena. Z njo izzivamo naravne energije in jih zoperstavlja mo naravi npr. pri eksplo ziji atomske bombe. Naša tu-bitna značilnost je skrb (Sorge). V njej se kaže odgovor nost za svet. V naši sproščeni drži do biti (Gelasenheit) se ji pustimo voditi. Ker ni mogoče doseči kartezijanske gotovosti, se učimo živeti na majavih tleh brez nevroze, histerije, panike.          

Včasih so ljudje na vprašanje, 'kje si' odgovarjali s 'tukaj sem'. Iz te antične zasnove je Heidegger izpeljal 'tu-bit'. Heidegger je podoben Diogenu, ki je človeka iskal z lučjo. To pa ni več lumen naturale razuma, ampak samorazkrivanje biti same.  Izraz 'tukaj sem' je obenem Heideggrova tu-bit za smrt. Tu-bit je tudi so-bit, ker človek živi v skupnosti. Naš prekmurski pisatelj Flisar je izumil tudi sintagmo 'tam biti'. Ko je zdravnik iz Ljubljane šel tja, v Afganistan, iskat svoj ljubo, je tam našel svojo srečno smrt. 

Heidegger bivajočega ne ločuje od biti (kot Parmenid), ampak ga le razlikuje, kar pomeni, da sta povezana. Sledi poetičnemu nagovoru biti kot svoji muzi. Ne nagovarja ga Diotima ali sokratska vest – daimon, ampak Hannah Arendt, ki je bila sprva njegova učenka na seminarju, pozneje pa samostojna dopisna 'kritična sodelavka' iz ZDA. Tudi Sartre je imel stalno sodelavko Simon de Beauvoir. Ima poleg vloge osebnega navdiha kot Propercijeva Klavdija, Dantejeva Beatrice, itd.  tudi strokovnega. 

Metafizika je razlagala spremenljiv svet s poimenovanjem nečesa nespremenjljivega. Če danes te podvojitve sveta ne priznamo več, je to po eni strani prednost, po drugi strani pa totalna nevarnost za totalno uničenje sveta. Protislovje, ki je svetu imanentno, pomeni nevarnost totalnega uničenja. Negacija  substancialne  miselnosti  vodi  do  relacijske-funkcijske. Substanca že sama po sebi pomeni notranjo relacijo - causa sui, ki pa je notranje protislovna, kot npr. Aristotelov prvi gibalec. 

Heidegger je priznal, da ne bi bilo potrebno toliko zapletenega premišljevanja, če bi ljudje znali prisluhniti biti, da bi se odločali za preproste rešitve in se naučili živeti na majavih tleh družbene negotovosti. Če Heidegger tradicionalne metafizike ni prebolel, velja, da je že Kant preventivno napisal Prolegomeno za novo metafiziko. Narava je v metafiziki umna, sestavljena, hierarhično urejena, vzročno pogojena, ponavljajoča, zakonita,  predvidljiva, kar pa v današnji postmetafiziki ni.

Kako bi interpretirali Heideggrove najpopularnejše citate: 
»Jezik je hiša biti.« »Človek je gospodar bitij. Človek je pastir Biti.« 
Kaj pomeni pri Heideggru pozaba biti? 

Kakšno je vaše stališče do različnih konceptov biti: 
1. Bit, čista bit, - brez vsakega podrobnejšega določila. V svoji nedoločeni neposrednosti je enaka le sami sebi in tudi ne neenaka nasproti drugemu, niti znotraj sebe niti navzven nima nobene različnosti. Če bi bilo prisotno kakršno koli določilo ali vsebina, ki bi bila v njej razlikovana ali spričo katere bi bila postavljena kot različna od drugega, bit ne bi ostala v svoji čistosti. Je čista nedoločnost in praznina. V njej ni ničesar zreti, če je tu sploh moč govoriti o zrenju; ali, je le to čisto, prazno zrenje samo. V njej prav tako ni ničesar misliti, ali, prav tako je le to prazno mišljenje. Bit, nedoločeno neposredno je dejansko nič in ne več ne manj kot nič. (citirano po; Hegel, Znanost logike I., 2001). 

2. Navedite razlike s 1. Parmenidovim stališčem: bit je, ne-biti pa ni in se misliti ne da, 
In Hamletovim: Biti ali ne-biti, to je zdaj vprašanje.   

3. Heidegger (1998, str. 96-97, 2010) opredeljuje bit po 'dialektično hermenevtičnih' nasprotnih dvojicah:
- Seme, najpraznejše in bogastvo
- Najobčejše in edinstveno
- Najrazumljivejše in najbolj skrito
- Najbolj rabljeno in izvirajoče
- Najzanesljivejše in brez-temeljno
- Najbolj pozabljeno in ponotranjenje
- Najbolj povedano in molčevanje
- Najbolj poljubno in neizogibno
- Sklepna beseda in imenovalna beseda.

Heidegger je kot pajek, ki prede pojmovno interpretativne mreže iz preje predhodnih filozofov in vanje skuša ujeti dogodke. Toda kaj vse so lahko ti dogodki  in kako mišljenje izpolnjuje svojo nalogo, da prispeva k izkušnjam mišljenja, je še odprto vprašanje. 
  
Resnica nima le ontološkega pomena bivanja, ampak tudi spoznavno-hermenevtičnega in (filozofsko in formalno)logičnega. Filozofija stremi k resnici, ker išče uglašenost.  Pri Heideggru ima izraz resnica pet pomenov: 1. resnica je znamenje izjav o bivajočem, 2. resnica kot izjava npr. 2 X 2 – 4, 3. resnica je  spoznanje samo, 4. celota izjav o nekem stanju; 5. Resnica v pomenu dejanskega, takšnega, kakršno je. 

Etimološki izvor slovenske besede 'resnica' je odkrivanje, znanstveno-logični pomen pa je natančnost oz. enoznačnost.  Nlp meta-jezik je usmerjen proti neupravičenim zmotam vsakdanjega jezika kamor sodijo naši nezavedni mehanizmi posploševanja, popačenja in izbrisi, ki izhajajo iz 4 vrst Baconovih idolov, ki smo jih opredelili na strani 56.   

Heidegger je med drugim dejal: živi z vsem srcem, ker gre skozi njega življenje. Sam te misli ni razvil, jo je pa na podlagi njegove filozofije razvil švicarski psihiater in eksistencialni psiholog Ludwig Binswanger. Sedaj in tukaj ljubimo tedaj, ko že v tem času slišimo molčanje smrti. Občutimo njeno imanenco v življenju. Smo potopljeni v preobilje ljubezni. Tu-bit je nad skrbjo. Ljubezen je pra-srečanje (nem. Ur-begegnung)

Nancy (2012) s konceptom singularno-pluralne biti na nek način izpolnjuje nalogo mišljenja, ki si jo zastavlja Martin Heidegger. Ko Nancy najde izvorno izpostavo (fr. exposition za razliko od postavitve v nemški klasični filozofiji), so-bivanje, so-delovanje, sočustvovanje, komunikacijo v skupnosti (lat. communitas, nem. Gemeinschaft) ne žaluje več za metafiziko, saj se nahaja v vedrini. Zaveda pa se, da razcepov ni odpravil. 
Literatura

- Badiou Alain, Tomšič, Samo (2004). (Spre)vrnitev filozofije same. Filozofski vestnik, volume 25, issue 3, str. 21-36.    
- Botton, Alain de (2001). Utehe filozofije. Ljubljana, Vale Novak.
- Damasio, A. R. (2008). Markič, O. avtor dodatnega besedila. Iskanje Spinoze : veselje, ža- lost in čuteči možgani : spremna beseda Olga Markič]. 1. izd. Ljubljana : Krtina. 
- Descartes Rene (2007). Razprava o metodi. (orig. Discours de la methode). Ljubljana, Založba ZRC, ZRC SAZU.
- Descartes Rene (200?). Meditacije o prvi filozofiji. (Meditationes de prima philosophia). Ljubljana, CZ.
- Eagleton, Terry (2013). Zakaj je imel Marx prav? Ljubljana, MK. 
-	Foucault Michel (2010). Besede in reči. Ljubljana, SH.
- Heidegger, Martin (1998, 2010). Zgodovina biti. Ljubljana, Nova revija, Phainomena.
- Heidegger, Martin (2017). Kaj se pravi misliti? Ljubljana, Filozofska fakulteta.
- Montaigne Michel (1960, 1998). Eseji. Ljubljana, MK.
- Nancy, Jean Luc (2012). Singularno pluralna bit. Ljubljana, Apokalipsa. 
- Voltaire (2009) Filozofske zgodbe. Ljubljana MK.
- Voltaire (2003). Kandid ali optimizem. MK.

5.5.6 Angažma Jeana Paula Sartra (1905-1980)
Sartre se je začel uveljaviti s svojo filozofijo že pred drugo svetovno vojno. Pod Husserlovim vplivom je napisal delo z O domišljiji (de l'Imagination). Po vojni pa je izšlo njegovo glavno delo Bit in nič (L' Etre et le Neant). Pisal je tudi drame npr. Muhe, Zid, Zaprta vrata, Hudič in ljubi bog. Ker zanj Boga ni, ga uvrščamo med ateistične eksistencialiste. Za svoja dejanja je vsak absolutno odgovoren. V Kritiki dialektičnega uma je v eksistencializem skušal vključiti nedogmatski marksizem. Zanj je eksistenca pred esenco, kar pomeni, da je sedanja situacija, v kateri se posameznik nahaja, pred vso preteklo zgodovino.  V tem duhu je izdajal tudi revijo Situationes, kjer analizira aktualne politične dogodke.   Človek je bitje za sebe (pour soi) nasproti objektivnim predmetom, ki so po sebi (en soi). Vendar posameznik lahko tudi inertno životari kot 'nepokopan mrtvec'. Značilen je tudi njegov stavek 'pekel, to so drugi'. Druge lahko 'petrificiramo' s pogledom in jih s tem zanikamo. Levinas je trdil obratno, 'obličje drugega je izvor etike' sočutja.  Sartre trdi, da je njegov eksistencializem humanizem. 
Značilna je njegova teza: človek ni to, kar je in je to, kar ni. To je zato, ker je ambivalentno razpet med bit in nič. »Človek je tisto, kar naredi iz sebe, ker je lastni projekt«. Obstajamo, tako da komuniciramo (Watzlawick: ne moremo ne komunicirati). Šele po smrti lahko posameznika definiramo. Eksistenca je pred esenco prav zato, ker ni vnaprejšnje človeške narave. Posameznik se šele sčasoma poistoveti z nečim: npr. da zase trdi, da je dober človek. To spominja na Lockovo empiristično tezo zavesti kot praznega lista (lat. tabula rasa). Ker je človek absolutno svoboden, je odgovoren zase, za to, kar postane, t. j. za  kaj se naredi in za vse ljudi, saj s svojimi odločitvami vpliva na sočloveka in širšo družbo. S seboj izbiramo tudi druge, s katerimi posamezniki bomo komunicirali in kako. »Izbrati si, da boš to ali ono, sočasno pomeni potrditi vrednost tistega, kar smo izbrali, zakaj nikoli ne moremo izbrati slabega«. Nič ne more biti dobro za nas, kar ni dobro za vse.« Pri vsakem odločanju bi morali imeti pred očmi predvsem dobrobit za skupnost. Sartre je prvi izpostavil pomen nenehne angažiranosti (fr. engagement). Človek je vržen v svet in obenem v prihodnost. Sartrova teorija svobodne izbire je obenem absurdna, ker je takšna njegova povezava s svetom. Njegovi eksistenciali so negativni v smislu tesnobe, gnusa, depresije. 
Sartrov knjižni opus 
-L'Imagination (1936): Domišljija.
-L'Être et le Néant (1943): Bit in nič.
-Critique de la raison dialectique (1960): Kritika dialektičnega uma
-Esquisse d'une théorie des émotions (1939): Oris teorije čustev (p. Slavica Jesenovec Petrović, Borut Petrović Jesenovec, Bojan Žalec, 2007)
-L' Existentialisme est un humanisme (1946): Eksistencionalizem je vrsta humanizma 
- Situations I - X (1947–1974): Situacije I - X (
- Qu'est-ce que la littérature ? (1947): Kaj je književnost
- Primer odgovorne književnosti Baudelaire (1947) Saint Genet, comédien et martyr (1952):  Sveti Genet, igralec in mučenik.

5.7 Zasnova politične filozofije zgodovine

Vprašajmo se, kakšen oris politične filozofije zgodovine bi nastal. Že H. Arendt je v Kantovih zlasti treh kritičnih delih iskala zasnove za možen koncept politike. Od antike dalje je aktualna tudi politična filozofija. Državni filozofi, ki povedo, kakšna bi morala biti država so Platon (Zakoni), Aristotel (Politika), Ciceron (Štirje govori proti Katilini (In Catilinam orationes IV), Avguštin (O božjem mestu - De civitate dei), Machiavelli (Vladar, Il principe), Voltaire s svojim seznamom razsvetljenih absolutistov, Fichte je po padcu Napoleona v Zaprti trgovski državi spoznal, da Nemčija potrebuje močno posredovanje države, ki obvladuje vse vidike socialnega in gospodarskega življenja. W. F. Hegel (Oris filozofije pravice (Grundlinie der Philosophie des Rechts), Vladimir Iljić Lenin (Država in revolucija), Edvard Kardelj (utemeljitelj samoupravnega socializma), Ivan Ilyin (About the Future Russia,1948, ki predvideva Putinovo oblast) z zavzemanjem za ruski nacionalizem, pravoslavjem in trdo roko oblasti, ki pa ni nujno absolutistična v smislu carjev.  

Medtem ko kraljevska oz. državna, ki hoče stvari urediti (Platon, Avguštin, Hegel), pa jih nomadska (Kierkegaard, Nietzsche, Pascal, Bergson) želi dojemati procesno. Prva stremi h gotovosti, druga k ohranitvi življenja.  Aristotel išče možnost pomiritve med obema.

Marksistična misel revolucionarne akcije se je pokazala v (pred)zgodovinski praksi nasilna. Terjala je velikanske človeške smrtne žrtve v vseh državah, kjer se je odvijala. Ostala je daleč stran od Frommove produktivne ljubezni. Marxovo opredmetenje sveta in sebe je potekalo brez počlovečenja medsebojnih odnosov. Ni osvobajala od nobene diagnosticiranih odtujitev kot so ekonomska, politična, kulturno-osebna, duhovna. Kljub temu, da se je pokazala analiza mehanizmov delovanja kapitalizma kot pravilna (Eagleton, 2013), pa zanje še vedno ni ustrezne rešitve. 

Do danes je nastala že kar obsežna zgodovina marksističnega družboslovja, ki je na tem mestu ne bomo obnavljali. Naj spomnim le na nekatera dela. Iz Frankfurtske šole je  najbolj poznano delo Adorna in Horkheimerja Dialektika razsvetljenstva, ki razglaša konec razsvetljenstva in začetek 'kulturne industrije'. V Jugoslaviji sta od l. 1963 do 74 delovali Korčulanska šola in kritični misleci revije Praksis. Poznamo dela Balibar, Althusser: Kako brati Kapital, Eagletonov Zakaj je imel Marx prav; Bloch, Rossi, Debenjak O spreminjanju sveta, itd. V njem navedeni na novo interpretirajo 11 Marxovih in Engelsovih tez o Feuerbachu.
 
Zgodovina se ni razvijala v smeri poenostavljanja birokratskih in upravno-proceduralnih postopkov do nastanka komunizma oz. komunitarizma (skupnost kot Gemeinschaft), ampak v smeri večje tehnobirokratske zapletenosti odnosov. Revolucionarni človek ni bil novi človek (lat. homo novus) iz jekla, ampak homo barbarus s prelivanjem krvi pri eliminiranju sovražnikov.         

Škoda je, da države ne znajo izkoristiti pozitivne energije, ki se sprosti v gledalcih ob športnih uspehih reprezentantov. Prav šport kaže, kako bi država-nacija lahko socialno in gospodarsko prosperirala, če bi bili državljani optimalizirani. Filozofijo športa pri nas razvija Lev Kreft. Ugled nogometa v svetu narašča. Nedavno svetovno prvenstvo v nogometu je pokazal, da rimsko geslo 'kruha in iger' še velja, ker je veččutni človek še vedno kriterij svetovnega in lokalnega dogajanja.  

Odgovor na vprašanje, kaj pomeni misliti politiko, ni enoznačen. Misliti pomeni za vsakega filozofa nekaj drugega: za Parmenida je to biti, za Heraklita odkrivanje dvojnega gibanja navzgor in navzdol, za Platona je gledanje in razvrščanje idej, za Aristotela razlaganje realnosti s štirimi vzroki, za Kanta preverjanje meja izkustva, za Hegla spoznavanje drugobiti kot svoje, za Marxa iznajdevanje možnosti revolucioniranje celotne družbene realnosti. Heidegger misli na interakcijo med bitjo in tu-bitjo v t. im ontološki razliki. Pozni Heidegger odklanja identifikacijo mišljenja s pesniškim mišljenjem. Mislimo vedno na nekaj, ker je zavest vedno o nečem. Bit sama pozabi nase. Odklanja tudi mišljenje kot predstavljanje. Filozofija se v svetu ni uspela realizirati. Po koncu metafizike se nizajo razprave o njenem koncu. Njen konec bi pomenil konec človeka, zgodovine, utopično nerazvojno stanje, ki ga slika Dostojevski v Snu smešnega človeka.   

Znan je latinski izrek historia magistra vitae est. Če se že želimo iz zgodovine česa naučiti, si  zastavimo vprašanje, ali in kako razumemo in mislimo zgodovino. O tem lahko konzultiramo Kanta, Hegla, Marxa in Heideggerja,…  Za Kanta je človek grčav les, ki se neumorno trudi za večni mir, za Hegla je zgodovina tudi groba, ker pohodi na svoji poti 'marsikak individualni cvet'. Za Marxa smo šele v grobi predzgodovini, ker je 'nasilje babica vsake nove družbe'. Za Heideggerja, ki je poučeval filozofijo na Univerzi pred in po drugi svetovni vojni je zgodovina nedokončano vojno stanje razpoložljivosti človeka za (vojno) tehnologijo in mahinacije. Za Hannah Arendt smo še v stanju totalitarnega ne-mišljenja. Skratka: zgodovina je šele utopična zamisel komunistov oz. komunitarcev. Gre za spoprijemanje z najbolj oddalje nim, izmikajočim in celo odtujenim, k čemur naj bi se vrnili domov. Juriši na nebo so se  posrečili le začasno. 

Za razsvetljene filozofe je bila zgodovina razumsko obvladljiva. Vendar pa je bilo to stališče naravnega prava po naravnih potrebah. Pri izhodišču želja, pa se meja med upravičenimi naravnimi in neupravičenimi umetnimi potrebami zamegli, kar posledično vodi k izgubljanju zgodovinskega kompasa. Zgodovina neumnosti in nevednosti je brezmejna. Pametni smo, kadar smo zmerni in nismo redundančno prezasičeni z informacijami. Dobivamo vsakovrstne nasvete, a ne vemo, kateri so nam pisani na kožo, ker tega ne preverimo na lastnem telesu. Ne vemo, koliko časa bomo vzdržali eksperiment sveta (lat. experimentum mundi) in lastni boj na življenje in smrt. Pojem izkustva je širši. Ne gre samo za empirične izkušnje o dejstvih po različnih področjih svojih dejavnosti, ampak tudi za izkušnje možnosti po pričakovanjih npr. po samouresničeni prerokbi.   

Človek je že vso zgodovino izročen delnim spoznanjem in iz njih sklepa na celoto, pri čemer je v nenehni nevarnosti zamenjave dela za celoto (lat. pars pro toto). O tem govori indijska pripovedka o tem, kako je 5 modrecev otipavalo slona. Dokler bit pozablja sama nase, Heidegger pa je odvisen od razkrivanja biti same, kar označuje tudi grški izraz aletheia, se tudi mišljenje izmika mišljenju. Naloga mišljenja pa je, da razvija svoje izkušnje pri razkrivanju biti. Takšna filozofija je netransparentna.  Tako pridemo do enakega sklepa kot teologija. Kakor je skrivnost bit, tako je tudi Bog. Ob koncu življenja je Heidegger dejal »samo še kakšen bog nas lahko reši«. Kot Horkheimer in Adorno med drugo svetovno vojno, je tudi Heidegger po vojni opazil konec razsvetljenske vere, da nas razum lahko obvaruje pred nevarnostjo uničevalnih učinkov razvoja tehnike.    

6. Plejada prodornih žensk filozofinj

Trnova pot Alme Sodnik (1896-1969) do akademske kariere

Alma je prva slovenska akademska filozofinja, ki se je prebijala do naslova docentke in mesta predavateljice na Filozofski fakulteti v Ljubljani v času, ki ženskim znanstvenicam ni bil naklonjen. Bila je učenka Franceta Vebra in Meinonga. Kot je zapisal Frane Jerman (1987, 148) v Slovenski filozofski pameti »je šla čez Golgoto nasprotovanj«. Ko je svoj repertoar predavanj razširila iz novoveške filozofije na antiko, sem bil tudi jaz v 60. letih kot pisec teh Skriptov…, deležen njenih predavanj o Aristotelu.  Njeni Izbrani spisi o filozofiji so izšli posthumno. 

Cvetka Hedžet Toth (*1948) zavzeta predavatejica za pravični svet 

Cvetka je bila učenka Vojana Rusa. Predava filozofijo na Filozofski fakulteti. Prepričana je, da je totalitarizem simbol "pogube človeštva". Povsod uničuje bistvo človeka.  Meje med dobrim in zlim so zelo krhke, ker sta oba "nenavadno prepletena", kakor sta ugotovila že Dostojevski in Rushdie. Zato dobro kaj hitro postane zlo. 

Predmet avtoričine knjige (2018) je sodobna meščanska filozofija s frankfurtsko šolo marksiz ma in nekateri vidni teologi. V njenem lastnem filozofskem sistemu prevladuje etika. Le-to terja naš razklani in notranje napeti čas zahteva etiko. Njene temelje vidi v skupnosti, solidarnosti, poštenosti, enakopravnosti, svobodi in zvestobi samemu sebi. Ohranja vrednote revolucionarne tradicije in narodnoosvobodilnega boja, uveljavlja antropologijo uporništva in se naravnost razglaša za prepričano levičarko in ateistko. Kritična je do deviacij v preteklosti, od holokavsta do vsakršnega nasilja, zastavlja si vprašanja, zakaj je propadel socializem in kakšno družbo bi si želeli v prihodnosti. Nasprotuje politizacijam in absolutizacijam. Zaveda se, kakšno moč imajo fundamentalizmi, vse svetovne religije se namreč po njenem mnenju gibljejo med toleranco in nasiljem.
Pri uporabi dialektične metode se nenehno zaveda možnosti protislovij ter predvideva, da se osebni, družbeni in naravni pojavi lahko obrnejo v svoje nasprotje. Lepo zveneče besede marsikdaj prikrivajo notranji razkroj, marsikaj se zrodilo, dobro se vse prehitro obrne v zlo. V avtoričinem etičnem sistemu so ohranjene tudi metafizični temelji za politične filozofije, ki kritično razlagajo in oblike neoliberalnega kapitalizma, procese globalizacije, populizma in vsakršne nestrpnosti. Njene pogoste sintagme so kobiličarski kapitalizem, levičarsko prevarantstvo, salonska levica, kaviar levica in samosvoj tuhtač označuje današnjo realnost.
V Demaskirajočih tendencah analizira tudi teoretičarke Susan Sontag, Hannah Arendt, Simo ne Weil in pisateljico Virginia Woolf. Spominja se Maruše Krese, slovenske pesnice, pisateljice in esejistke, ki je vedno znova romala v kraje, kjer so divjale vojne in so bili pokoli, genocid in bombardiranje. Želela je omiliti gorje, tako da je prizadetim vsakokrat pripeljala pomoč, hrano in zdravila. Njeno prizadevanje je bilo slišati kot klic, da je treba vojno enkrat za vselej ustaviti in končati. Evropski projekt Ženske z vizijo jo je leta 2007 uvrstil med sto najvplivnejših žensk na svetu. Cevtkina generacija je bila leta 1968 priprav ljena jurišati na samo nebo. Borili so se za več demokracije in več socializma. Verjeli so v vseobsegajočo moč politike in na koncu ostali (kot Aleksander Makedonski?) praznih rok.
"Kar smo se trajno naučili iz tistih nemirnih let 1968–1971, je vsekakor to, da moramo vsakokrat obstoječe stanje družbe razbrati iz njenih obrobij oz. na njenih mejah, ta trenutek s prekarnostjo, naraščajočo revščino, brezposelnostjo, nemočnimi penzionisti. Skratka za te z obrobja gre, izrinjence, dobesedno za avtsajderje." S tem se sekularizirano približa božji logiki, ki iz porazov naredi zmago. po Frančišek ugotovi, »velika ljubezen Boga  iz zavrže nega potegne rešitev«, »iz svojega zavrženega Sina nas vse reši«. Na tem mestu logika poraza pade. Jezus na to spomni voditelje ljudstva, ko navaja Spise: »Kamen, ki so ga zidarji zavrgli, je postal vogelni kamen; Gospod je to naredil in je čudovito v naših očeh.«

Cvetka Hedžet Tóth je zagovornica sočutja in nasprotnica vsakršne absolutizacije. Njena etika omogoča avtonomijo, neodvisnost in svobodo. Pomeni organizirano medčloveškost, razliko vanje med dobrim in zlom, možnost pristnega domovanja ter most med ljudmi. Je ena izmed tistih avtorjev (Schwezer, Fromm), ki zagovarjajo afirmativni odnos do življenja. zavzema se za osebno popolnost in družbeno pravičnost.
Za revijo Zarja je dala naslednji intervju: Filozofija ostaja temelj humanistike. Za študij tega področja se odločajo zelo čuteči, senzibilni ljudje in vedno jim skušam dati podporo za njihovo odločitev študirati filozofijo. Filozofija omogoča določene preobrazbene možnosti: to, da človek postaja bolj strpen, plemenit, da sesuva mehanizme v njem samem, ki ga pehajo v cinizem, relativizem, nihilizem ali celo okrutnost. Zlasti moralna filozofija je sredstvo proti pozverinjenju človeka. V 20. stoletju je človeštvo podivjalo (Verwilderung po Sloterdijku). Tothova tudi poudarja, da je človekovo dojemanje – dušo, duha –, razumeti onkraj levega in desnega, onkraj delitev med verujočimi in neverujočimi. V tej točki nastajajo nesporazumi.

Naj spomnimo: Resolucija Evropskega parlamenta z dne 2. aprila 2009 o evropski zavesti in totalitarizmu, ki so jo sprejeli tudi nacionalni parlamenti držav članic EU, odklanja tri totalitarizme 2. svetovne vojne kot so nacizem, fašizem in komunizem. Skoraj 10 let po Resoluciji se totalitarizem zopet krepi v okviru desnih političnih populističnih gibanj. 

-Hedžet Toth Cvetka (2018). Demaskirajoče tendence. Ljubljana, Znanstvena knjižnica FF. 
Hribar Spomenka (*1941) je začela študirati na Filozofski fakulteti v Ljubljani l. 1960 (A filozofija, A sociologija), magistrirala leta 1968, doktorirala pa leta 1996 na FDV v Ljubljani s temo Svetotvornost poezije (hermenevtična analiza Kocbekove poezije in drugih njegovih tekstov).
S študijskim kolegom Tinetom Hribarjem se je poročila 1963 in imata še danes temeljno skupno filozofijo. Njen esej Krivda in greh problematizirala ravnanje revolucije med vojno in po njej, posebej povojne likvidacije iz Avstrije vrnjenih kolaborantov z okupatorji med vojno in civilistov. Zaradi njenega eseja je bil Kocbekov zbornik več kot dve leti v »bunkerju« in je lahko izšel šele l. 1987. Zaradi tega eseja je bila tudi izključena iz ZKS. V eseju je namreč zahtevala pietetno obravnavo vseh mrtvih, tudi po vojni likvidiranih domobrancev in drugih kolaborantov ter civilistov, postavitev skupnega spomenika vsem vojnim in povojnim žrtvam. V slovenski politični prostor je vnesla idejo narodne sprave. Nesmiselno je, da se tudi v postsocializmu vedemo po načelu »Kdor ni z nami, je proti nam!«, s čimer  nadaljujemo medsebojno sovraštvo iz II. svetovne vojne. To sta s Tinetom trdila tudi po proslavi Dneva državnosti 23. 12. 2019. Brez sprave in enotnosti nova Slovenija ne bo obstala.  
Bila je med pobudniki ustanovitve Nove revije in od leta 1988 do 1990 tudi njena odgovorna urednica. Prav tako je bila med pobudniki ustanovitve in aktivna članica Odbora za varstvo človekovih pravic, ki je nastal ob aretaciji Janeza Janše oziroma četverice, sojene pred vojaškim sodiščem v Ljubljani.
Na prvih (demokratičnih) volitvah je bila izvoljena na listi Slovenske demokratične zveze in bila vodja njenega poslanskega kluba. Sprva je sodelovala pri nastajanju samostojne Slovenije, podobno kot njen mož Tine Hribar. Na naslednjih volitvah l. 1992 pa ni več kandidirala za poslanko. Ves čas problematizira enostranske dogme slovenske levice in desnice. 
Za svoje zasluge jo je predsednik RS odlikoval z najvišjim državnim odlikovanjem (»zlati red za zasluge R Slovenije«). Prejela je tudi priznanje SEEMO; leta 2014 pa priznanje državljan/ ka Evrope«.
Po upokojitvi občasno objavlja v revijah in dnevnem časopisu s članki in analizami pojavov, ki kažejo na politične nepravilnosti. Utira poti v prihodnost slovenske nacije.
Nekatera dela
•	Vrednote mladih in resnica časa, CZ, Ljubljana 1970;
•	Meje sociologije, Obzorja Maribor, Maribor 1972;
•	Ubiti očeta, Obzorja Maribor, Maribor 1983;
•	Edvard Kocbek in križarsko gibanje, Obzorja Maribor, Maribor 1990;
•	Krivda in greh (Kocbekov zbornik), Obzorja Maribor, Maribor 1987;

Marija Švajncer (*1949) je Mariborčanka. Od leta 1993 pa je predavala Zgodovino filozofije II in etiko. Njena dela so: Etika I (1995), Ciril Zlobec – pesnik ljubezni (1995), Spoznavanje in modrovanje (1999), Esej o zlu (2002), Človek, življenje in filozofija (2009), Vpogled v azijsko duhovnost (2012). V knjigi Grdi filozofi (2018) Švajncerjeva parafrazira Nietzsche jevo pojmovanje grdega. Moški  je na dnu duše le hudoben, ženska pa je tam grda. Grdi filozofi so tisti, ki so polni predsodkov in ozkosrčnosti. Enkat se zgražajo nad Judi, drugič nad žensko, pa nad ljudmi drugačne polti. Švajncerjeva pokaže na njihove elemente nemorale, antisemitizma, antifeminizma, rasizma, podcenjevanja živali in dvoličnosti. Ponuja pa tudi dobre strani njihove filozofije. Njena metoda je deskriptivna in problemska. Na začetku predstavitve grdosti posameznih filozofov včasih na kratko navede poglavitna spoznanja in prepoznavna znamenja, s tem pa eksplicitno in implicitno tudi razloge, zakaj v zgodovini filozofije kljub vsemu veljajo za pomembne. Ni vse, kar so povedali filozofi, suho zlato. Kot Piaget tudi Švajncerjeva (2018) ve, da so se v čem motili ali kaj enostransko in ideološko povedali.  Na ta način čisti teren za spoznanje dobrega v njihovi  kulturni dediščini. 

Leta 1944 je Simone de Beauvoir (1908-1986) napisala svoj prvi filozofski esej, Pyrrhus et Cinéas, razpravo o eksistencialistični etiki. Z raziskovanjem eksistencializma je nadaljevala leta 1947 v drugem eseju, Pour une morale de l'ambiguïté, ki je verjetno najboljši uvod v francoski eksistencializem. Zaradi enostavnosti ostaja razumljiv - v nasprotju z zapletenim Sartrovim Being and Nothingness. Beauvoir pojasni nedoslednosti, ki so jih mnogi, vključno s Sartrom, odkrili v velikih eksistencialističnih delih, kot je Being and Nothingness. V eseju se loti tudi eksistencialistične dileme med absolutno svobodo in omejitvami okoliščin.[6]
Ob koncu druge svetovne vojne sta Beauvoir in Sartre urejala politično revijo Les Temps Modernes, ki jo je Sartre ustanovil z Mauriceom Merleau-Pontyjem in drugimi avtorji. Beauvoir je v reviji objavljala lastno delo in uvodoma raziskovala ideje, preden jih je oblikovala v eseje in knjige. Njena so-urednica je ostala do smrti.
Drugi spol, objavljen v francoščini, zastavi feministični eksistencializem, ki narekuje moralno revolucijo. Kot eksistencialistka je Beauvoir verjela, da pride eksistenca pred esenco; ne rodiš se kot ženska, temveč ženska postaneš. V analizi se osredotoča na hegeljanski koncept Drugega. Tu se nanaša na (družbeno) konstrukcijo Ženske kot tipičnega Drugega, ki jo Beauvoir identificira kot temelj zatiranja žensk. Velika začetnica D nakazuje popolnoma drugega. Beauvoir je zapisala, da so ženske enako sposobne odločanja kot moški, zato se lahko povzdignejo nad imanenco, ki so ji bile prepuščene, in dosežejo transcendenco, položaj, v katerem oseba prevzame odgovornost zase in za svet, v katerem izbere svobodo.
Poglavja Drugega spola so najprej izhajala v Les Temps modernes junija leta 1949. V Franciji je drugi del izšel nekaj mesecev za prvim. V ZDA je izšel kot The Second Sex kmalu, saj ga je Howard Parshley hitro prevedel na pobudo Blanche Knopf, žene založnika Alfreda A. Knopfa. Ker je Parshley slabo govoril francoščino in je slabo poznal filozofijo je popačil njeno sporočilo. Še leta za tem je Knopf preprečeval točnejši prevod dela in odklanjal vse ponudbe, trudu eksistensialističnih učenjakov navkljub. Nov prevod je izšel šele leta 2009, ob 60. obletnici prvotne izdaje. Šele v drugem prevodu je mogoče čutiti vpliv Hegla in Marxa nanjo.
Beauvoirjeva  je predhodnica seksualno feminizma. V poglavju »Ženska: mit in resničnost«  zastopnoce drugega spola so trdili, da so moški iz žensk ustvarili Drugega tako, da so jim pripisali lažno avro »skrivnostnosti«. To jim je služilo za izgovor, da jih ne morejo razumeti ali jim pomagati. Tovrstno stereotipiziranje se je v družbah vedno odvijalo s strani hierarhično nadrejenih skupin proti podrejenim skupinam, tudi na podlagi drugih identitetnih kategorij, kot so rasa, razred in religija, vendar pa najočitneje na podlagi družbenega spola, preko katerega so moški stereotipizirali ženske in organizirali patriarhalno družbo.
Beauvoirjeva je trdila, da se je ženske pogosto obravnavalo kot odklonske, abnormalne. Celo Mary Wollstonecraft naj bi imela moške za ideal, h kateremu naj bi težile ženske. Beauvoir je ugotavljala, da je takšen odnos omejeval uspešnost žensk z vzdrževanjem predstave, da so odklon od normalnega in s tem vedno obstranke, ki poskušajo oponašati »normalnost«. Verjela je, da je treba to predpostavko ovreči, da bo feminizem lahko napredoval.
Mandarini so roman, ki se dogaja tik po koncu prve svetovne vojne. Zanj je Beauvoirjeva zaslužila najvišjo literarno nagrado Francije, Prix Goncourt. Delo sledi osebnim življenjem filozofov in intimnih prijateljev Sartra in Beauvoirjeve, med drugim ameriškemu pisatelju Nelsonu Algrenu, komur je delo tudi posvečeno. Algren je bil ogorčen zaradi iskrenosti, s katero je Beauvoir opisala njune seksualne izkušnje v Mandarinih in njenih avtobiografskih delih. Ljubezenska pisma, ki mu jih je poslala, so prišla v javnost šele po njeni smrti. Nekateri so jih korigirali, drugi ne.
Beauvoir je pisala poljudne popotniške dnevnike o času, ki ga je prebila v ZDA in na Kitajskem, ter redno izdajala eseje in leposlovje, še posebej v 1950-ih in 1960-ih letih. Objavila je več zvezkov kratkih zgodb, vključno z La Femme rompue, ki sodi med kasnejša dela, ki se ukvarjajo s staranjem.
Leta 1980 je izšla zbirka kratkih zgodb Quand prime le spirituel o ženskah, ki so Simoni  veliko pomenile v mladosti. Napisala jih je mnogo let pred L'Invitée, a se ji takrat niso zdele vredne objave, zato je to storila šele po 40 letih.
Sartre in Merleau-Ponty sta se resno sprla in na koncu je slednji zapustil Les Temps Moder nes. Beauvoir se je postavila na Sartrovo stran in prekinila stike z Merleau-Pontyjem. V kasnejših letih je vodila uredniške sestanke v lastnem stanovanju in prispevala več kot Sartre, ki ga je morala pogosto prisiliti, da je prispeval svoja mnenja. Kot je Hanna Arendt držala ogledalo Heideggerjevi volji do ne-volje, je to storila tudi Simone de Beauvirjeva za Sartra, ko ga je v 'zrelih letih' prisilila, da se je o čem odločil. Obe sta si prizadevali za iskrenost v njunih partnerskih avtobiografujah.
V 1970-ih je postala aktivna v francoskem gibanju za osvoboditev žensk. Leta 1971 je podpisala Manifest 343, seznam slavnih žensk, ki so trdile, da so opravile splav, kar je bilo v Franciji tedaj nezakonito. Nekateri trdijo, da večina, vključno z Beauvoir, v resnici ni opravila splava, a dejstva ostajajo skrivnost. Podpisnice so bile zelo raznolike, denimo Catherine Deneuve, Delphine Seyrig in Poupette, sestra Beauvoirjeve. Leta 1974 je Francija zakonsko dovolila splav.
Njen dolg esej iz leta 1970, La Vieillesse, je redek primer intelektualne meditacije o propadu in samoti, s katero se soočijo vsi, ki ne umrejo pred 60. letom. Leta 1981 je napisala La Cérémonie Des Adieux, boleč opis Sartrovih zadnjih let. V uvodu zapiše, da je to edino večje delo, ki ga Sartre ni prebral pred izidom. Po Sartrovi smrti je objavljala pisma, ki ji jih je poslal, a s popravki, da ne bi prizadela še živečih prijateljev. Po njeni smrti je Sartrova posvojenka in dedinja njegove literarne zapuščine Arlette Elkaïm preprečila izid marsikatere ga pisma brez popravkov. Večina danes dostopnih Sartrovih pisem vsebuje popravke Beauvoirjeve, a v veliki meri gre za izpuščanja in uporabo psevdonimov. Posvojenka in dedinja literarne zapuščine Beauvoirjeve, Sylvie Le Bon, je v nasprotju s Sartrovo dedinjo objavila pisma Beauvoirjeve Sartru in Algrenu brez popravkov.
Simone Weil (1909–1943) trdi, da poezija izvira iz molka: »hoditi po besedah v molk, v brezimno«. Poezija odpira pomene, ki se razkrivajo »med besedo in besedo« (Hilde Domin). »Prvinsko je lepotni, estetski vzgib v doživljanju absolutnega nekaj nedoločenega, neopredeljenega, vendar nedoločenosti ne prenese, temveč teži po izrazu samega sebe, po obliki.« (Truhlar) Iz dna biti, iz središčnosti, iz srca … vznikajo besede, podobe, oblika. Po navdihu od znotraj, po notranji zaznavi resničnosti. Poezija vznikne iz poslušanja, absolutno izstopi iz nevedenja, molitev izvira iz nemoči, glas se rodi iz tišine, beseda pride iz molka.
Spoznavati ne pomeni naučiti se dejstev in jih ponavljati, memorirati in reproducirati. Spoznanje raste iz razkrivanja (a-letheia) bitja (Aristotel). Učenec in učitelj zato nista na nasprotni strani, ampak na isti strani iskanja resnice, na strani zavezanosti, da se približujeta razkrivanju skrivnosti bivanja. Truhlarjevo raziskovanje v literaturi je tuje Descartesovemu »cogito, ergo sum« in njegovemu metodičnemu dvomu. Spoznanje se ne rodi iz dvoma. Spoznanje se rojeva iz čudenja, poslušanja, sprejemanja, vzpostavljanja stika z resničnostjo, ki jo od doživljamo. Brez notranje povezanosti z bivanjskostjo se življenje izgublja v mnoštvu posameznosti in porabnosti.
Weilova (Weil, 1998, 2005) ve, da je težko verovati v Boga in njegovo Dobro, ker je v svetu toliko zla. To vesta tudi Kierkegaard in Jaspers. Jaspers išče humano politiko prek delnega dešifriranja šifer, kar mu omogoča filozofska vera. Kierkegaard in Weilova sta našla pot do izvirnega krščanstva prek kritike cerkve in njenega katolicizma. Weilova je kritizirala tudi tedanji marksizem, ker ne vključuje sočutja. Sama je dosledno zastopala solidarnostno etiko s sočutjem in pomočjo bližnjemu. To je bil delavec, ranjenec na fronti, revež. Dobro samo nam je podobno kot Bog na tem svetu nedostopno, hrepenimo pa po njem tako, da ga dejavno izvajamo. Nahajamo se med nebeško milostjo in zemeljsko gravitacijo. Vse življenje ji je šlo za resnico.  Weilova je tik pred smrtjo je zapisala: "Vedno sem verjela, da je umiranje vodilo in cilj življenja. Prepričana sem, da je za tiste, ki živijo, kakor se spodobi, umiranje trenutek, ko za neskončno majhen hipec časa stopi v dušo čista, gola, jasna in večna resnica. Reči moram, da si nikoli nisem želela nobene druge dobrine." 
Simone Weil (1998, 2005) nam pokaže zakonitosti absurda, ki so prvi vir človekovega mišljenja. Morda je s tem nehote pokazala na potrebo po metafiziki večnosti in neskončnosti. »Dejstvo, da svojega življenja ne moremo sprejeti v njegovi končnosti, nam razkriva, da bivanje in končna bitja za nas niso nekaj dobrega«. Podobno kot Kierkegaard in mistiki oblikuje svojo misel na logiki absurdnosti vpričo neskončne razlike med božjim absolutom in človekovim bivanjem. Pojasnjuje, da je človekovo bivanje v svoji končnosti dobro samo, ki je sinonim za božjo transcendenco, za absolutno. Končno in neskončno sta različna. Končnost, ki je podvržena nujnosti, je vidik ustvarjalnosti in s tem neskončne različnosti od dobrega. Simone Weil je prevzela starogrški pojem 'metaxy', ki označuje vmesno stanje, vstop neskončnosti v vsakdanjost. Je most med končnim in neskončnim. Metaxy je vpogled v dobro, ki ga udejanjamo. Ker dobivamo energijo od zgoraj, smo sposobni izpolnjevati absolutno dolžnost delanja dobrega.

Epohalna politična filozofinja Hannah Arendt (1896-1975)
V svojem poročilu za The New Yorker, ki ga je pisala leta 1961 med sojenjem Adolfu Eichmannu, je Hannah Arendt izumila frazo "banalnost zla". Z njo je opisala Eichmannov fenomen. V članku, ki je bil kasneje razširjen v knjigo, ki je izšla leta 1963, se je vprašala, ali je zlo radikalno, ali preprosto pomanjkanje razmišljanja, tendenca navadnih ljudi, da upoštevajo ukaze in se podrejajo masovnemu mnenju in mišljenju, brez kritičnega mišljenja o posledicah svojih dejanj ali njihovi odsotnosti. Bila je zelo kritična o načinu sojenja v Izraelu in nekaterih judovskih voditeljev med holokavstom. Zaradi svojega ostrega pogleda so bili njeni nazori predmet kritik. Njena dela pa zaradi ostrega pogleda niso bila prevedena v hebrejščino do leta 1999.
V svojem zgodnjem delu Izvori totalitarizma ( The Origins of Totalitarianism, 1951) je Hannah Arendt iskala vzroke za nastanek dveh totalitarizmov, ki sta uničila na desetine in desetine milijonov ljudi. V teh pojavih je videla nekaj bistveno novega, ne le ekstremnih oblik tiranije. To novo v politiki je našla v terorju in ideologiji. Če se je v preteklosti teror pojavljal kot skrajno politično sredstvo za prevzem ali utrjevanje oblasti, postane v totalitarnih sistemih cilj. Njegova nujnost sledi iz železnih zakonov zgodovine, ki narekujejo dokončno zmago brezrazredne družbe. Izvori totalitarizma še danes veljajo za nepreseženo delo o totalitarizmu.
Položaj človeka (The Human Condition) je bila izdana leta 1958. Je filozofija Arendtove o dejavnosti ljudi v njenem času. V knjigi je predstavila kategorije kot so vita activa v modernem svetu. Definirala je tri človeške dejavnosti kot delovna sila, delo in ukrepanje, z dvema področjema, ki se med seboj izključujeta: politična in vse ostalo. Arendtova je nato zatrjevala, da so antični Grki politično področje združili z javnim in kritizirala moderni svet iz njihovega stališča.
V svoji knjigi O nasilju (On Violence, 1970) je Hannah Arendt enačbo »oblast je nasilje« postavila pod vprašaj. V uvodu v knjigo izpostavlja, da se je v razpravo spustila predvsem zato, ker je v zvezi z analizo in pojmom nasilja obstajala »nepopisna zmešnjava«. Obenem je zaznala strašen razkorak med fascinacijo nove generacije z nasiljem in retoričnim poveličevanjem nasilja pri novi levici ter dejanskim potekom upora na univerzah, ki je zamajal temelje oblasti – vendar ne z nasilno dejavnostjo, pač pa, ravno nasprotno, s političnim, nenasilnim delovanjem.
Film o Hannah Arendt je postavljen v zgodnja 60. leta 20. Stoletja. ter se osredotoči na dogodke, ki so Hanno Arendt privedli do njene najslavnejše teorije o banalnosti zla. Hannah Arendt izve, da je v Buenos Airesu v Argentini izraelska tajna služba ugrabila nacista Adolfa Eichmanna. Odloči se, da bo poročala s sojenja. A med sojenjem spozna, da je Eichmann navaden človek, kar privede do nastanka ene najbolj kontroverznih knjig o holokavstu. Film se zaključi s Hanninim predavanjem o banalnosti zla. Film iz leta 2012 je režirala Margarethe von Trotta, Barbara Sukowa pa je igrala Hanno Arendt. Film je dobil srebrno nagrado za najboljši film na Nemških filmskih nagradah leta 2013, bil pa je tudi na več festivalih, med drugim Toronto in LIFFE.

Arendtova je ugotovila da je totalitarizem 20. stoletja brez predhodnika - precedensa. Je absolutno, radikalno zlo. Po Arendtovi (2003) je za totalitaristično politično strukulturno nekrofilijo, ki je dosedanja demokratična tradicija ni uspela povsem preseči, značilno ne-mišljenje (več o tem Vlasta Jalušič). Njene značilnosti oz. izvori so tehnobirokratska mašinerija, samozaslepljenost, prevlada avtoritarnih osebnosti, izrazita enodimenzionalnost oz. enoumje, državna religija oz. ideologija enega vodje,  imperializem, antisemitizem, razredno sovraštvo in sovraštvo do umetniške drugačnosti, kritike, uničevalna sla (tanatorični motiv), ekstremno nasilje zaradi totalne mobilizacije. Zato je povečevanje ekonomske neenakosti med ljudmi nevarno. Arendtova je zaslužna tudi za razlikovanje aktivnega življenja v novem veku in kontemplativnega, ki je prevladovalo v starem in srednjem veku. 

Kdaj Agnes Heller (1919-2019) preide iz marksizma k naključnosti?
Sprva je bila sprva učenka marksističnega estetika Georga Lukacsa. Razvijala je kritično marksistično misel v odnosu do tedanje komunistične partije in do sedeanje desničarske vlade Orbana. Označuje jo za tiranijo kot vladavino enega despota. Le-ta bi že bankrotiral, če ga ne bi izdatno finančno podpirala EU.   Kot drugi tirani bo kandidiral tudi za naslednji mandat. Znan je po žičnih ograjah pred begunci. Tik pred smrtjo je izdala zadnji del Zgodovine filozofije. Za obdobje postsocialističme tranzicije je napisala razpravo »Madžarska, kako je bila izgubjena svoboda«. Skušala je 'bolje razumeti' umazanije 20. stoletja. 
Ne opira se na metafiziko, ampak na kontingentnost z ozaveščenostjo (diferenciacija, pluralizem interesov in življenjskih stilov, odprtost duha, nedoločenost). Nekje ima stične točke s Hannah Arendt. Za Hellerjevo je revolucija tudi socialno in etično vprašanje. Ko so jo že drugič izključili iz KP se je odpoveda marksizmu kot obliki religiozne prakse. Na budimpeštanski univerzi je dobila naziv 'zaslužne profesorice'. Po njenem Orbanov projekt ruši EU. Pri pojasnjevanju tega izkrivljanja se je spomnila na zgodbo o tem, kako je Bog osvobodil Izraelce iz egiptovskega suženjstva, ti oa so začeli slaviti 'egiptovske lonce mesa in  zlatega teleta. Postkomunističnim voditeljem je tuje, da bi spoštovali pravila demokracije. Ko pridejo sami na oblast, igrajo populitično paternalistično vlogo. tako desnica kot levica se opirata na zastarele ideje. Ta projet, ki nima nič skupnega z vstajo 1956 in padcem berlinskega zidu 1989, imenuje 'refevdalizacija'. Mnogi sodržavljani so Hellerjevi grozili. Tiranije sicer propadejo, vprašanje pa je, kdaj.  V zapleteni postsocialistični tranziciji Hellerjeva preide k teoriji kontingentnosti – naključnosti. Orbanova diktatura, ki jo občudujejo njegovo zagovorniki, je posledica dejstva, da je Madžarska izgubila po prvi svetovni vojni 2/3 bivšega ozemlja in da je po drugi svetovni vojni ostala do l. 1989 pod sovjetsko nadoblastjo.        
Ne smem pozabiti opisati dejavnosti Katarine Majerholdove, ki je slovenska filozofinja, avtorica, scenaristka in urednica, * 20. maj 1971, Celje. Katarina Majerhold je filozofinja, ki se ukvarja s filozofijo čustev, zlasti s filozofijo ljubezni, veselja in sreče, filozofskim svetovanjem in etiko.

Imel sem stike z njo, ko je na Pedagoškem inštitutu (2000-2003) raziskovala visoko šolstvo. Napisala je vrsto člankov in knjigo ega šolstva, ki so izšle pri Študentski založbi: Ali univerza pleše avtonomno (1999) in Ali se univerza vrti v krogu svoje moči (2001), Ali univerza potrebuje socialno okolje (2003). Delala je tudi v tujem podjetju, Meta group d.o.o. (2004-2005) kot projektni vodja, ki nudi storitve start-upom, spin-offom, univerzam. Projektno je sodelovala tudi v podjetju Elaphe d.o.o. (2007-2008), ki se ukvarja z električnimi avtomobili.
Je članica uredništev nekaterih znanstvenih revij (Časopis za kritiko znanosti, Andragoška spoznanja in Sodobnost). Dela na področju filozofskega svetovanja ljudem v stiski. Imela je imela svojo rubriko filozofskega svetovanja v reviji O osebnosti (2007-2010) in na spletni strani časopisa Dela, Delo.si (2010). Ima tudi članke o filozofskem svetovanju. Leta 2018 je pridobila certifikat za filozofsko svetovanje od priznanega kanadskega filozofskega svetovalca. Leta 2012 je izdala knjigo Živeti (Koda) in Ljubav u filozofiji (Psihopolis). Leta 2014 je izdala knjigo Ljubezen skozi zgodovino (toknjigo sem tudi recenziral za revijo Didakta), leta 2016 Love, Its Origin and Modifications in leta 2017 knjigo Čustveni izzivi. 
Leta 2017 je v ameriški internetni filozofski enciklopediji, Internet Encyclopedia of Philosophy objavila članek History of Love: https://www.iep.utm.edu/love-his/. Od leta 2000 je tudi članica mednarodnega združenja ameriškega filozofskega društva. Piše scenarije za dokumentarne in igrane filme (Ljubezen, Čustva, tkanina našega življenja, Prihodnost oblačenja, Znanost smučanja" in Privlačnost spola. Pričakujemo tudi njen prvi igrani film.

Literatura                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                       
- Arendt Hannah (2003). Izvori  totalitarizma. Ljubljana, Študentska založba.
- Arendt, Hannah (2006). O zlu. Zagreb: Naklada Breza.
- Hedžet Toth Cvetka (2015). Dialektika refleksijskega zagona. Ljubljana, Založba 2000.
- Hedžet Toth Cvetka (2018). Demaskirajoče tendence. Ljubljana, FF.
- Sodnik, Alma, (1975). Izbrani filozofski spisi. Ljubljana, Slovenska matica
7. Kaj je človek v postantropocentrični paradigmi - divjak, homo humanus, bolna žival ali novi trans-humani človek?
V praskupnosti je živel človek kot divjak – homo brutalis. Moral se je boriti s sovražno naravo za preživetje. V prvih antičnih urbaniziranih, hidravličnih civilizacijah je postal homo sapiens, vedoče bitje, ki je imel pisane vire. Harari (2014) trdi, da se je človeška zgodovina začela zapletati pred 100.000 leti zaradi pšenice. Matematika, trgovina, denar, imperiji, vojne, knjige, vera, znanost, kapitalizem, industrija so sledili kmetijski revoluciji, so le posledica tega, da je človek v nekem zgodovinskem obdobju iz nomadskega lovca in nabiralca postal stalno naseljeni obdelovalec kmetijskih površin. To mu je po eni strani prineslo nove bolezni, po drugi strani pa civilizacijo, ki ji je botrovala želja po lagodnejšem življenju in razkošju. Prvotna enotnost z naravo se je razcepila na različne in nasprotujoče interese z nostalgijo po univerzalnosti.  Harari v Homo deus in 21ih lekcijah za 21. stoletje (2018) svari pred roboti in objektivnimi nadzorniki našega življenja. Nevrologija nam priznava manj svobodni kot smo predvidevali. 

Zagrebški filozof Žarko Paić (2018) ocenjuje stanje tehnologije že zelo kritično. Poti nazaj ni, spremenilo pa se je že naše nezavedno. Ker nas naprave nadzirajo in poznajo bolje od nas samih, postajamo bolj ravnodušni in osamljeni (Harari, 2018, Jamnik, 2018). Človek je še vedno tako kot njegovi teoretski opazovalci s praktično udeležbo med brezupom in upanjem. Ker je možna le vera v Boga ali v demona oz. demone, velja rimski izrek: zaupaj, a vedi, komu! (Con)Fide sed cui vide! Namestniki Boga smo lahko le na demonski način (Hadjadj 2017). Bivanjska praznina, ki jo zdravi logoterapija in druge terapije, je že 'skušnjava v puščavi'. 

Kolbertova (2018) skupaj z drugimi znanstveniki proučuje 6. izumiranje živali in rastlin kot posledico človekovih dejanj. V zadnje ½ milijarde let je na Zemlji nastala 5 množičnih izumrtij živih bitij. Biotopska raznolikost se je pri vsakem nenadoma in dramatično zmanjšala. 5. Izumrtje naj bi pogojeval padec asteroida na Zemljo pred več kot 65 milijoni let. Tokrat kataklizmo pogojujejo ljudje sami. Po Sartru smo kot čuvaji atomske bombe prenehali biti živalska vrsta, vendar pa nimamo pravice postati homo deus (Harari). Kolbertova (2018) ocenjuje, da bo na koncu 21. stoletja izgubljenih med 20 in 50 % svetovne flore in favne. 6. izumrtje bo najverjetneje najbolj izrazita človeška zapuščina. Še vedno nismo dovolj poenoteni v odgovorih na temeljna vprašanja: kaj pomeni biti človek in kako človeštvo spreminja življenje na Zemlji. Kolbertova opisuje propadanje flore in favne v habitatih na različnih delih sveta od Paname do Islandije, od Italije do Škotske in od amazonskega deževnega gozda v Braziliji do oddaljenih otokov ob obali Avstralije. Samo Rugelj piše, da Kolbertova spoznanja lastnih raziskovalnih odprav v svoji izjemni študiji dopolnjuje s pogovori z znanstveniki in raziskovalci. 
Antropologi se pogosto sprašujejo, po čem se človek razlikuje od živali. Po Schelerju je duh ta kvalitativna razlika. Iz specifične funkcije duha izhaja njegova eksistencialna neodvisnost od organskega in od okolja (Scheler, str. 32, 34). Duh lahko centre odpora in reakcij povzdig ne v predmete. Žival nima nobenih predmetov zavesti. Prva bistvena značilnost duha je torej razširitev okolja sveta v dimenzijo svetnosti in opredmetenje odporov (prim. str. 36).  Dejavni center je oseba. Ta center pa ne more biti sam del tega sveta, ne more biti niti prostorski niti časoven. Tretja značilnost duha je, da sam ne more biti opredmeten (prim. str. 43). 

Scheler (1998) išče enotno idejo človekove osebe. Po eni strani se “človek” nanaša na 'konico niza vretenčarjev in sesalcev', po drugi strani pa ista beseda pomeni zoperstavljanje pojmu “živali kot take. Prvi pojem je naravno-sistematski pojem človeka, drugi pa bistveni pojem človeka. Meja psihičnega v celoti sovpada z mejo živega podobno kot pri Aristotelu. Najvišja oblika duševnosti je organsko vezana praktična inteligenca, čustveni gon (ki ga premorejo tudi rastline), nagon in asociativni spomin. Značilnosti inteligentnih bitij je smiselno ravnanje v situacijah, ki so vrstno in individualno netipične, do katerega pride nenadoma ('aha' efekt) in neodvisno od števila poskusov, njihova zmožnost izbiranja in anticipacije. Za osebo so značilni doživljaji.  

Mnogi antropologi so verjeli, da je človek najbolj razvito bitje v živem svetu. Višje forme biti so mogočnejše od nižjih. Zanje ima duh lastno, izvorno energijo ali moč učinkovanja. T. im. negativne teorije o človeku (Budov nauk, Schopenhauer, Freud) pa trdijo, da sam duh ali vsaj vse človekove dejavnosti, ki ustvarjajo kulturo, izvirajo izključno iz zaviranja ali potlačitve nagonov. Scheler obe teoriji zavrne: duh nima lastne moči, ampak učinkuje preko nagonov. Edino učinkovanje, ki ga je zmožen, je zaviranje in osvobajanje nagonskih impulzov z duhovno voljo, kar Scheler imenuje usmerjanje ter vodenje. Gre za predstavitev same ideje in vrednote, ki se potem naknadno uresničita šele z nagonskimi gibanji. Duh ne more povečati ali zmanjšati nobene nagonske energije (prim. str. 56, 61, 62).  Po drugi strani pa je duh tisto, kar zavira ali potlači nagone in sam ne more izvirati iz potlačitve: negativne teorije že predpostavljajo tisto, kar bi rade razložile. Zato ne dajejo odgovora na vrsto osnovnih vprašanj. 

Temeljno nasprotje je nasprotje med duhom in življenjem. Življenje je nadprostorska, vendar pa časovna bit, duh pa je nadprostorski in nadčasoven (prim. str. 75). Bog, ima dva spoznavna atributa: 1. življenjski nagon in 2. duh. Človek je kraj samouresničevanja in samodojetja, ki jo išče skozi sebe bivajoča bit. Nastajanje človeka in Boga sta v medsebojni odvisnosti. Boga ne moremo opredmetiti. Njegovega življenja in njegove duhovne aktualnosti smo lahko deležni le preko soizvrševanja, samo z aktom dejavnega identificiranja in zavzemanja. »Šele v osebnem prizadevanju se odpira možnost, da za bit tistega, kar biva skozi samo sebe, tudi “vemo” (str. 83, 84).« Schelerjev duh ima podobno vlogo kot Kantov jaz, ki samo spremlja dogajanje in ne vpliva nanje. Heglov absolutni duh pa zmore vse, ko ni več razdvojen.  Scheler anticipira Toenniusovo razlikovanje med pristno skupnostjo in instrumentalizirano družbo.   

Mesto človeka v kozmosu so našli že jonski kozmološki filozofi, kitajski, indijski. Človek je veljal za mikrokozmos v makrokozmosu. V novejšem času ga je našel tudi francoski paleontolog in filozof Pierre Teilhard de Chardin (1881-2015) v Bogu, ki je točka omega. Pri nas to zastopa tudi Marko Uršič in Hlebš (2017). Plessner je zagovarjal našo ekscentričnost in Nancy izpostavljenost (fr. exposition).

Hlebš (2017) kritično obračunava z razvojno mislijo Charlesa Darwina (1809-1882). Pri tem  je treba razlikovati med naravoslovnim naukom o evoluciji in filozofskim evolucionizmom, ki ga poznamo kot darvinizem. Evolucionizem  jezuitskega patra Teilharda de Chardina je deloma delno darvinizem, ki je interpretiran v smislu mističnega psevdokrščanskega. Hlebš oba oceni in razmeji razlike med naravoslovnim pojmom evolucije in filozofskim naukom o stvarjenju.

Ne vemo natančno, kakšno je človekovo mesto v (biološki-tehnološki) re-evoluciji?  Je bil svet res že petkrat uničen in ga bomo šestič uničili sami? Ali filozofska antropologija prestane biotehnološki test ali pa bo (Schelerjev) duh le nemočen opazovalec civilizacijskega propada? Mednarodna študija, ki so jo pripravilo 22 biologov, ekologov, geologov in paleontologov, razkriva, da bi lahko podnebne spremembe, rast prebivalstva in uničevanje naravnega okolja že v nekaj generacijah pripeljali do propada ekosistema. Hkrati nasprotujejo večinsko sprejetemu mnenju, da je degradacija okolja postopen proces, ki bo trajal več stoletij, preden bo človeštvo prišlo do kritične točke.

Omenjeni znanstveniki pripisujejo velik pomen izjemni rasti števila prebivalstva, ki naj bi se do 2050 povečalo s sedanjih 7 milijard na kar 9,3 milijarde. Globalno segrevanje se bo nada ljevalo. Povprečna temperatura na Zemlji naj bi se dvignila za več kot 2 stopinji Celzija. Kritična točka bo dosežena, ko se bo do sprememb prišlo v 50 do 90 % manjših ekosistemov. Tedaj poti rehabilitacije živalskih vrst ne bo več. Pri tem opozarjajo, da bo ob nespremenjenih trendih raven 50 % dosežena že do leta 2025. Propad ekosistemov bo po njihovih besedah privedel do velikih težav v oskrbi s hrano. Rodovitna območja se bodo zmanjšala in pridelane bo bistveno manj pšenice, koruze, riža in ostalih osnovnih pridelkov. “Ta točka bo pomenila nov svet v biološkem smislu,” (Anthony Barnosky z univerze Berkeley).

To pomeni, da gre za tegobe homo consumensa, ki je hkrati patološki narcis (Lasch), prededi palec (Zupančič), bolna žival v puščavi, ki raste (Nietzsche), človek brez prsi (Lewis), volk in ovca (Fromm), tvorec individualistične atomizirane kulture (Taylor), zapovedani užitek (Žižek), osramočeni Prometej, ki ga determinirajo tehnične naprave (Anders), homo faber – proizvajalec dan in noč, kapitalistični izkoriščevalec in izkoriščani delavec (Marx), izdelova lec (tool making man) in uporabnik orodij, razdvojenost nesrečne zavesti (Zerrissenheit pri Heglu, patchwork), prekarnost zaposlovanja, fragmentarnost delovanja, ambivalentnost multi(dis) funkcionalnosti tisočerih opravil brez končnega cilja z eshatološko izpraznjenostjo, vsepovsodnost blaga in storitev, zadolženi človek v debitelnem kapitalizmu, paradoksalno samozadosten in popolnoma nezadosten zaradi lastnega manka (Sartre), prepoln informacij in prazen zaradi nesmisla (Frankl), masovni človek (Massenmensch - Fink), tujec (Camus, Waldenfels), človek iz podtalja (Dostojevski), zaskrbljenost in razpoložljivost (Heidegger), drseči plaz srditega človeka (Sloterdijk), tekoče stopnice (Baumann), pokvarjeni, skorum pirani človek (Frančišek), homo eroticus s svetovnim erotizmom, človek kvazi socialnih omrežij.  Odvečni človek (Puškin, Trojanow), človek kot surovina (Menschliche material pri nacistih, preprodaja človeških organov). Homo socialis – nastajanje nove solidarnosti (Baumann), odzivni oz. responzivni človek (Waldenfels).
  
Že antični filozofi so se lotili vprašanja, ali ima človek svobodno voljo ali pa je le orodje (nad)naravnih mehanizmov. Nevroznanstvenik Benjamin Libet, sicer privrženec svobodne volje, je s pomočjo snemanja možganskih valov dokazal, da se možganska aktivnost začne že sekundo do dve pred zavestno odločitvijo in izvedbo dejanja. Sekunda je za nevronske proce se "cela večnost" glede na milisekunde. Libet je bil nad takšnim rezultatom presenečen. "Rezultati so podpirali tezo, da je svobodna volja zgolj iluzija. Libet je svobodno voljo na vsak način želel 'rešiti' in je to možnost našel v poslednjih 300 milisekundah pred izvedbo dejanja. To je ravno dovolj časa, da nekatere namere blokiramo. Svobodni smo torej v izbiri tega, česar nočemo, ne v tem, kaj hočemo. Tudi nekatere bolezni so razložljive z dejstvom, da v možganih, globoko pod skorjo, valovi podzavedno morje misli, čustev, možnih gibov, krikov, impulzov. Delno smo stroji, ki mislimo. Če so možgani zdravi, možganska skorja učinkovito blokira množico teh občutenj in motoričnih programov. Ko pa postanemo močno dementni, se ne zavedamo več prisilnih misli in dejanj.

Človek je, paradoksalno, obenem izstopil iz narave in je hkrati njen del. Še vedno smo del 
evolucijskega procesa istega sveta, ki se mu prilagajamo in ga po Darwinovih zakonitostih prilagajamo sebi. V naravi so se že razvile bakterije, ki se prehranjujejo s plastiko, enim od vrhunskih dosežkov človekove kulturno-tehnološke evolutivne faze. Kako prav je ugotovil Hegel, da človek vsako na novo izumljeno orodje najprej zlorabi. To se je pokazalo tudi pri atomski energiji za atomsko bombo, plastiki za embalažo, pametne naprave za nespametne oz. zle namene, eksperimentiranje z možgani, itd. Morda smo šli v zadnji evolutivni fazi predaleč in smo se prepozno zavedeli, da okolju in sebi preveč škodujemo.

Ogorevc (2019) ponuja priložnost globljega spoznanja njihovih lastnih notranjih svetov. Del človeštva je še vedno na najnižjih ravneh zavesti, nekaj posameznikov pa je že na višji. Zavedanje bo še raslo, ker nanjo vplivamo z raznimi tehnikami. Ko bomo pripravljeni, se bo zgodil spust nadzavesti oz. naduma do vseh. Namen evolucije je, da nadzavest zajame množice. Nekateri že širijo nove vibracije. 

T. i. nadčlovek se zaveda svoje prave narave, po kateri je duhovno bitje. Individualna zavest je neposredno povezana z božanskim in tukaj na Zemlji. Živi svoje življenje, zbira izkušnje ter vnaša duha v materijo. S tem sodeluje pri evoluciji zavesti našega planeta in evoluciji celega Vesolja. V tem smislu je verovanje sodelovanje. Občutek nesreče je občutek nepovezanosti. Istovetenje s svojim egom in telesom. Absolutna zavest – Božansko je že v preteklosti v skladu s programom evolucije poskrbela, da so na zemljo prišli ljudje, kot so Buda, Jezus, Zaratustra, Mohamed in drugi, ki so v kritičnih trenutkih za evolucijo človeštva prinesli neko novo iskro – znanje, ki je omogočalo nadaljevanje evolucije. 

Tudi danes potrebujemo pomoč prerokov, da bi se rešili pretnje uničenja. Ponekod  znižanja zavesti  povzroča vojne, lakoto, brezup, strah pred preživetjem. Napačno si predstavljamo, da  ekonomski in tehnološki napredek pomenita tudi dvig etične zavesti. Ogorevc (2019) pojasnjuje razliko med zavedanjem kot procesom (prisotnosti), ki se povečuje in zavestjo v smislu vedeti, kaj napraviti, ki se še ne.  
7.1 Ali človek obvladuje tehnologijo ali pa tehnologija njega?

S stališča filozofije tehnike-tehnologije gojimo do novih tehnologij štiri tipične odnose. Ti so: 
1. apologetski odnos, ki zagovarja samo pozitivne učinke, ne pa tudi negativnih. 
2. negativistični odnos, ki tehnologijo odklanja zaradi nevarnosti,  ki jo prinaša; 
3. instrumentalistični racionalistični odnos glede na vrednotne cilje in 
4. kompleksno ambivalentni odnos, ki osmišlja teoretske in praktične možnosti celovitejšega pristopa  do (človekove) narave in tehnologije znotraj šole oz. edukacije. 

Tehnološka evolucija, ki je zadnja stopnja v človekovi evoluciji, spreminja okolje. Morda bo privedla do propada sveta in do propada civilizacije. Tega se moramo zavedati in ravnati odgovorno. Znanstveniki se strinjajo s filozofi, ki pravijo, da je temeljna evolucijska pridobit ev človeka sposobnost zavedanja lastnega zavedanja. Kdor zavedanje zavedno zanika, deluje proti (svoji) naravi. Še vedno je mogoče verjeti v evolucijo zemlje kot sistem živega planeta Gaia. Problem je v tem, da se t. im. obnove dogajajo na precej daljši rok kot smo 'tempirani' mi kot kratkoročna končna bitja. Namesto onostranske eterične večnosti nam sodobni guruji (npr. Tolle, Osho) ponujajo večnost v sedanjem trenutku.   

Kurzweilova teorija singularnosti kot zlitja biološke evolucije in tehnologije je vprašljiva. Tehno-človek kot misleči stroj naj bi postal nezmotljivo učinkovit in popoln perpetuum mobile. Tehnološki optimizem je vprašljiv, ker ne upošteva temeljne razlike med naravno in umetno inteligenco. Naravna inteligenca ne more programirati umetni enoznačne cilje, ker je sama ambivalentna med dobrim in zlim. Model 'onkraj dobrega zla' nam je tuj. Naše telo 'iz mesa, kosti in krvi' je organsko, medtem ko je 'misleči stroj' le mehanski. Mi funkcioniramo po nenatančni človeški logiki, medtem ko je formalistična simbolna oz. matematična zgolj kvantifikacijska igra znakov brez semantičnih podlag. Govorjenje o tehnološki popolnosti je prav tako naivno kot 'dokazovanje' popolnosti boga, ki naj bi ga nadomestila. To je tudi singularen konec filozofije kot sposobnosti življenja z odprtimi vprašanji.          

Obstaja večno hrepenenje človeka po nesmrtnosti od epa o Gilgamešu do transhumanistov. Transhumanizem je že globalno gibanje z inštituti po svetu.  V Nemčiji imajo celo svojo stranko. Skušajo preseči omejitve človeškega telesa – naših fizičnih sposobnosti, inteligentno sti in življenjske dobe – ter se pri tem nadeja, da lahko ob pomoči tehnologije postanemo nekaj več, kot smo. Izhajajo iz naturalistične antropologije. Pri tem ga podpirajo milijarderji iz Silicijeve doline in nekatera največja svetovna podjetja.

Mark O'Connell (2018) razišče izjemne možnosti in številna moralna  vprašanja, ki se nam kažejo, ko razmišljamo o človeškem telesu kot napravi. Obišče največji obrat za krioniko na svetu, da bi videl, kako so se nekateri posamezniki odločili odložiti smrt. Odkrije podtalno skupino biohekerjev, ki si vgrajuje elektronske priprave pod kožo, da bi si okrepila čute. Spozna skupino znanstvenikov, ki mrzlično raziskuje, kako bi človeštvo obvarovali pred umetno superinteligenco.

Kam nas vodi obsedenost s tehnologijo? Kaj pomeni razvoj umetne inteligence – ne le za poslovno rabo in hišno pomoč, temveč na splošno za človeštvo? Nam lahko tehnologije, ki jih ustvarjamo, da bi nam pomagale, nazadnje celo škodijo? 

O'Connell se loteva vseh teh vprašanj, ob tem pa predstavlja poglobljen, živahen in duhovit pogled na vplivno gibanje. Ko raziskuje, kaj bi pomenilo živeti kot stroj, podaja tudi zanimivo razmišljanje o tem, kaj pomeni živeti kot človek. Od digitalne tehnologije pričakujemo učinkovitejše zdravljenje, izobraževanje,… Informacije, ki jih pobirajo informacijska podjetja od nas, se bodo sčasoma primerno obdelana prodajala za naše prihodnje obnašanje. Zuboffova nas opozarja, da se ne zavedamo tega povratnega vpliva in se zato ne moremo samostojno odločati o njem. Podatke zbirajo na nam neznan način. Če bi za to vedeli, bi se temu uprli. Možne so zlorabe z nadaljnjim padanjem produktivnosti zaradi slabšega delovanja trgov.            
﻿﻿
Browne (2019) je optimist glede vprašanja tehnološkega, inženirskega razvoja. Današnji neprimerni hitrost sprememb mnoge pusti, da se sprašujejo, kaj nove tehnologije počnejo v našem življenju. So nas družbeni mediji oropali naše zasebnosti in nas hranili z lažnimi informacijami? So odločitve o našem zdravju, varnosti in financah, ki jih sprejemajo računalniški programi, nerazložljive in pristranske? Ali bodo ti algoritmi postali tako zapleteni, da jih ne bomo mogli več nadzirati? Se bodo roboti lotili našega dela? Bo boljše zdravstveno varstvo povzročilo staranje prebivalstva, ki ga ni mogoče skrbeti? Ali lahko zagotovimo stanovanja za vedno večje mestno prebivalstvo? Ali bomo vsi terorizirani z avtonomnimi brezpilotnimi letali, ki nas lahko identificirajo in ubijejo, enega po enega? In ali je naše povpraševanje po energiji zemeljsko podnebje pripeljalo do roba katastrofe?

Tehnološki napredek je potreben, a ni zadosten. Civilizacija ne sloni le na inženirskih inovacijah, s katerimi želimo boljši svet za vse. S tem pa več svobode, zdravja in bogastva. Na podlagi zgodovine, lastnih izkušenj in pogovorov z mnogimi današnjimi velikimi inovatorji Browne odkriva osnovo za ves napredek in njegove posledice, dobre in slabe. Z  novimi inovacijami preprečujemo negativne posledice dosedanjih. Ponuja zgovoren načrt, kako lahko še naprej napredujemo v svetlejšo prihodnost, medtem ko Pinker (2018) diagnosticira optimalni napredek danes.
Antropologija časa je poddisciplina antropologije. Začetke ima že v starozaveznem zaporedju dobrih in slabih časov. Pridigar 3 v Stari zavezi dihotomizira naslednje čase:
Čas rojevanja	Čas umiranja	
Čas sajenja	Čas ruvanja nasada	
Čas pobijanja	Čas zdravljenja	
Čas podiranja	Čas zidanja	
Čas jokanja	Čas smejanja	
Čas žalovanja	Čas plesanja	
Čas zametovanja biserov	Čas zbiranja biserov	
Čas objemanja 	Čas odtegovanja objemanju	
Čas pridobivanja	Čas zapravljanja	
Čas hranjenja 	Čas zametovanja	
Čas paranja 	Čas šivanja	
Čas molčanja 	Čas govorjenja	
Čas ljubezni 	Čas sovraštva	
Čas vojne 	Čas miru	

Dihotomija časov pri filozofih
Kronos	Kairos – srečni čas, dovoljenje za sanje	
Obstoj 	Obvladano življenje (Seneka)	
Trajanje 	Elan vital (Bergson)	
Vulgarni čas	Avtentični, ekstatični čas (Heidegger)	
Minljivost	Večnost – ph. Perennis	
Vita activa	Vita contemplativa (Arendt)	

Cearus je bil Zeusov najmlajši otrok. Je sinonim za kairos. V Rimu je to fortuna, ki je na strani pogumnih.  Kronos je trajanje med razburjenjem in zadostitvijo. Simbolizira nenasitno, a uničujočo lakoto po življenju. Požre, kar rodi. Kronos (najmlajši med Titani) po Gravesu verjetno pomeni vran (prvotni britonski bog je Bran).     

Različna doživljanja časa so se pri Rimljanih (in drugih starih ljudstvih) izražala na reformah poimenovanj dni v tednu in mesecev v letu. Najprej so Rimljani tako kot pred njimi Etruščani, uporabljali osemdnevni »tržni teden«, ki je dajal osnovni življenjski ritem. Ta ritem je bil nepretrgan, z edino izjemo, da so teden podaljšali, če je tržni dan sovpadal s praznikom  
Tisto, po čemer je minljivost neminljiva je večnost. Tisto, po čemer je spomin (ne)verna priča, je zavest, ki deluje interaktivno, medgeneracijsko. Tako se mladost zaveda, da bo starost in starost, da je bila mladost.  Poimenovanje je tudi stvar epohalnih prepričanj in fetišizacije določenih osebnosti. Po Kardelju so poimenovali ne le kraje, ampak tudi ljubljansko univerzo. To je po njegovi smrti prenehalo. 
Poznamo redukcije časa na 1. preteklost npr. v Heglovem izreku 'bistvo je bivše, 2. na prihodnost ali 3. sedanjost. Ad 2. Jean Paul Sartre je izrazil značilno misel, po kateri je človek to, kar ni in ni to, kar je. Za  Blocha je še nebivajoč (nem. Noch nicht Seiendes), za Kierkegaarda je bitje, ki postaja (lat. in natu nascendi). Ker govori o treh fazah zavesti je tudi v nastajanju spoznavanja (lat. in natu  cognoscendi). Za Sartra je človek lastni primanjkljaj, nedovršen projekt. Ker se odpoveduje vsakršni dokončnosti, napiše delo Kritika dialektičnega uma, kar pomeni kritiko dogem in poskusov t. im. totalizacije. Zastopa odprtega duha.      

Gell (2010) je napisal interdisciplinarno (filozofska in socialno-kulturna antropologija, sociologija, ekonomija, psihologija)  študijo o kompleksni in izmuzljivi in delno skrivnostni temi časa. Gre za pregled raznovrstnih pristopov merilo je kultura prostora in časa. Razlikuje med antičnim cikličnim in industrijsko linearnim oz. urnim časom. Poznamo še mitski, mitološki (miturgični?), magijski čas, ki je vseobsegajoč, sočasen, brez zaporedja. Ta čas najlažje prepoznamo v ustvarjalnosti Gabriela Garcíe Márqueza in Miguela Angela Asturiasa. Gell tudi razlikuje naprej pobegli (avantgardni?) in zaostali oz. zamujeni čas, izgubljeni in najdeni čas. Nekateri fiziki časa ne priznavajo.  
7.2 Kaj lahko razložimo s Pfallerjevim pojmom interpasivnosti?

Pfaller je v filozofijo uvedel nov pojem interpasivnosti. Do drže interpasivnosti nas vodi usmeritev 'počakaj' v duhu reaktivne namesto proaktivne drže. Gre za odvisnost od rabe novih tehnologij. Ni pomembno, ali tisti, ki jih izreka sodbe, zares verjame vanje ali ne. Gre za to, da nehote sprejemamo jezik drugega. V malih magičnih dejanjih interpasivnežev lahko prepozna mo, kako se delegira ne le moj užitek (s tem, ko videorekorder gleda televizijo namesto nas, jo shrani, da si jo naknadno zavrtimo, ali ko fotokopirni stroj bere namesto nas).

Gre za umislek zelo naivnega opazovalca, ki ga zanimajo samo videzi, ki mu ni mar za vsebi no, na primer, ali je nekdo zares prebral knjigo ali jo je zares razumel. Nekaj je bilo videti kot branje, torej je tudi bilo branje. Tu imamo umislek, ki ga nobena racionalna oseba ne bi vzela za svojega. Gre za umislek čistega videza in noben ni tako neumen, da bi ga vzel zares, pa vendar ta obstaja in ga upoštevamo. To je ključni princip kulture, ki je povezan je s formami vljudnosti. Kant je zanje dejal, da niso laž, ker zaradi njih ni nihče prevaran. Vsak ve, da je to le neumna igra, ki pa ima realne učinke, ustvarja solidarnost med ljudmi, za Kanta morda tudi moralnost.

Pri naivnem opazovalcu gre za psihično instanco, na katero se naslavljajo umisleki brez lastnika. Ta se razlikuje od drugih psihičnih instanc, kot jih je formuliral Freud, denimo, od instance nadjaza ali idealnega jaza. Gre za našo lastno virtualno instanco, s to posebnostjo, da je naivna, da jo zanimajo le videzi in ne nameni, ki so za njimi.

Ena od funkcij interpasivnosti je ugodje. Nekateri umisleki imajo lastnika, drugi pa ne. Prve  umisleke prepoznamo kot svoje in so ponosni nanje, npr., da verjamejo v Boga, zdravi razum, napre dek, samoregulacijo finančnih trgov. Vanje verjamemo. Umisleki brez lastnikov ko npr. v kavarni čakajoč na prijatelja beremo časopis, se utegne zgoditi, da bo ta, ko se prikaže, v našem čtivu takoj preveril rezultat nogometne tekme ali pogledal svoj horoskop kljub temu, da je to početje povsem neumno. Verniki ali razsvetljenci nasprotno ne bi rekli, saj vem, da je neumno, ampak verjamem v Boga, ali neumno je, ampak verjamem v človekov razum. Dva tipa umislekov imata tudi dva tipa psihičnih pridobitev. Umisleki z lastnikom producirajo ponos, samospoštovanje, umisleki brez lastnika producirajo ugodje. 

Pfaller gleda na računalniške svetove, ki simulirajo realnost kot na umisleke brez lastnikov. Ti  svetovi pripadajo sferi igre in imajo strukturo vsake igre. Tudi ko se igramo najbolj neumno namizno igro, se vzpostavi virtualni prostor, znotraj katerega se obnašamo, kot da je pomemb no, kaj se dogaja pri tej igri. Če igraš nogomet, se moraš pretvarjati, da je pomemb no, kaj se zgodi z žogo. Četudi se pretvarjamo, nas igra posrka vase , kljub temu, da vemo, da je igra. V filozofiji je doslej veljalo, da se lahko pustimo zapeljati umislekom, v katere zavestno verjamemo. Pri igri pa se pokaže, da ljudje dobro vedo, da gre za igro, a obenem z njo postanejo veliko bolj zasvojeni. 
S teorijo interpasivnosti je možno delegirati tudi ljubezen. Institucija zakonske zveze opravlja delo ljubezni med partnerjema, če s prevzemanjem  določene funkcije osvobajajo. Ni nam treba konstantno zagotavljati in izpričevati svojo ljubezen partnerju. Ustanove so dober interpasivni medij, ker nam omogočajo, da stvari počnemo formalno, tako da zgolj vzdržuje mo videz. Ko se uradno poročimo, lahko zgolj z ohranjanjem videza naivnega opazovalca prepričate o ljubezni. Interpasivni medij je utelešen v teh ustanovah, kar ima osvobajajoče učinke. Totalitarizem se za Pfallerja začne, ko moramo vedno doživljati le osebno, avtentično, neposredno. To je zelo dolgočasno in izčrpavajoče. Nekaterih reči se ne da napraviti z avtentičnimi čustvi, saj se ne bodo nikoli pojavila.

Prisila avtentičnosti je prav toliko lažna ali zavajajoča kot videz avtentičnosti. Obe sta družbe ni resnici. Zakon videza nas zavezuje. Zakoni vljudnosti nas zavezujejo, da smo vljudni, zakon igre nas zavezuje, da nismo »špilferderberji«. Videz ima ukazovalno, zapovedovalno moč in je glavni vir našega ugodja. Kave ali piva ne bi pili, če bi izhajali iz naših avtentičnih čustev, ker so to ambivalentni, dvoumni objekti; kava in pivo namreč malo grenita. O teh pijačah ne moremo imeti jasnega neposrednega pozitivnega občutka. Uživamo jih lahko v kulturnih razmerah, ki nam omogočajo, da prekoračimo naše individualne zadržke. Če  hoče mo razumeti strukturo naših užitkov, do katerih lahko pridemo prek strukture transgresije, ki jo omogoča kulturna zapoved. Georges Bataille: kultura, ne le religija, zapoveduje stvari v določenih izjemnih momentih praznovanja. Npr: v službi načeloma ne smeš piti alkohola ali prekiniti dela, a če tvoj sodelavec praznuje, zavlada zakon transgresije, moraš piti šampanjec in prekiniti delo. Če zavrneš, te mora biti sram. 

Te dolžnosti zagotavljajo najboljše užitke, ki jih lahko imamo. Neoliberalna kultura poskuša za vse transgresije preložiti na odgovornost posameznika in mu tako odvzeti kulturne vzvode užitka. Zato so slogani te ideologije – »Bodi to, kar si! Bodi avtentičen in uživaj samo v tem, kar ti je res všeč!« – nevarni. 

Infantilizirani odrasli so slabši kot otroci. Takšna drža onemogoča, da bi se soočili z dvoum nimi rečmi, kot je kajenje, pitje alkohola, seks ali grda umetnost. To so dvoumni sublimni užitki. Vendar kulturne zapovedi potrebujemo. Načeloma nam ne godi, če se nas dotakne neznanec, v ljubezni pa se radi dotikamo. Počnemo tudi druge reči, ki se nam sicer gnusijo. Ljubezen je vir sublimacije, kar pomeni, da gnusne, nezdrave, grde, nevarne reči lahko postanejo viri užitka. Neoliberalna kulturna skuša uničiti te kolektivne vzvode užitka in jih zvesti na individualne vzvode užitka. Po F. Schillerju živimo v svetu zelo zabavnih stvari, ki jih opazujemo zelo žalostni ljudje, ker ne vemo, kaj bi z njimi. Naenkrat ne vemo več, zakaj smo še pred 15 leti kadili in pili. Ko gledamo stare filme, ne razumemo, kako so včasih lahko tako delovali. Kako je bilo možno, da jih je nekdo lahko kot take posnel. Kadar smo nejevolj ni, se moramo v skladu s situacijo obnašati v skladu z vljudnostno formo. Učinek tega pretvar janja pomaga, da se nam razpoloženje izboljša. Tako s predvidenim, načrtovanim vedenjem vplivamo na naše počutje.   

Klun, Trebežnik, itd. (2019) menijo, da je vračanje religije raznoliko in pogosto nekonvencio nalno, vendar pa to ne zmanjšuje njenega pomena in s tem potrebe po dialogu med postmo derno filozofijo in teologijo. Zanimivo je, da proklamaciji konca razsvetljenstva sledi vračanje religije. Če beremo Wheena (2007) dobimo vtis, da se zgodovina neumnosti nadaljuje. 
Literatura 
- Browne John (2019). Make, Think, Imagine. Engineering the Future Civilization. London, FSC.   
- Gell Alfred (2010). Antropologija časa. Ljubljana, Beletrina.
- Harari uval Noah (2014). Sapiens. Kratka zgodovina človeštva. Ljubljana, MK. 
- Harari Yuval Noah (2018). 21 Lessons for the 21st Century.  
- Hlebš Jože (2017). Darwin, evolucija in/ali stvarjenje. Ljubljana, Družina.
-Jamnik Anton (2018). Svet osamljenih tujcev. Ljubljana, MK.    
- Kai fu lee (2019). Velesili umetne inteligence. Ljubljana, Umco. 
- Kolbert Elizabeth (2018): Šesto izumrtje. Ljubljana, Umco.
- Krašovec Jože  (2015) v študiji o imenih za Boga/ove v hebrejskem Svetem pismu
- Kurzweiler Roy (2005). The Singularity is Near. New York, Wiking.
- O'Connell, Mark (2018). Živeti kot stroj. Tržič, Učila. 
-	Ogorevc Marjan (2019). Človek, kam greš. Brežice, Primus.
- Paić Žarko. (2018). Eksistenca in tehnosfera. Ljubljana, Nova revija. Glej pogovor 5. 10. 2018 v hotelu Celica. https://www.napovednik.com/dogodek496263. _eksistenca_in_tehnosfera_zarko_paic_-_dean_komel. 
- Pico della Mirandola, Giovanni (1997). O človekovem dostojanstvu. Ljubljana, Družina.  
-	Scheler Max (1998): Položaj človeka v kozmosu. Nova revija, Ljubljana. 

8. Razprava o pomenih imen in jezika

Filozofijo kot vedo najprej poimenujemo. Zato se lahko vprašamo, ali že samo 'ime' (hrv. ime, sanskrt. nama, gr. onomon, lat. nomen, nem. die Name, fr. le nom, ang. the name) sodi v filozofijo. Že ime filozofija (gr. philein – ljubiti, sophia – modrost) pomeni ljubezen do modro sti.   Obenem pa poznamo tudi posebno vejo t. im. filozofijo imen. Glede na to, ali 'ime' že kaj pove, označuje ali pa ničesar, razlikujemo v srednjem veku tri smeri razumevanja, ki so nominalisti, konceptualisti in realisti. 

Kako imenovati prazno zavest (jap. satori). Izraz čuječnost je le eden izmed možnih izrazov. Uzaveščanje je drug možen izraz, poleg omenjenih dveh pa so v slovenskem prostoru prisotna tudi druga poimenovanja (npr. zavedanje, prisotnost, …). Z nobenim izrazom, s katerim sem se doslej srečal, nisem povsem zadovoljen. Čuječnost oz. budnost ima določeno konotacijo napetosti, uzaveščanje pa je (po SSKJ) lahko povezano s kritičnostjo. To dvoje pa ni v skladu s konceptom čuječnosti in zavedanja (mindfulness, consciousness, fr. la conscience). Problem poimenovanja čuječnosti ni prisoten le pri nas, tudi npr. nemški in angleški izraz nista povsem ustrezna.
Naslednje ime je 'bog'. Ogledali si bomo štiri korene, iz katerih so v različnih jezikih izpeljali besedo za Boga: bgah, dei-, ĕlōhîm in yhwh. Ad 1. Leta 1944 je akademik Ivan Grafenauer v Bogoslovnem vestniku v študiji o izvoru slovanske besede Bog pokazal, da beseda izvira iz indoevropskega korena 1. bgah, ki pomeni»podeliti«,»razdeliti«. Slovanska duša je torej Boga doživljala kot bogastvo, ki se razdaja; v njem je videla darovalca oziroma»daritelja«. Od tod se je razvilo obče ime za božanstvo. 2. Grška beseda Zeus in latinska beseda Deus, pa tudi sorodne besede daiva v stari perzijščini, deivai v stari cerkveni slovanščini ali deva- v sanskr tu izvirajo iz indoevropskega korena dei-, ki pomeni »blesteti se«,»svetiti se«. Različni jeziki so iz tega korena razvili besedo za dan (slovenščina »dan«, latinščina»dies«), iz njega je nastalo tudi ime za »vrhov nega boga Indoevropejcev, ki je bil svetlo nebo« (Snoj 1997, svetel dan). Ponovno spomnimo na Platona, ki je v soncu našel najprimernejšo metaforo za oznako dobrega kot najvišje ideje. 
Ad 3 Hebrejščina ima za Boga dve imeni: ĕlōhîm in Jahve [yhwh]. Prvo izhaja iz korena ēl in pomeni»biti močan«,»biti spredaj«(toorn, Becking in van der Horst 1999, 274; 352 3). Pri razlagi imena Jahve pa se že zaplete. Nekateri menijo, da bi bila lahko beseda skrajšano lastno ime kakega od prednikov ali bogov prednikov, drugi vidijo njen izvor v korenu hwy, ki pomeni »želeti«, »ljubiti«, »pasti« ali »pihati«,  tretji pa v korenu hyh, ki pomeni»biti«. V tem smislu božje ime razlaga tudi Sveto pismo. 

Ad 4. Na vprašanje Bogu, kakšno je njegovo ime, je Mojzes iz gorečega grma prejel odgovor: »jaz sem, ki sem.«(2 Mz 3,14) Odtlej se razlagalci sprašujejo, kaj je Bog hotel s tem imenom človeku sporočiti. Nekateri pojasnjujejo, da je s tem imenom želel Bog svojo identiteto prekriti (2 Mz 32,30; Sod 13,18); 3 O soncu pravi Platon v Državi (1976, 509 B):»Sonce ne podeljuje vidnim stvarem le sposobnosti, da jih lahko vidimo, temveč je hkrati tudi vzrok njihovega nastanka, rasti in uspevanja, ne da bi bilo tudi samo nekaj, kar nastane «po podob nosti s soncem pa opiše tudi idejo dobrega:»prav tako stvarem, ki jih je mogoče spoznati, dobro ne daje samo sposobnosti, da jih spoznamo, temveč so mu le-te dolžne hvalo tudi za svojo eksistenco, za svojo bit, čeprav sámo dobro ni nič eksistentnega, vendar s svojo vzvišenostjo in močjo prekaša to, kar obstaja.«

Maja ima več pomenov. V arabščini je "izvir", v hebrejščini  je izvedenka  „Maayan“, kar pomeni "izvir", "reka".  V Indiji je Māyā je ime boginje ime za "iluzijo", "čarovnijo. Je tudi inačica imena Marija. Maja (grč. Μαῖα, Maĩa, Maia) je v grški mitologiji ena izmed sedmih Plejad, hčer Atlasa in Plejone, hčerke  Okeana i Tetide. V  rimski mitologiji je Maja  poveza na z Maia Maiestas“, znano kot Favna, Bona Dea ili Ops, je  boginja pomladi. 

Nekateri pravijo, da v se v tem imenu razkriva neskončnost in neprimerljivost; tretji vidijo v njem obljubo odrešenja:»jaz sem tisti Bog, ki sem tu za vas, da vas rešim.«(oz 1,9; Sveto pismo. Morda je Bog hotel reči, da je to, kar je, preprostost sama (kakor so Boga dojemali novoplatoniki). Ljudje pa smo največkrat to, kar nismo, in nismo to, kar smo. Interpretacija božjega imena»jaz sem, ki sem« je imela velik vpliv v filozofiji in je pomenila most med Svetim pismom in filozofijo. Filon Aleksandrijski (ok. 20 pr. Kr. ok. 40 po Kr.), je razlagal, da je z imenom, ki se je z njim predstavil Mojzesu, hotel Bog reči:»meni lastno je to, da sem, in ne, da se o meni govori.« (Philon d' Alexandrie 1964, 36. Omenimo, da raba pojma »biti« za opis pojma »bog« ni povsem samoumevna; V zgodovinI filozofije so se namreč pojavljali  tudi pomisleki, da pojem »biti« ne zmore primerno in bistveno označiti pojma »bog«. V zgodovini razvoja besede»bog«je torej človek v Bogu videl darovalca, od katerega živi, svetlobo, ki mu odpira svet, moč, ki ga nosi, bitje, ki mu daje biti. Po psalmistovem prepriča nju postaja človek podoben podobi, ki si jo o Bogu ustvarja (Ps 115,8; 135,17). Če so to srebrni ali zlati maliki, ki so delo njegovih rok, postaja podoben njim. Podobe bogov, ki se skrivajo v etimoloških izvorih imen, zato oblikujejo tudi človekov notranji svet, njegove vrednote in ideale, razmišljanje in čutenje. 

Kakor ugotavlja Jože Krašovec (2015) v študiji o imenih za Boga/ove v hebrejskem Svetem pismu, božje ime nagovarja in zavezuje tudi Boga samega. Zaradi svojega imena Bog ukrepa (Jer 14,7), človeka ne zaničuje (14,21), zadržuje svojo jezo (Iz 48,9), odpušča človekovo krivdo (Ps 25,11). Sveti Avguštin izpostavi dve skrajni možnosti človekovega razumevanja Boga. V Izpovedih je zapisal:»ti pa si bil globlji v meni kakor moja najgloblja notranjost in višji kot moja najvišja misel.« (1984, 46) Z metaforama»višji«in»globlji«označi Avguštin božjo presežnost, kakor se le-ta kaže na dveh polih človekovega bivanja: 1. beseda »višji« označuje božjo presežnost v metafizičnem smislu kot najširši okvir in poslednji temelj sveta in vsega bivajočega, ki je onstran sveta; 2. beseda»globlji«pa opisuje izkušnjo nedojemljive bližine Boga v človekovem življenju. v prvem pomenu je Bog presežnost, ki jo mora misel iskati onstran sveta, onstran vseh izkušenj o svetu; v drugem pomenu je Bog »predmet« nekakšne pred-svetne izkušnje, ki jo ima človek tostran sveta.

V Rusiji je mesto Sankt Peterburg po zatonu pomena oktobrske revolucije in posledično socialistične preobrazbe v Leningrad po l. 1990 spet dobil prvotno ime. 
Ime Alma izhaja iz latinskega pridevnika alma ki pomeni »rdeča, rodovitna, mila«. V turščini pa pomeni 'jabolko'. 
Po Evropi kot hčeri feničanskega kralja Agenorja in žene Telefase je nastalo ime našega kon tinenta. Več o temi imen za dneve v različnih jezikih glej e-knjigo Moja hoja za smislom, str. 31-33.
Pravo vprašanje se tako postavi šele ob odgovoru na izvorno sholastično vprašanje: kako misliti nominalistični odgovor drugače kakor razkrinkanje neke utvare, ki jo producira subjektova (jezikovna) investicija? Kako sploh razumeti realistični odgovor? Kaj sploh danes pomeni: univerzalije obstajajo? Ampak poanta je v tem, da so tudi v tem odgovoru univerza lije zvedene na svojo relacijo s subjektiviteto: univerzalije so ali tisto, kar partikularnim izkustvom nujno uhaja; ali pa so same del transcedentalnega aparata subjektivitete, ki mnoštvo nediferenciranih zaznav sintetizirajo v pojmljivost. Slednjo inačico lahko zavrnemo kot zgolj preobrazbo nominalističnega odgovora, medtem ko je prva vredna nadaljne obravnave. 
Univerzalije presegajo posamično. vse posamično lahko zgolj participira na univerzalnem, a slednje se kot tako nikdar ne more pojaviti. Udejanjenje  univerzalnega je že padec v sfero partikularnega. Obče je v svojih okurencah in rekurencah, a ne le zato, ker je po vsebinskem bogastvu neizčrpno. Univerzalno je z empiričnega vidika delno prazna množica. Univerzalno ni košarica poljubne vsebine, temveč je privacija pojavljanja. Ker vsaka določenost ni več nedoločena univerzalnost (gr. apeiron), vsaka določljivost pade v serijo repeticij. Zato  moramo reči: univerzalnost drsi po seriji svojih pojavljanj, je zgolj v nemožnosti in svojem izostanku. Univerzalno ni v abstrahiranju, v odnosu med množico partikularij, temveč se določa preko relacije s samim partikularnim kot takim. Edina rešitev je, da smo paradoksni: univerzalno je v odnosu s partikularnim na način neodnosnosti.
Subjekt ima učinek niveliranja: univerzalno se ne sme opredmetiti zato, ker potem pade v homogeno cono predmetnosti. V tej coni pa, v kolikor je umeščena v ontologijo subjektivite te, ne zmore vznikniti ontološka zareza, saj je ontološka zgolj razpoka med objektom in subjektom. Vse, na kar lahko naletimo, je ontični vpis kartezijanske/ kantovske/ transceden talne psevdo-ontološke diference: empirična oseba vs. predmeti (premestitev nasprotja transcedentalna sinteza apercepcije versus vsebina zora). 

Princip, ki obvladuje dejanskost, sam ni nikdar dejanski. To, kar totalizira in znivelizira dejanskost je subjekt. Prav zaradi te ireduktibilne teoretske kategorije je postavljanje kakršnekoli cezure v redu predmetnega absolutno nepomembno in ontično početje. 
In točno od tod aporičnost samega vpraševanja po smislu univerzalij danes: ali lahko vprašujemo po univerzalijah v izvornem sholastičnem smislu.
Ime boga, kraja, dežele nam lahko odpre vrata v raj, domači kraj, univerzalno zaščito, obljubljeno deželo. Tako je npr. Portus Cale (»Lep pristan«) je izvor imena mesta Porta in Portugalske. 
Pogosto izhajajo v tradiciji ženska imena iz moških imen. Ime Jana je možno razlagati kot žensko obliko moškega osebnega imena Jan oziroma Janez. Možna pa je seveda tudi izpeljava prek oblik imena Joana, Joanna, a z njima prek  latinskega  imena Joannes ponovno pridemo do imena Janez. Inačice so Janči, Jane, Janet, Janica, Jani, Janija, Janika, Janina, Janine, Janis, Janislava, Janita, Janka, Janika, Janki, Jankica, Januša, Januška, Janža, Johana, Vanja, Žana, Žanda, Žanet, Žaneta, Žanika, Žanja, Žanin, Žanina, Žanka. Tuje izvedbe: pri  Angležih, Dancih, Nemcih, Švedih: Jane, pri Francozih: Janet, Jeanne, Jeanette.

Tuje inačice Marije: pri Angležih: Mary, skrajšano May
pri Francozi: Marie, manjšalno Marion, Manon
pri Italijani: Maria, manjšalno Marietta, Maritta, skrajšano Rita
pri Nemcih: Maria, Marei, Mia, Mieke, Mizzi, Ria
pri Špancih: María, manjšalno Marita
pri Rusih: skrajšano Mara, Marja, Manja, Maša
Mariologi so doslej podali okoli 60 poskusov razlag imena Marija. Kot najbolj sprejemljiva je razlaga, da ime izhaja iz hebrejskega imena Mirjam v pomenu »tista, ki jo Bog ljubi«, »razsvetljevalka«, »gospa, vzvišena«. Razlaga »tista, ki jo Bog ljubi« temelji na povezavi imena Mirjam s staroegiptovsko besedo mry(t) v pomenu »ljubljena (od boga)«. 
Po podatkih Statističnega urada Republike Slovenije je bilo na dan 31. Decembra  2007  v  Sloveniji število ženskih oseb z imenom Marija: 72.859. Med vsemi ženskimi imeni je ime Marija najpogostejše. 
Odlomek iz primerjalne religiologije: Ime Mitra (latinsko oz. grško "Μίθρας«), je ime starega Perzijskega boga. Je zgodnji primer grške oblike imena iz 4. st. pr. Kristusom iz prevoda življenjepisa perzijskega kralja Kira Velikega. Podobna imena poznajo tudi v drugih jezikih. V sanskrtu "Mitra" pomeni "prijatelj" ali "prijateljstvo". Obliko besede mi-to-ra, so našli zapisano v mirovni pogodbi med Hetiti in Kraljevino Mitani iz leta 1400 pred Kristusom. V iranščini "Mithra" in sanskrtu "Mitra" naj bi izhajala iz indo-iranske besede Mitra, kar pomeni "pogodba, sporazum, pakt". O konkurenčnosti mitraizma in krščanstva. Mitraizmu ni uspelo postati rimska uradna religija, krščanstvu pa je. Sprva so mitraisti preganjali kristjane, pozneje pa kristjani mitraiste. 

Mitraisti so izvajali obrede v zaprtih prostorih. Za kristjane so bile to katakombe. Mitra je premagal belega bika, Kristus pa Adamov greh. O njih ni pisanih virov, o kristjanih pa so. Bila je ena izmed odrešilnih religij za vse, čeprav so jo prakticirali le nekateri, bila pa je ena izmed religij svetlobe, sonca. Mitraizem nima podlage v sveti trojici, čeprav je bila tedaj ideja trojstva razširjena. Krščanstvo ima sveto družinsko osnovo (Marija, Jezus, Jožef). V nekaterih religijah imajo bogovi sinove, npr. pri Majih.     

Pomen  izraza romar se je spreminjal. V latinščini je romar »peregrinus«. Ta pa izhaja iz korena »per ager«, kar pomeni »(iti) čez polja« in prehod meje. Latinski  glagol »peregrare« pomeni podobno kot starogrški »apodoméin« prehoditi, potovati k, obiskati in iti daleč. Za Rimljane je bil »peregrinus« sprva zgolj tujec oz. popotnik. Šele pozneje, ko je ta izraz dobil izrazito verski pomen, so z njim označevali tistega, ki se odpravi na pot, da bi se srečal z Bogom.  

Slovenci smo  še do nedavna za romanje uporabljali izraz »božjepotništvo«. V tem izrazu opazimo namig, da je Bog naš sopotnik. Pojav krščanskega božjepotništva je zanimiv v več pogledih: kot pobožnost, ki izhaja iz njega, odkriva pristno vnemo za zgodovinske korenine krščanske vere. Verski motivi romanja so prošnje, odpuščanje, pokora, sprava. Za človeka popotnika (lat. homo viator), ki je lahko vagabund, nomad in romar (Jamnik, 2012) sta značilna radovednost pri spoznavanju novih krajev, ljudi in običajev, kakor tudi veselje do potovanj. Podoba romarja se zgodovinsko spreminja. Sodobni romar je ponižen, vztrajen, točen, poduhovljen in ni izbirčen. Vendar pa tudi ni imun na potrošniško kulturo. 
Mesto Hvar je v lokalnem hrvaškem narečju Hvor ali For, za Stare Grke je bil Pharos, za Rimljane je bil v latinščini Pharus in Pharina, v današnji italijanščini pa je Lesina.
Ime česa je Sarkozy (Badiou, 2008) Ne vemo, ali je to ime za eno od dvojega ali oboje v enem. Verjetno pa je, da gre v Badioujevi politični razpravi za bivšega francoskega predsedni ka kot militantni subjekt, desničarsko diktaturo namesto demokracije oz. za  republikanskega monarha. Enako bi se lahko vprašali še za koga drugega s področja zelo pomembnih oseb (z akronimom VIP) npr. za republikanskega eksponenta predsednika ZDA Trumpa. Verjetno mediji ne prinašajo vse resnice o njem. Ne vemo pa, ali se bo kljub postopku 'impichment' – odstavitve kvalificiral za drugi mandat. Ime česa je kdo ali kaj vemo po Heglu (izrek: Minervina sova vzletava, ko pade mrak) in Sartru šele tedaj, ko tega ni več in postane stvar po sebi (fr. en soi). Enako je v Sv. pismu: seme ne vzklije preden ne pade v zemljo.       
8.1 Kako je Ludwig Wittgenstein (1889 – 1951) z mejami jezika vplival na meje sveta?
Zaradi filozofije se je v celoti odrekel družinskemu premoženju. Njegovo miselno pot označujeta dve obdobji, ki ju je dovršil z Logično filozofskim traktatom (1921) in posthumno izdanimi Filozofskimi raziskavami (1953). Izhajal je iz šole Bertranda Russela, vendar ni ostal v njej. Ni bil samo filozof, temveč tudi konstruktor, učitelj, vojak, samostanski vrtnar. Umrl je v skromnih razmerah za rakom na prostati. 

Njegovi najbolj znani citati so: »Meje mojega jezika so meje mojega sveta.« 
»Svet je vse, kar se primeri.« 
»To, kar se primeri, dejstvo, je obstoj stanja stvari.« 
»Logična slika dejstev je misel.« 
»O čemer ne moremo govoriti, o tem moramo molčati.« 
»Ni mistično, kako svet je, temveč, da je.«

Nekatera v slovenščini dostopna dela in članki so: Logično filozofski traktat, Predavanje o etiki, Kultura in vrednota, Modra knjiga, Nekaj pripomb k logični formi, Predavanja in pogovori. Pri nas je odličen poznavalec Wittgensteina Andrej Ule. L. 2018 je s temo Smisel stavkov v  Wittgensteinovi filozofiji  doktorirala Varja Štrajn. 
Po Wittgensteinu tudi civilizirani ljudje izvajamo magijo, kar je, denimo, očitno, ko se začnemo kregati z avtom ali drugimi stroji, ko nas ne ubogajo. Poleg tega v magijo ne verjamejo niti divjaki. Isti divjak, ki bo, denimo, opravil vudu in simbolično ubil svojega sovražnika, slednjega ne bo poskušal pokončati z vudujem, ko se mu bo približal, ampak bo uporabil lok in puščico. Tudi divjakom je jasno, da obstajata dve vrsti simbolne in tehnične prakse in da vanju ne verjamejo enako.

Literatura

- Badiou Alain (2008). Ime česa je Sarkozy? De quoi Sarkozy est-il le nom? Ljubljana, Sophia. 
- Klun Branko, Trebežnik Luka (2019). Vračanje religije v postmodernem kontekstu. Ljubljana, Teološka fakulteta.  
- Petkovšek Robert (2016). Beseda Bog v jeziku metafizike in v jeziku evangelija. Bogoslovni vestnik, 1(2016), 1-18. 
9. Kako nam pozitivna psihologija pomaga v vsakdanjem življenju?
Že John Dewey je poudaril:
-	​da mora psihologija kot samostojna veda biti zavezana razumevanju človeškega vedenja in prispevati k vrednosti človeškega življenja;
-	​da je treba delo psihologov in psihologije vrednotiti v luči njihovega prispevka k vrednosti oz. kakovosti življenja posameznikov in prispevka k razvoju cvetoče družbe.

Grantova raziskava že več kot 75 let spremlja življenje skupine 268 diplomantov Harvardske univerze. Pokazala je, kaj je najpomembnejši dejavnik zadovoljstva v življenju - toplina odnosov z drugimi. 

Glavni dosedanji raziskovalci na tem področju so: Martin Seligman, Ed Diener,  Mihaly  Csikszentmihalyi, C. R. Snyder, Todd B. Kashdan, Christopher Peterson in Barbara Fredrickson.
Pozitivna psihologija temelji na pomembnih spoznanjih: ljudje, ki se počutijo oz. so bolj srečni, zadovoljni, vztrajni, optimistični, so bolj kleni in bolje psihološko opremljeni za soočanje in obvladovanje neprijetnih dogodkov, okoliščin, občutkov in čustev; zato bodo tudi težje življenjske preizkušnje prestali z manj hudimi posledicami in poškodbami,
​​Lastnosti kot so vztrajnost, optimizem, odpornost, zmožnost razvijanja trajnih in poglobljenih odnosov, ter občutke zadovoljstva, sreče, smisla pri ljudeh sistematično krepiti in razvijati (s tem pa krepiti in razvijati njihovo psihološko čvrstost in odpornost).
​​Najbolj  smotrno (tako kot to velja za večino pomembnih veščin in spretnosti) te psihološke in življenjsko pomembne veščine in lastnosti razvijati ter krepiti že v času otroštva; ker bodo takrat naučene in ponotranjene življenjske veščine najbolj trajno zasidrane in bodo dolgoročno največ prispevale h kakovosti življenja.        
Kljub temu se je velik del tradicionalne psihologije 20. stoletja ukvarjal predvsem s psihološkimi težavami, stiskami, problemi in motnjami. Pri njihovem odpravljanju je dosegla pomembne uspehe, ki so vodili v izboljšanje življenja za marsikoga. Vendar je odpravljanje stisk in problemov le ena plat tistega, kar lahko ponudi psihologija: pozitivna psihologija je nastala v prepričanju, da je treba tudi pozitivne plati človekovega doživljanja in duševnosti proučevati in se z njimi ukvarjati z enako vnemo. 
​Pozitivno psihologijo je prvi definiral Martin Seligman. Postaja ena izmed najpomembnejših raziskovalnih in uporabnih smeri  v sodobni psihologiji. Na eni strani ustvarja nova spoznanja o pomenu pozitivnih vidikov življenja za kakovost življenja in duševno ter  telesno zdravje; na drugi strani pa razvija metode in strategije za krepitev življenjskih veščin in izboljšanje kakovosti življenja. Pri tem pa je treba poudariti, da pozitivna psihologija ni “felicitologijja”, ki bi si prizadevala ustvarjati nenehno srečne ljudi, ki se bodo ves čas in vedno le smehljali. Ne zanika, da so bolezni, stiske, bolečine, izguba in travme so nujen spremljevalec človeškega življenja, tako kot strah, jeza, tesnoba in druga manj prijetna čustva, ter duševne stiske, težave in motnje. Pozitivna psihologija si ne dela utvar, da lahko odpravi manj prijetne plati človeškega življenja in doživljanja: lahko pa naredi veliko za to, da s(m)o ljudje bolj srečni, bolj zadovoljni, bolj optimistični in bolje opremljeni za soočanje z manj prijetnimi dogodki in občutki, ko se zgodijo – in jih lažje premagujemo. Zastopajo tudi harwardski profesor Tal Ben Šahar (2008). V bistvu tudi EFT izhaja iz dvodelnosti: čeprav občutim bolečino, sem pozitiv no naravnan kot tudi biblija: naj sonce nikoli ne zaide nad tvojo jezo. Ta veda je v službi kapitala, ki izhaja iz tega, da si za svoje razpoloženje odgovoren sam. 
Pozitivna psihologija proučuje optimizem, zanos, psihično blagostanje, osebna rast, osebnost ne moči, modrost, kreativnost ne le posameznika, ampak tudi skupin. Opisuje, kaj osrečuje oba in vpliva na dobro psihično počutje v komunikacijski interakciji. Zavedati pa se je potrebno, da se pozitivna psihologija ne ukvarja zgolj s pozitivnim mišljenjem in pozitivnimi čustvi – ugotoviti namreč poskuša, kateri so tisti dejavniki, ki omogočajo posamezniku in skupinam, da uspevajo in napredujejo v življenju, pri čemer sta uspeh in napredek mišljena kot obstoj pozitivnega mentalnega zdravja. Oba rasteta in uspevata. Z zadovoljujočim delovanjem se povezujejo različni aspekti življenja. gre za doseganje visoko zastavljenih ciljev z visoko ravnijo samokontrole in vztrajnosti.  
Danes je pozitivna psihologija ena od najpomembnejših raziskovalnih in uporabnih smeri  v sodobni psihologiji. Na eni strani ustvarja nova spoznanja o pomenu pozitivnih vidikov življenja za kakovost življenja in duševno ter  telesno zdravje; na drugi strani pa razvija metode in strategije za krepitev življenjskih veščin in izboljšanje kakovosti življenja. Pri tem pa je treba poudariti, da pozitivna psihologija ni “lov na srečo”, ki bi si prizadevala ustvarjati nenehno srečne ljudi, ki se bodo ves čas in vedno le smehljali. Bolezni, stiske, bolečine, izguba in travme so nujen spremljevalec človeškega življenja, tako kot strah, jeza, tesnoba in druga manj prijetna čustva, ter različne duševne stiske, težave in motnje. Pozitivna psihologija si ne dela utvar, da lahko odpravi manj prijetne plati človeškega življenja in doživljanja: lahko pa naredi veliko za to, da s(m)o ljudje bolj srečni, bolj zadovoljni, bolj optimistični in bolje opremljeni za soočanje z manj prijetnimi dogodki in občutki, ko se zgodijo – in jih lažje premagujemo. S pozitivno psihologijo se sodobna psihologija vrača k pomembnemu delu svojih korenin. 
Nevro-znanost ugotavlja in naša komunikacijska praksa z drugimi potrjuje, da  je pozitivna psihična naravnanost nujno potrebna za nas. Stalni negativizem nas pripelje do neke vrste samomora. 
S pričakovanji lahko vplivamo na rezultat. O tem govori t.i.Pygmalijonovo načelo. Pygmalijon je bil starogrški kipar, ki se je zaljubil v svoj kip. V filmu My fair lady pa je učitelj angleščine iz revne deklice sčasoma ustvaril damo.   Ameriški psiholog Rosenthal je v znanem eksperimentu dokazal moč pričakovanj. Danes se to povezuje s placebom in nocebom, samopotrjujočo hipotezo. Rosenthal in Jacobsonova sta na primeru enako uspešnih učencev pokazala, da so bili tisti,ki so bili proglašeni za nadarjene postali uspešnejši in celo bolj nadarjeni v primerjavi s tistimi, ki so bili v skupini nenadarjenih. To pomeni, da so stigmatizacije oz. enostranske ocene nevarne. 
9.1. Kako misliti pozitivno revolucijo po De Bonu?
Zakaj naj bi bil Edvard De Bono (roj. 1933) takšen novi človek (lat. homo novus), da bi si zaslužil Nobelovo nagrado? Ker je začel reševati svetovne probleme pri sebi, kar mnogi individualno zavračajo, v skupinski interakciji pa je to pedagoško igrivo in zabavno sprejemljivo po t. im. edutainment tehnikah. Odkril je ustrezen način demokratične diskusije po metodi 6 klobukov, uvedel je pozitivno revolucionaren način delovanja (2005) in vzgoje otrok, da bodo znali misliti (2011) lateralno, paralelno (2018) in enostavno (2014), tako kot se odrasli starši učijo na tečajih oz. delavnicah.      
De Bono spada v čas vzpona neoliberalizma (Tatcherjeva, Reagan). Ta prinaša osebne pobude t. im. strive drive motive (Bateson), HRM – human resource management, znanstveno-tehnično revolucijo (ZTR), know how, teorije izbire (William Glasser), NLP in coachinga.  De Bono je uresničevalec Feyerabendovega epistemološko anarhističnega načela, da v znanosti 'vse gre' (anything goas). V njegovem delu Proti metodi (1975) teorija epistemološ kega anarhizma pravi, da upoštevanje katerekoli metodologije nikoli ne pripelje do opaznejšega napredka znanosti. Pomembne teorije, kot na primer Demokritova atomistična teorija ali heliocentrizem, so vedno v nasprotju z uveljavljenim pogledom na svet in pogosto brez neoporečnih empiričnih dokazov (v Galilejevem času znanost še ni znala pojasniti delovanja teleskopa), torej ne v skladu z razumom. Če poskušamo novo teorijo oblikovati v skladu z že obstoječo, nudimo slednji po Feyerabendovem mnenju neupravičeno prednost, saj stara teorija ne more biti merilo za resničnost nove. Znanstvenik se torej ne sme podrejati znanstveni ali katerikoli drugi metodi, ampak mora obravnavati vse teorije kot enako verjetne. S tem je znanosti ob bok med drugim postavil religijo, čarovništvo in mitologijo. Ker je znanost po tem takem le ena izmed ideologij, se je zavzemal celo za ločitev znanosti in države. Tudi pri De Bonu  je izvedljivo tako tradicionalno kot alternativno mišljenje. Zagovarja nenehno ustvarjalnost. 
Prevajalka njegovih del in certificirana učiteljica De Bonovih metod v Sloveniji Nastja Mulej prenaša  alternativne poglede s pomočjo vodenih tečajev, delavnic v Slovenijo že vrsto let. Z generacije bi vpogled v ta drugačni svet, marsikateremu predstavniku “ustaljenih” sistemov od šolstva do podjetij, lahko precej olajšal spopadanje z današnjim svetom.
De Bono (* 1933), britanski kardiolog, ki živi na Malti, v svojih delih razvija idejo pozitivne revolucije. Ta temelji na 5ih načelih (kot prstov ene roke) vsakega udeleženca: 
- učinkovitost delovanja je v pretvorbi koncepta v izvedbo. 
- konstruktivnost delovanju v pozitivni smeri. 
- s povečevanjem pozitivne naravnanosti, navad in spretnosti ter istočasno zmanjševanje negativnega odnosa izboljšujemo tudi sami sebe. 
- spoštovanje dostojanstva drugih ljudi. 
- prispevek v spodbujanju drugih v smeri pozitivnega delovanja.

Pozitivna revolucija je revolucija v razmišljanju in vedenju, v odnosih, vrednotah in delovanju: da postanemo učinkoviti, uspešni, spoštljivi, sodelovalni, da se nenehno izpopolnju jemo, in da prispevamo skupnosti. Za razliko od proletarske, nasilne, negativne, kolektivne družbene  revolucije, je pozitivna miroljubna in skupinska. Temelji na drugačnih, netradicionalnih vrstah mišljenja. Lateralno (lat. latis - stran) je za razliko od vertikalnega, logično-analitičnega  razmišljanja  obstransko in provokativno. Izhaja iz potrebe po prevzorčenju in preoblikovanju že znanih vzorcev.
Verjamemo v postopno spreminjanje družbe pod vplivom ozaveščenih in ciljno usmerjenih  ljudi. V vsakdanjem življenju in vsakdanjih stikih skušam ravnati tako, da bi se družba spreminjala v smeri humanih vrednot, ki so v interesu vsakega in vseh. Vsak družbeni eksperiment se začne pri meni in tebi ter ima zato etični pomen.
Načela De Bonove revolucije na pet prstov roke, se da povzeti v geslu: S spoštovanjem drugega človeka in narave, konstruktivno in učinkovito prispevaj k reševanju problemov. Pri tem izboljšuj sebe in uporabo metod. Kratico S.K.U.P.I. si je lahko zapomniti. Etični temelj te 'revolucije' je spoštovanje človeka, njegovega dostojanstva in narave, kar vključuje tudi svetovni etos. Brezobzirna in razredno sovražna je bila 'rdeča' revolucija. Konstruktivna je ta 'revolucija', ker ne ruši, ne razdira, ampak gradi. De Bonu ne gre za 'kritiko obstoječega sistema, ampak za ustvarjanje novih idej, odnosov in izdelkov. Učinkovitost se prične s postavitvijo S.M.A.R.T. ciljev. Velike, dolgoročne cilje razčlenimo na majhne, uresničljive cilje, ki jih vztrajno in disciplinirano dosegamo.  
Revolucija je večplastna odprta kompleksna tema. Procesna revolucija lahko pomeni dolgo ročno alternativno, horizontalno, samoorganizirano sodelovanje med ljudmi. Odprto vprašanje je, koliko hierarhija blokira in/ali spodbuja demokracijo. Lahko bi razpravljali, v čem so imeli Marx, Lenin, Stalin, Mao ce Tung, Kastro,… prav in v čem ne. Socialistična revolucija ni bila negativna po uporabi orožja nasilja kot vojnih sredstev za doseganje končnih ciljev miroljubne skupnosti.    
De Bono je odličen hevristični logik, ki izumlja patente, ki jih drugi ne poznajo. Še najbližji je avstrijskemu filozofu Feyerabendu, po katerem 'vse gre' npr. v Zelandovem polju različic.  Hevristika (starogrško εὑρίσκω: heurísko – najti, spoznati, odkriti, ugotoviti, izvedeti) je  meto da za reševanje problemov na osnovi izkušenj. Formalna logika opisuje forme sklepanja iz premis na zaključke. Odkriti pa želimo najenostavnejšo rešitev. Uporabljamo intuitivne bližnjice. 
Kaj je pogojevalo De Bonovo odkritje novih pristopov k raziskovanju? Einsteinovo odkritje relativnostne teorije je vplivalo na Karla Popperja, da je l. 1936 napisal Logiko znanstvenega odkritja. Verificirana je le tista hipoteza, ki je prestala vse preizkušnje falsifikacij. Temu delu je sledilo l. 1962 Kuhnovo delo Struktura znanstvenih revolucij. V njem razlikuje med normal no in revolucionarno znanostjo. Vsaka ima svoje pripadnike določene znanstvene skupnosti. Ta zmaga šele tedaj, ko dobi nov način znanstvenega razmišljanja več pripadnikov kot jih ima prejšnja normalna oz. dogmatična znanost. Po De Bonu je raziskovalec vsak, ki se na tečajih, delavnicah ali kako drugače opolnomoči za iskanje novih rešitev ugotovljenih  problemov. In milijonar postane vsak (aluzija na edutainment), ki proda svoje izume na trgu.     
De Bono prizna, da že po naravi težimo k zapletenosti. Zato je treba enostavnost hote uveljav ljati ob dobrem spoznanju vsebin. Enostavnost, ki bi najbolj koristila vsem, je najtežje doseči. V De Bonovi knjigi (Enostavnost v razmišljanju, 2014) se prek zapletenosti na koncu dokoplje mo do enostavnosti, ko stvari oz. odnose dobro poznamo. V njej najdemo odgovore na vprašanja: - Zakaj je enostavnost boljša od zapletenosti? Čemu sploh potrebujemo enostavnost? Za kaj je enostavnost uporabna?  V čem je korist enostavnosti? Z enostavnostjo v razmišljanju lahko svoje osebno in poklicno življenje izboljšujemo takoj!
De Bono (2005) predstavi metodo šestih klobukov razmišljanja. Šest klobukov različne barve predstavlja šest različnih tipov razmišljanja in ko je v uporabi en klobuk vsi sledijo samo temu tipu razmišljanja. Ti klobuki so: 1. Beli klobuk so podatki. 2. Rdeči klobuk so čustva, občutki, intuicija in slutnja. 3. Črni klobuk je za previdnost, ugotavljanje tveganja in kritiko. 4. Rumeni klobuk je iskanje prednosti in koristi. 5. Zeleni klobuk je ustvarjalno iskanje alternativ in novih idej. Ugibamo o novih rešitvah in vizualiziramo nove možnosti. 6. Modri klobuk je namenjen razmišljanju o razmišljanju, gre za upravljanje samega miselnega procesa. Vsakdo lahko z njim daje predlog o postopku. 
Določene prednosti te paralelne metode so: enakovrednost sodelujočih brez iger moči, izražanje občutkov, iskanje skupne koristi, razmišljanje o razmišljanju, postopnost, skrajšanje časa sestankovanja. To metodo uporabljajo nekatere korporacije, šole in zdravstvene ustanove po vsem svetu.  
Ne  gre za tradicionalno logiko sodb, ampak za raziskovanje novega več paralelnih obravnav tako da skupina predlaga cel spekter alternativnih možnosti. Te so usmerjenje k eni točki in služijo istemu namenu, cilju. Paralelno mišljenje je lahko začasno  zmotno, protislovno. Potrditve so prestavljene na konec. Pri paralelnem razmišljanju ne gre za zaporedje dogodkov in sklepanj o njih, temveč za vzporedno (hkratno?) odpiranje  možnosti. Na koncu poišče največjo vrednost obeh delov protislovja npr. v valovno-korpuskularni teoriji svetlobe. 
To ni isto kot “brainstorming”, ki išče le domišljijske možnosti, ne pa vseh. Nato se je od skupinskega konceptualnega snovanja možnosti treba premikati k izidu pri iskanju določenih vrst delovanj. Moč paralelnega razmišljanja naj bi bila v tem, da ni skoncentrirano samo na bistrost, fokusirano sposobnost reševanja določenih izzivov, temveč tudi na modrost, širok pogled na sposobnost ne le reševanja, temveč tudi ustvarjanja. Zaradi večje zaloge vzorcev (kot enega od elementov modrosti), vidimo svet na različne načine.
Tradicionalno razmišljanje je uporabno pri načrtovanju akcij na podlagi analize in definicij oz. diagnoze tistega, kar se dobro obnese v stabilnih okoljih. Paralelno razmišljanje je boljše v dinamičnih situacijah in pri vrednotenju določene situacije (položaja, stanja). Zanj uporablja metaforo  vode, ki išče cilje in smeri. Tradicionalno mišljenje sloni na odstranitvi neresnic (po Popperjevi metodi falsifikacije), paralelno pa na razumevanju resnice s konstruktivnim preizkušanjem alternativ v praksi.  
Lažje bi uresničevali pluralizem interesov, če bi upoštevali, da specifičnim predmetom ustrezajo specifične ideje. Hevristično učenje 'kaj če' je zastopala že angleška pedagoginja Bernice McCarthy. Za razliko od Sokratovega zaprtega tipa vprašanj, ki predvidevajo strinjanje, se De Bono sprašuje bolj odprto. Vprašanja opredeljuje kot usmerjevalce pozor nosti na 1. koncept “posledice in nadaljevanje” s kratico P&N, 2. UVD – upoštevaj vse dejavnike; 3. PPP – prve pomembne prioritete; 4. NCD – nameni, cilji, dosežki; 5. AMI – alternative, možnosti in izbire; 6. SDL – stališča drugih ljudi. Enostavnost, ki bi najbolj koristila vsem, je najtežje doseči, zato je potrebna stalna vaja v ustvarjalnosti. 
Model posploševanja deluje tako da stvari najprej klasificiramo glede na resnico ali neresnico.  
Presodimo, da nekaj spada v določen predal in ukrepamo v skladu s tem, kar narekuje ta predal. Ta zaporedni način razmišljanja potrebuje za svoje delovanje gotovost. Zaporedno razmišljanje uporablja klasifikacijo, medtem ko paralelni način zasleduje snovanje. Zdi se kot da zahodni svet nima dovolj samozavesti, da bi začel ustvarjat nove koncepte ampak čaka, da se razvijejo skozi čas in jih nato “odkrije”.

Kreiranje novih zamisli potrebuje več kot le sodbe. De Bono je s svojim snovanjem na isti liniji kot pokojni Vojan Rus, ki je pisal o pomenu idealnih projekcij (nem. die Ideele Projektion). De Bonu se zdi, da zahodni svet nima dovolj samozavesti, da bi začel ustvarjat nove koncepte ampak čaka, da se razvijejo skozi čas in jih nato “odkrije”.
Živimo v dveh svetovih. Če želimo, da svet deluje, se mora notranji svet prilagoditi pravilom zunanjega sveta. specifičnost notranjega, psihičnega sveta s koncepti, prepričanja, zamislimi je, da daje smisel življenja.  Zunanji svet nas ohranja žive in napaja sanje notranjega sveta. Ko sledimo prepričanjem, delujemo na način, da postavimo hipoteze in potem iščemo potrditve hipotez v zunanjem svetu. Tu gre za krožno delovanje, saj iščemo le potrditvene informacije in ko jih najdemo, te dodatno podkrepijo hipotezo. Trenutne doživljaje opisuje z izrazom 'popic – possible picture' je ideja, ki se mu je porodila.
Literatura 
- De Bono, Edvard (1992). Tečaj mišljenja. Ljubljana, Ganeš.
- De Bono, Edvard (2005). Priročnik za pozitivno revolucijo v razmišljanju. Velenje, Pina.
- De Bono, Edvard (2005). Šest klobukov. Ljubljana, New Moment d.o.o.
- De Bono, Edvard (2006). Lateralno razmišljanje. Ljubljana, New Moment d.o.o.
- De Bono Edvard (2014). Enostavnost v razmišljanju. Začnite misliti hitreje in jasneje. Priročnik. Ljubljana 
- De Bono Edvard (2015). Naučite svojega otroka razmišljati. Maribor, Rokus.
- De Bono (2018). Paralelno razmišljanje. Ljubljana, MK.
- Kuhn, Thomas, S. (orig. 1962, 1998). Struktura znanstvenih revolucij. Ljubljana, Krtina. 
- Popper, Karl (orig. 1936, 1998). Logika znanstvenega odkritja. Ljubljana: Studia Humanitatis.

10. Zakoni in primeri duhovne prakse 

Duhovnost zori postopno po razvojnih zakonitostih, ne glede na to, ali jih je opredelil Rudolf Steiner, Slavinski, Chopra, Anderson ali kdo drug. 
Anderson (2008) je formuliral 22 zakonov zdravja in vitalnosti, ki jih je razdelil na 7 področij: 
1. univerzalni: radoživost, odgovornost, enost, 
2. zakoni telesa: zmerno prehranjevanje, minimalni medicinski posegi, telesna aktivnost, 
3. zakoni čustev: odpornost proti stresu, izbire čustev, motiviranje za razvoj, 
4. zakoni odnosov: sedanji trenutek, zmagam – zmagaš, dostojanstvo, 
5. zakoni uma: pozornost, ustvarjalnost, osebna rast, 
6. zakoni poklicanosti: služenje, poslanstvo, skrbništvo, 
7. duhovni zakoni: odpuščanje, hvaležnost, mir, brezpogojna ljubezen. 

Po vsaki vizualizaciji se lahko vprašamo, katere zakone njene zamisli najbolj izrazijo.
Nadaljnje vprašanje je, ali partnerja kot življenjska sopotnika in sogovornika govorita isti jezik ljubezni. Žal je odgovor pogosto negativen. Od tod izvira veliko težav, ki lomijo partnerske odnose. Chapman razlikuje pet načinov sprejemanja drugega, pet jezikov ljubezni: 1. posvečen čas, 
2. afirmacije, pohvale, opravičila za napake
3. darila, 
4. usluge in 
5. dotik oz. uporaba vseh petih čutov po VAKOG sistemu. 

Gary Champan in zakonska svetovalka Jennifer Thomas sta na primerih dobre prakse odkrila, da se razlikujemo po tem, kakšnemu opravičilu zares verjamemo. Ugotovila sta, da govorimo pet jezikov odpuščanja:

ad 2. a. Izražanje obžalovanja, – »Žal mi je.«
b. Sprejemanje odgovornosti – »Napak sem ravnal.«
c. Povračilo – »Kako lahko to popravim?«
č. Iskreno kesanje – »Potrudil se bom, da tega ne bom več storil.«
d. Prošnja za odpuščanje – »Mi boš odpustil, prosim?«

Kanadski klinični psiholog Jordan B. Petersen (2018) je pri urejanju vsakdanjega kaosa v 21. stoletju postal eden izmed najbolj atraktivnih avtorjev, celo 'posvetnih prerokov'.  Pomeni  manifest  za razumno, samozavestno in ustvarjalno so-bivanje. Izvor njegove popularnosti je v spornosti, ker z nekaterimi stališči presega predsodke, z drugimi jih pa utrjuje. 12 pravil je zabavna in iskrena knjiga za samopomoč. Peterson obširno razlaga našo psiho in razpravlja o pomembnosti discipline, svobode, pustolovskega duha in odgovornosti. Znane modrosti sveta povzame v 12 praktičnih pravilih za življenje, ki jih pravzaprav že poznamo: hodimo pokončno, delajmo le eno stvar naenkrat, prijateljujmo z dobrimi ljudmi, ... 
Vede nas učijo: Vsa dejanja morajo prispevati h klesanju značaja, prečiščevanju čustev, strasti in pobud, ki vznemirjajo um ter k izostrenem duhovnem pogledu in krepitvi človekovih vezi z Bogom, čigar del smo.
Zukav (2011) od vsakogar pričakuje, da odkriva in neguje vire naše ljubezni ter odkriva notranje vire vsega, kar nam preprečuje ljubiti (strahove), ter jih ozdravi. Naša evolucija je ubrala novo pot in naši odnosi se na nepričakovane in dramatične načine spreminjajo. Evolucijsko se razvijamo še preko meja svojih petih čutil (VAKOG) in preko 5 jezikov. Segamo na področje intuitivnega, skrivnostnega, mističnega. Naša evolucija nam v vsakem trenutku ponuja globoko izbiro. Še vedno se pretvarjamo, da se naša življenja in svet ne spreminjajo, ker se vedemo enako kot prej, ali pa lahko svoje odnose uporabim za osebno rast. 
Zukav (2011) govori o naših novih odnosih. Poraja se nov in presenetljiv svet, ki od vsakogar izmed nas zahteva, da odkriva vire naše ljubezni ter jih neguje in da odkriva notranje vire vsega, kar nam preprečuje ljubiti (strahove), ter jih ozdravi. Naša evolucija je ubrala novo pot in naši odnosi se na nepričakovane in dramatične načine spreminjajo. Razvijamo se onstran meja svojih petih čutil in se srečujemo s širšimi izkušnjami sebe ter svojega sveta, ki poprej niso bile mogoče. Medtem ko je bilo naše zaznavanje nekoč omejeno na tisto, kar vidimo, slišimo, okusimo, česar se dotaknemo in kar vonjamo, smo zdaj vedno bolj zmožni dostopati do podatkov, ki jih ti čuti ne zmorejo zaznati. Omenjena razširjena zaznava za vedno spreminja naše izkušnje samega sebe, našega sveta in odnosov. Naša evolucija nam v vsakem trenutku ponuja globoko izbiro. Lahko se pretvarjamo, da se naša življenja in svet ne spreminjajo, in se do drugih še naprej vedemo enako kot prej, ali pa lahko svoje odnose uporabimo za preobrazbo samega sebe v pristno močne, ljubeče posameznike. Do  sinhronizacije medsebojnega razumevanja vodi več terapij, tudi metoda Tesla metamorfoze.
Joga filozofija pozna osem načel: 1. Jama je zakon vzdržnosti od krivic, laži, laganja, kraje, čutnih naslad, pohlepa. Gre za nenasilje v umu, proti jeznemu govorjenju (sovražnemu govoru), lastnemu ali tujemu telesu, resnicoljubnost, vzdržnost na spolnem področju, 2. Zakon izpolnjevanja dolžnosti – niyama, vzdržnost, samodisciplina. 3. Asana pomeni zavzemanje najbolj stabilnega položaja telesa, 4. Prana pomeni nadzor in usmerjanje življenj ske sile – prane. Z dihanjem vplivamo na um. 5. Pratjahara usmerjanje pozornosti od zunanjih zaznav navznoter. Celota naše zavesti je čita. Dosežemo jo z jogijsko tehniko umika čutov. 6. Dharana je koncentracija uma na enem samem predmetu. 7. Dhjana – popolno osredotočenje uma na želeno, 8. Samadhi – razsvetljenje kot božja zavest.     
Ad 1. Prvo načelo spominja na krščansko prepoved 7 glavnih grehov. Ad 3. S prakticiranjem jogijskih položajev na zavesten, počasen in z dihom usklajen način, pripelje mo um v stanje umiritve. V jogijski položaj vstopamo in izstopamo natančno in z občutkom; položaj držimo, vmes dihamo in z notranjim pogledom opazujemo stanje telesa, gibanje diha ter valovanje uma. Ko zaključimo, opazujemo učinke in spremembe. Na ta način prehajamo od grobega telesa do subtilnejših nivojev in širimo zavedanje. Kljub raztezanju in krčenju različnih mišic v različne smeri, v sebi ohranimo stanje, ki ga lahko opišemo kot središčno zavedanje enosti, ki je večni zdaj. Celoten postopek pa je podoben meditaciji na sedem čakr. 
10.1 O željah tako in drugače po Kojcu, Zelandu, Choquette, Coveyu, Girardu,…
Martin Kojc (1901-78) o pra-zaupanju v pra-silo
Prasilo doživljamo kot pripravljajočo, vabljivo-povabljeno, brezželjno zaželeno, očarljivo-opojno, popolno, omamljajoče-omamno, skrivnostno-razkrivajočo, ritmično plešočo, atraktiv no, oplajajočo, ekstatično, ljubljeno in ljubečo, sinergično, prežemajoče-prežeto, sproščujočo, predajajoče predano, oblikujoče oblikovano, stapljajoče razčlenjujočo. Ustreza ji pra-zaupanje, popolno predajanje, ki je za racionaliste povsem nepredstavljivo in nedojemljivo mistično doživetje. Ideal je solidarnost z drugimi z vsemi ljudmi in na vseh plasteh osebnosti. bi bila popolna harmonija pri Bogu, z njim in v njem.  Prasilo lahko primerjamo z Bogom, kozmično energijo, eno, nezavedno svetovno voljo, višjo ali vitalno silo, dao, nedejavno dejavnost kit. wu wei), duha. Ne vemo, od kod jo je Kojc prevzel, vemo pa, da je že antiki dovolj izhodišč zanjo. Danes jo lahko primerjamo z vajami avtogenega treninga, placebo efekta. 
Za Kojca (2013) je vsaka želja oblika prasile, ki vsebuje moč uresničevanja. To pa ni vezano na določen čas, razum in voljo. Gre za umetnost zaupljivega čakanja. Pra-sila nam želi najbolj še in zato izloči vse nezaželeno. To lahko vidimo le z duhovnimi očmi. Kojc je kot očividec obeh svetovnih vojn, kritik racionalizma in voluntarizma, ki kvarita civilizacijo. Izvore pra-sile bi lahko našli marsikje: v različici kozmosa, Schopenhauerjeve slepe volje, dobrega Boga, v  starokitajskem dau. Vseka kor se je treba povezati z Božjim, kozmičnim, notranje osebnim izvorom! Razdvojen človek je izpostavljen strupenim stresom. Počakajmo, da se bo problem sam uredil, ker je vaš višji jaz, kot del prasile vsemogočen in vseveden ter zato tudi harmoničen. Dolžni smo zahvalo svojemu zaupanju v prasilo. Prepustimo se tistemu, ki smo mu zaupali na (ne)milost, da bo zaupano uredil in temu, da se bo uredilo. 

Predpostavke Kojčevega nauka so:
-	vzročnoposledične zveze dogajanja,
- spoznavanja na osnovi zaznav, stališč in prepričanj, ki jih tvorijo domišljijske podobe,
- domišljijske podobe vsebujejo motivacijo, ki stremi k uresničitvi. 
- Ko pustimo prihodnosti prosto pot, se zgodi zaželeno, 
- obstoj reinkarnacije in karme.
- Izsiljevanje zdravja in uspeha privede do bolezni in neuspeha. 

Vzročno posledične zveze je zanj tudi temelj življenjskim modrostim. Vidi jih v smislu karme in reinkarnacije. Dopušča ustvarjalnost. Brez nje učbenik ne bi bil potreben.  Najbližja polnosti življenja je wu wei. Gre za to, da prepuščamo, da se stvari zgodijo, da z voljo ne motimo naravnega reda.

Kadar čutite navdušenje, da bi nekaj naredili, pomeni, da ste usklajeni z energijo in navdah njeni za akcijo, ki jo ta usklajenost poraja. Kadar vam ni do tega, da bi nekaj storili, se ne silite, ni vredno napora. A kadar se energetsko uskladite, obotavljanja ni več. Če proučujete svojo preteklost, ne more biti drugače, kot da se ta ponavlja. Zakon privlačnosti pravi: "Karkoli opazujem, vključujem v svojo vibracijo."

Metoda: Ustvarjajmo z vibracijo, ki spodbudi k akciji.  Prepričanje je le zakoreninjen miselni vzorec. Imate sposobnost, če se vsaj malo potrudite, narediti nov vzorec, govoriti novo zgod bo, doseči drugačno vibracijo, privlačiti drugačne stvari.  Z vibracijsko privlačnostjo stvari z lahkoto spremenimo. Predstavljajmo si življenje, kot si ga želimo, in svojo pozornost ohran jajmo na teh predstavah, dokler ne začutite olajšanja, ki bo pokazalo, da se je vibracija resnično dvignila. Vsaka oseba, s katero se srečate, je del osebe, kakršna postajate. 

Ljudje pogosto verjamejo, da je vrednost srečanja z drugimi večinoma kombiniranje sposob nosti in dejanj, da se opravijo stvari, ki v družbi morajo biti narejene, vendar je srečanje veliko pomembnejše od tega. Drug drugemu pomagamo določiti lastnosti našega individualne ga in kolektivnega razvoja. Celo kratko srečanje z drugo osebo prispeva k razvoju nas kot Večnega bitja. Po moje pra-sila omogoča, da se srečujemo 's pravimi ljudmi na pravi način'.

Kojc je eden tistih samoniklih para-psihologov in hipnotizerjev, ki tudi psihoterapevtsko zasnuje povratek iz razdvojenosti v eno(tno)st. Polemizira s Couejem, čigar formula vodi v samozaslepljevanje. Nacizem in realistični socializem sta poudarjala močno voljo, kar pa se izjalovi.  Zato Kojc ni bil priljubljen pri naši povojni oblasti. Pri Vale Novak so izdajali njegove knjige okrog leta 2000, sedaj pa je zopet 'pozabljen' med drugimi aktualnejšimi alternativci.  

Ljubečega spoznanja se ne da izsiliti. Je izraz predanosti in zrelosti. Kot dejavnik dogajanja postane njegov tvorec in ve, kako se mora vesti. Želja se človeku izpolni kot darilo. Zaradi nezaupanja začnemo hoteti, kar pa ni dobro. 

Wu wei se razvija po predispozicijah. To je pot k popolnejšemu in boljšemu življenju. Trpljenje dopolnimo z veseljem. V NLP napravimo korak v prihodnost, ko se utemeljimo na srečnem otroštvu. Zakon univerzalnega sprejemanja. Posamičnik je predan v to, kar hoče prasila (božji načrt, pra-spomin, prazaupanje, praučinkovitost, Jungov arhetip, starokitajski dao, indijska karma) z njim. 

Kojc (2013) nas uči sproščenosti in spontanosti, kar delno spominja na Heideggrov  Gelassen heit. Človek mora prasili zaupati in ji pustiti skrb za vse v svojem življenju. Ključ k temu zaupanju pa je spoznanje zakona vnaprejšnje določenosti našega življenja. Posamičnik doživ lja izključno sedanjost in načeloma dela samo to, kar mu narekuje prasila. To zaupanje pres tavlja gore, vera sama po sebi pa je merilo vseh zmožnosti. Spoznanje, da prasila človeku izpolni vse želje, ga odreši občutka krivde. V okviru budizma je s tem spoznanjem odrešen vseh bolezni, nesreč in neuspehov. Zahodni (izkoreninjeni) človek pa bi moral takšno držo dolgo časa vaditi, da se mu ne bi razum kar naprej vmešaval v dogajanje (kot nadležna opica, ki skače po vejah) in ga skušal preusmerja ti. Z izsiljevanjem ne moremo ničesar bistvenega doseči. Usodi moramo pustiti prosto pot, če želimo da gre vse gladko in po sreči. Seveda pa nevrotiki s strupenimi stresi – travmami tega ne zmorejo.  

Absolutno zaupanje se izraža v popolni brezbrižnosti za prihodnost, v popolnem duševnem ravnovesju, popolnem notranjem miru. Pri absolutnem zaupanju miruje človekova volja, ker človek ve da se bo vse, kar si želi tudi izpolnilo. Zato je miren in ravnodušen glede življenja.
Prepričanje, da se bo nekaj zaželenega zgodilo, se brez izjemi odraža kot ljubezen do okolice. Kadar koga ljubimo, smo notranje prepričani, da nam bo nekaj zaželenega dal, s čimer ga posredno silimo da nam to da. Dokler ga/jo ljubimo, nas to ne more razočarati.

Prepričanje, da se bo zgodilo nekaj nezaželenega se izraža kot sovraštvo do okolice. Kadar nekoga sovražimo in slabo mislimo o njem, smo notranje prepričani, da nam bo nekaj zažele nega odrekel in ga s tem posredno oviramo, da nam bi to dal. Dokler sovražimo, nas to nujno razočara ne glede na to, ali gre za ljudi, živali ali druge stvari.

Mnogi antropologi (Fromm, Kojc,…) izhajajo iz človekove ambivalentnosti, ki je obenem tvorno-pozitivna in (samo)uničujoča. Prva vse spreminja v srečo, uspeh, zdravje in v rast. Uničujoči  element vse spreminja v bolezen, neuspeh in propad. Pomeni sovraštvo do okolice. Vse dobro lahko ustvarimo le z dobrimi mislimi in ljubeznijo do okolice. Zlo povzročajo misli sovraštva. Z vzpostavitvijo ljubezni do okolice se rodi dobro in zaželeno. Upamo, da ljubezen vzbudi samo ljubezen.  Najprej se naravnajmo na ljubezen, razumevanje, uvidevnost. Ljube zen in z njo dobrota brez izjeme zmagujeta. Brezpogojna ljubezen (agape) premaga vsako sovraštvo z njim vse slabo in ga napravi neškodljivega.

Interpretirajmo naslednje Kojčeve trditve: "v boju med domišljijo in voljo vedno zmaga domišljija«. "Biti prepričan, da se bo nekaj zaželenega zgodilo, se izraža brez izjeme kot ljubezen do okolice. Kadar koga ljubimo, smo notranje prepričani, da nam bo nekaj zaželenega dal, s čimer ga posredno silimo, da na to da." 
"Prepričanje, da se bo zgodilo kaj nezaželenega, se izraža kot sovraštvo do okolice." 
"Prepričanje samodejno uresniči zaželeno." 
"Strah pred nečim poraja občutek nemoči zoper to nekaj. prebudi neko negativno predstavo, ki uresniči ravno to, česar se bojimo."  
"Strah, ki nastaja iz popolne nevednosti, je človekov največji sovražnik in masovno osvaja svoje žrtve. Človeka, ki zaupa prihodnosti, ne more doleteti nič nezaželenega."  
"Človek, ki udarcem usode (neuspehom, boleznim, nezgodam) brez strahu in mirno zre v oči, razvija magično moč, ki vse te nevarnosti že v kali zatre."  
V diskusiji se je pokazalo, da je voljna odločitev potrebna za uresničitev želje, kar pomeni, da nista vedno v opoziciji. Dobro mišljenje o vseh pospešuje uspešnost in širi srečo. Kojc: Vse kar se dogaja, je modro in dobro in vseskozi služi našemu razvoju in izpopolnitvi. Šele s tega vidika se zaželeno res zgodi. Zato nikogar več ne sovražimo. Zato se tistemu, ki ljubi in vsemu služi, tudi vse daje. Radikalnega dobrega ni brez prehojenega križevega pota. Učimo se umirati v napuhu. Ko umre greh, vstanemo v večno življenje. Kojc zastopa idejo premoči duha nad materijo. Paralele z njegovo psihologijo najdemo v kognitivni in pozitivni psihologiji. Njegova spoznanja pa potrjuje tudi nevrolingvistična znanost.   

Koncept in vaje iz transurfinga po Vadimu Zelandu  »Posameznik ne pomisli, da lahko jabolka, če jih ne mara, preprosto izbriše iz svojega življenja.« »Predstavljajte si, da ste radijski sprejemnik. Vsak dan vas zbuja postaja, ki jo sovražite. Ta postaja predstavlja svet, ki vas obdaja. Naravnajte se vendar na drugo frekvenco!« najprej točka nič. Ko si nečesa ne želimo, o tem preprosto ne razmišljamo in tako stvari izginejo iz našega življenja. in potem ga začnemo izumljati na novo. V tem je metoda transfurfinga. Surfanje na valovih uspeha se zgodi, ko se srečajo tiste življenjske linije, ki ustrezajo prav nam.

»Vi ste tisti, ki s po življenjskih linijah premikate, to mnogovrstnost sprejemate kot val in ga v končni fazi zagrabite. Lahko ga spustite v svoje življenje ali pa se zaradi destruktivnih nihal od njega oddaljite. Vi niste predmet zanimanja vala, zato ga lahko kaj hitro izgubite – zaplaval bo mimo vas in ne bo se več vrnil.« 

»Če boste val v življenje spustili, bo deloval z vami z ramo ob rami. Če pa se boste vdali pod težo destruktivnih nihal in pustili, da vam njihova negativna energija zleze pod kožo, se boste od srečnega vala oddaljili. Ljudje vedno delujejo na isti način: Stvari cenijo šele takrat, ko jih izgubijo. Modra ptica sreče rada je iz vaše roke. Sploh je ni potrebno loviti. Dovolj je že, da je ne podite stran. To je eden izmed najbolj paradoksalnih vidikov svobode izbire. Ljudje si resnično lahko izberejo srečo in uspeh, a kaj, ko hkrati nimajo volje, da bi zapustili nihala, ki jih speljujejo na kriva pota, stran od vala uspeha.«

V Prostoru Različic Vadimir Zeland razloži delovanje metode transurfinga. V  Šelestenju jutranjih zvezd pa se nam razkrijejo skrivnosti starodavnih čarodejev, ki vam bodo omogočile upravljati realnost na nenavaden način. Med drugim boste spoznali čarobno silo namere, se naučili razširiti svoje področje udobja in podati naročilo, da bi se vam lahko uresničile sanje.

Verjamemo, da smo sposobni ustvariti veličastne umetniške mojstrovine, priti do izjemnih odkritij ter doseči izjemne rezultate v športu in poslu? Prosimo svojo dušo za dostop do vseh znanj, stvaritev in dosežkov. Glasu naše duše ni tako težko slišati. Naša naloga je le, da uslišimo ta glas.
 
Drugi del Transurfing realnosti – Šelestenje jutranjih zvezd pojasnjuje, zakaj se želje ne uresničujejo in sanje ne izpolnjujejo. Izkaže se, da morate znati ''oddati naročilo''. Bralca prepriča, da so vse možnosti omejene le z njihovo lastno namero. V knjigi so podani praktični nasveti o tehniki realizacije naročila, oblikovanju namere in prepoznavanju tistega, kar je resnično vaše. 

Zeland odgovorja na vprašanja, kot so: kaj je to svobodna izbira, Kako izberemo, kaj v resnici želimo? Kako prepoznamo tiste želje, ki so resnično naše? Kako izberemo pravo pot, ki nam bo prinesla resnično srečo v življenju? Kaj so to stereotipi in kako jih zlomimo?

Ko se razum in duša uskladita, se nam več ni treba naprezati, preprosto in brez truda se ''prestavimo'' tam, kjer je naša želja že izpolnjena. Človek ima znotraj sebe presenetljivo moč, magične sposobnosti, ki pa so zakopane znotraj nas. Tehnika transurfinga vam bo pokazala, kako jih aktivirate in začnete uporabljati. 
Zeland (2018) navaja za vsak dan eno misel, po kateri živimo po njenem navdihu. Duhovna praksa nastaja z duhovnimi vajami, ki jih lahko imenujemo meditacije, vizualizacije, transi ali še kako drugače. Zelandova (2018) načela upravljanja realnosti z razlago za vsak dan so: prebujenje, božji otrok, odločnost, ljubezen do sebe in do drugih, usklajevanje namere, svet skrbi za nas, tuji ali lasten cilj, nedosegljivost neskončnosti, vratar večnosti, ,…, angel varuh. Avtor nas postavlja v vlogo opazujočih akterjev, igralcev. Treba je izstopiti iz vrste in ustvariti novo vrsto sledilcev.    

Sonia Choquette (2001): Želje, polne strasti in vznemirjenosti, so žive. Želja te mora očarati, da si jo lahko predstavljaš. Raziščimo svoje strahove. Kaj od njih je res? Kako to vemo?
Kako bi se počutili v sebi (v svojem telesu), če bi dosegli in imeli to, kar sanjamo?
Ali zavračaš, kar si res želiš, ker ni dovolj imenitno? Ker to nikomur ni važno? Niso morda spregledal kakšne ključne potrebe v svojem življenju?
Oddahni se za hip od prihodnosti. Zdaj poglej, kaj si že ustvaril in praznuj. Dolgo in do dna. Šele potem nadaljuj.
Ali paziš na usklajenost želja? Na prednostno lestvico? Ti je jasno, katero je zaporedje, ki si ga želiš in je primerno zdaj?

Vsaka želja se najprej rodi v domišljiji, ki je maternica našega življenja. Varuje naše želje, dokler se razvijajo, dokler niso nezadržne in jih ne moreš več ustavljati. Takrat se rodijo in odidejo v svet. Ko se enkrat odločiš, ne omahuj, ne zamujaj in daj prednost temu, kar je zdaj na vrsti. Pred odločitvijo se vprašajmo, ali bi, kaj bi, česa ne bi. Vračajmo se v svojo spokojno, tiho sredino. Šele na polovici poti se ti vesolje približa in ti stopi naproti. Intuicija začne delovati šele na določeni stopnji.

Za uresničevanje želja izvajamo naslednje korake po vrsti: 
1. Zaželim si nekaj iz vsega srca, 
2. verjamem, da se bo zgodilo, 
3. opazim priložnosti, 
4. premagam stari navado, storim nekaj drugače, 
5. če prosimo za pomoč, jo dobimo,
6. bodimo pripravljeni na učenje.  

Disciplina je sodelovanje z željo. Kristus je rekel: »Vstani in hodi.«
Kadar čutiš, da je kaj nujno, se najprej pomiri. Strah nas priganja, želja pa nam daje čas in nas  pomirja. Želja te ljubi, navdihuje in krepi (Alenka Rebula).

Stephen Covey (1994) navaja naslednjih 7 navad najbolj uspešnih ljudi: 
Kot pri De Bonu je tudi pri Coveyu in drugih gurujih uspeha treba zastavljati cilje po SMART tehniki. Za Coveya to pomeni: 1. Bodimo odgovorno proaktivni in ne zgolj odzivni. To se pravi, da deluje v svojem območju (cona, flow, delovanje svetega Duha) vpliva in v tem območju spreminja stvari sebi v prid. najbolje napovedujemo prihodnost, ki si jo ustvarjamo sami.

2. Začnimo z jasnim premislekom. Načrtovanje s tehniko SMART cilji. Zastavimo si dolgoročne cilje, ki so usklajeni z našimi vrednotami. Odkriti moramo naše osebno poslan stvo, ki izraža namen našega življenja in naših ciljev, ki jih želimo doseči. Vizualizirajmo uspeh optimalnega delovanja glede na analizo, kje smo v sedanjem trenutku.

3. Postavimo najpomembnejše zadeve na prvo mesto. Covey (1994) razdeli vse opravke in sestanke v štiri kvadrante in sicer na
b.	pomembne – nujne (stres): krize, neodložljivi problemi itd.
c.	pomembne – ne nujne (ravnotežje): grajenje odnosov, rekreacija, načrtovanje itd.
d.	ne pomembne – nujne (žrtev): usluge, odvisnost itd.
e.	ne nujne – ne pomembne (zapravljanje časa): gledanje TV, lenarjenje itd.
Cilje je, da se nahajamo čim več časa v drugem kvadrantu, kjer je ravnotežje. Da se lahko nahajamo v drugem kvadrantu, je pomembno tudi, da se naučimo delegirati.

4.	V vsakem odnosu iščite »zmagam-zmagaš« odnos (win-win), torej da pridobite tako vi, kot tudi vsi ostali vpleteni. Na dolgi rok smo lahko uspešni le, če delujemo v skladu z integriteto in uspešno iščemo za vse situacije zmagovalne »out-of-the-box« rešitve.

5. Najprej poskusimo razumeti, nato iščite razumevanje. Pomembno je, da smo v odnosih empatični in da poslušamo sogovornika. Naš odnos z nekom se ne bo prav nič izboljšal, če bomo zrecitirali naše življenjske izkušnje in dajali sogovornikom nasvete, še preden smo se potrudili jih resnično razumeti. Tedaj je pomembno je, da s poslušanjem razvijamo empatijo. 

6. Vedno je treba delovati sinergično, predvsem v smislu timskega dela glede na timsko uro. Sinergično delovanje pomeni dopolnjevanje, medsebojno pomoč in sodelovanje. To vodi k učinkovitemu reševanju problemov, veliki stopnji kreativnosti, skupnem hitrem odločanju in spoštovanju različnosti. Nujna je visoka stopnja zaupanja in sodelovalnega učenja. To se pokaže v izjemnih rezultatih, ki so precej boljši, kot pa če bi sešteli dela posameznega člana določenega tima, ki bi delal individualno (sinergija pomeni: 1+1 = 3). Uskladimo se na vseh ravneh dejavnosti (Diltsova piramida).

7. 'Brusimo žago' tako da kujemo svoj značaj s stalno vajo na vseh ravneh.
Ime 'uspeh' je povezano z določenim sledenjem: grško: προκαταβολή – prokatavolí, 
lat. successus, succedere - slediti, fr. in ang. success, nem. Erfolg. Razlikujemo šolski, poslovni, karierni, športni uspeh. Uspeh ima v krščanstvu etično podlago v poslušanju Boga. Nanaša se na prošnje TIP – trkajte, iščite, prosite. Poraz je lat. cladem, nem. Unfall, ang. defeat, fr. défaite, rus. poraženje.  

Naključno izbrani izreki: "Dve tragediji sta v življenju: ena je, ko ne dosežeš želje svojega srca, druga, ko jo dosežeš." George Bernard Shaw
"Za vsako stvar se z večjo vnemo ženeš, kot jo uživaš." William Shakespeare
"Kdor omejuje svoje želje, je zmeraj zelo bogat." Voltaire
"Kdor nima želja, ima vse." Ippolito Nievo
"Človeška duša je zmožna neutešne lakote." Jan van Ruysbroek
"Tistemu, ki želi, ne manjka načinov." Italijanski pregovor
"Če ne hlepiš po mnogem, se ti bo malo zdelo veliko: kajti, skromne želje delajo uboštvo enako močno, kakor je bogastvo." Demokritos
"Želje in ljubezen so krila za velika dela." Johann Wolfgang von Goethe
"Čas, potrpežljivost, predanost in močna želja lahko izpolnijo tudi najbolj drzna ter neverjetna pričakovanja." Viki Grošelj
"Varuj se, da ne poželiš vsega, kar vidiš; da ne verjameš vsega kar slišiš; da ne govoriš vsega kar veš; da ne storiš vsega, kar zmoreš." Frančiškanska modrost

Za Girarda je bilo ključno ugotoviti, kako nek objekt sploh postane objekt želje. Mimetična teorija oz. teorija mimetične želje odgovarja nato vprašanje. Ključen koncept v tej teoriji je t. i. model želje. Girard v odnos subjekt-objekt vpelje mediatorja. Model želje je tista figura, ki subjektu posreduje nek objekt kot zaželen. 
A zakaj je želja drugega tako odločujoča za določenega posameznika, da si to želi tudi sam? ker v to figuro projicira predstavo bolj polnega življenja, superiornejšo bit. Subjekt je bistveno določen z mankom (Sartre), zato bi rad dosegel višjo oz. bolj kakovostno raven bivanja, ki jo je drugi že dosegel. NLP pozna celo tehniko kopiranja-posnemanja.
10.2 Ljubezen v duhovni partnerski komunikaciji
Vprašanja komunikacije v ljubezni so: 1. zakaj znajo bodoči partnerji iz otroštva prej vse drugo kot pet jezikov. Žal ga pogosto ne govorita, ker že naši starši niso govorili. Od tod izvira veliko težav, ki lomijo partnerske odnose in privedejo celo do ločitve. 2. ali se lahko naučijo sporočati isti jezik? 
Chapman (2007) razlikuje pet načinov sprejemanja drugega, pet jezikov ljubezni: 
1. posvečen čas, 
2. besede potrditve, 
3. darila, 
4. usluge in 
5. dotik. 

Chapman pozna tudi 5 jezikov otrok, najstnikov in samcev. Obdobje adolescence je težko, dogajajo se spremembe, rojevajo se prve ljubezni. Težko pa ni le za najstnika, temveč tudi za njegove bližnje, predvsem starše. Kako ravnati s svojim otrokom v času najstniških let, kako ga razumeti in spoznavati njegov svet, da se bo najstnik čutil ljubljenega 
»Brez občutka, da jih starši ljubijo, so najstniki nagnjeni k temu, da jih odnese duh časa zmede. Nasprotno pa najstniki, ki se čutijo iskreno ljubljene od staršev, veliko verjetneje odgovorijo na globoko hrepenenje po skupnosti, z odprtimi rokami sprejmejo pravila, se pozitivno odzovejo na smernice ter najdejo smisel in namen življenja. Nobena stvar nima več potenciala za spreminjanje kulture kot starševska ljubezen.«

Za  kinestete dejanja povedo več kot besede. Nekateri se najbolj ljubljene počutijo takrat, ko od partnerja slišijo besede potrditve. To so spontani komplimenti ali pohvale, besede spodbu de, podpore ali pa preprosto izpovedi »Rad te imam«. Če je tvoj primarni jezik ljubezni ta, potem ti prijazne besede veliko pomenijo, ker se na tak način počutiš zelo ljubljenega.
1. »Največje darilo, ki ga lahko podariš, je svoj čas. To je enako, kot bi nekomu podaril košček življenja, ki ga ne boš nikoli dobil nazaj.«
Nekaterim besede potrditve ne pomenijo veliko. Pritožujejo se, da jim partner ves čas govori kako rad jih ima, nikoli pa noče z njimi preživeti več časa. Če to velja tudi zate, potem je tvoj jezik ljubezni po vsej verjetnosti posvečen čas. Veliko ti pomeni, če te partner posluša, če aktivnosti opravljata skupaj, če gresta skupaj na izlet, igrata družabno igro in če ti na splošno namenja veliko pozornosti. Pomembno ti je, da je partner zares s tabo, ko preživljata čas skupaj, torej da ne gleda televizije, ko mu nekaj razlagaš, ampak da te zares posluša.
2. avditivcem največ pomenijo besede potrditve.
3.Usluge. Nekateri si želijo, da jim partner pokaže, da jih ljubi in to lahko naredi z opravili, ki bodo partnerja razveselila. Besede, ki jih najbolj želi slišati nekdo, čigar primarni jezik ljubezni so usluge, so: »Naj naredim to namesto tebe.« To je lahko priprava večerje, pospravljanje posode po večerji, košenje trave, skrb za hišnega ljubljenčka, nakupovanje …
Če se ti dozdeva, da je partnerjev primarni jezik ljubezni ta, potem bodi pozoren na to kaj ga zares razveseli, saj ga ne bodo razveselila čisto vsa opravila. Lahko pa se o tem tudi pogovo rita. Lenoba in neizpolnjene obljube bodo govorca tega jezika zelo razočarale, saj mu s tem partner da vedeti, da mu v resnici ni mar.
1.	Dotik. Oseba, katere primeren jezik ljubezni so dotiki, se počuti še posebej ljubljeno kadar ji partner izkazuje tovrstno telesno naklonjenost z objemi, poljubi, božanjem, ljubkovanjem, držanjem za roke, trepljanjem po ramenu, masažo, skrb  …
5. Osebi s primarnim jezikom 'prejemanje daril' največ pomenijo trud in pozornost za darili. Darilo je nekaj, kar nam da vedeti, da je določena oseba mislila na nas. Če je to tvoj primarni jezik ljubezni, potem je popolno izbrano darilo ali gesta tisto, zaradi česar se počutiš ljubljeno in cenjeno. To, da nekdo ve kaj si želiš, darilo skrbno izbere in se potrudi, da te s tem tudi preseneti. Darilo lahko kupimo, izdelamo, naberemo. Lahko je šopek travniških rož, osebno sporočilce ali pa skupni izlet.
Vsak izmed nas ima en primarni jezik ljubezni. Vsi so ti lahko pomembni, ampak z opazova njem, preizkušanjem in prakticiranjem ugotoviš kateri dominira. Vrstni red pogostosti je za vsakega drugačen. Kinestet postavlja na prvo mesto dotik in usluge, vizualec so-prisotnost posvečenega časa, avditivec pogovore z besedami potrditve. 
Vsak posameznik si želi biti ljubljen in to na njegov lastni način. To Chapmann (1999) imenuje prvotni jezik ljubezni. Ta vzorec pa se oblikuje že v otroštvu. Otroci, ki so čutili ljubezen s strani staršev in so bili tudi med vrstniki priljubljeni, bodo razvili zdrav prvotni jezik ljubezni na osnovi svoje osebnosti in po načinu, kako so jim starši in druge njim pomembne osebe izražale ljubezen. Vprašanje je, kako razločujemo mesta (topos) ljubezni od mest, kjer je ni. Pogosto je naša ljubezen do sebe odvisna najprej od staršev in potem od sovrstnikov. Vsak je bolj ali manj odvisen od socialnega polja. Domnevna popolna neodvisnost vodi v avtizem. Sami sebe prepričajmo, da smo vredni ljubezni. 
Jezike ljubezni uporabljamo pri orientaciji gibanja k ljudem. Chapman (2008) priporoča trening naslednjih sedmih vrlin za srečo v ljubezni: 
1. prijaznost v radosti pomoči drugemu, 
2. potrpežljivosti v sprejemanju nepopolnosti sebe in drugega, 
3. odpuščanje, da se osvobodimo okov jeze, 
4. spoštovanje vseh ljudi kot prijateljev, 
5. skromnost, da damo prednost drugemu (za vami gospod), 
6. velikodušnost v podarjanju sebe in 
7. iskrenost pri odkrivanju globin tega, kar smo. 

Chapman (2008) podobno kot Ferrucci daje prednost prijaznosti, potrpežljivosti, pohvalam, velikodušnosti z radodarnostjo. Meni, da se je za ljubezen treba žrtvovati, ker se ji predajamo.  Gre mu za  altruistični, socialni koncept ljubezni. Že v budizmu je ljubezen ljubeča prijaznost (metta sutra). Pozitivno  sprejemanje sebe  je pripravljenost, da svoje sposobnosti razvijemo do maksimuma. Prava ljubezen, ki se navezuje na koncept agape sv. Pavla, je produktivna, prožna in vedno nova, ker ima trans-formativno moč. 
Chapman je 5 jezikov strnil v formulo velikodušnosti, ki  je v podarjanju svoje pozornosti, časa, zmožnosti, denarja in sočutja drugim. V socialni realnosti imamo opravka z maloduš nostjo. S prenosnimi telefoni ustvarjamo informacijski kaos in brezobzirnost drug do drugega. Dajemo prednost nekomu, ki si morda tega ne zasluži in jo odvzemamo tistemu, ki si jo je morda zaslužil bolj. Manjka potrpežljivost, ki je v tem, da nekomu, ki je nepopoln, to dovolimo. 
Eggerichs (2012) zagotavlja uspeh: »Če daste možu brezpogojno spoštovanje, je to nedvomno pot, da boste od njega dobili brezpogojno ljubezen.« Velja tudi obratno. Eggerichs (2012) opozarja, naj si ne razlagamo kot poraz, če rezultati ne bodo vidni takoj. »Ko brezpogojno ljubite ali spoštujete, sledite Bogu in njegovi volji za vas,« trdi. Preseneti s trditvijo, ki mi je dala misliti: »V najvišjem pomenu vaš zakon nima nič opraviti z vašim zakoncem. Je odraz vašega odnosa do Jezusa Kristusa.« 
Intimnost pomeni, kako blizu sta si - čustveno, duhovno, intelektualno, spolno in še v mnogih drugih pogledih. Intimnosti ni končni cilj, ampak pot, ki poteka skozi zakonsko življenje. Doseganje intimnosti je "proces, ki ni nikoli končan ali popolnoma dodelan". Oba rasteta in se razvijata, zato se tudi spreminjata. Če v zakonu zanemarita intimnosti, bosta živela eden mimo drugega. To je imperativ tega trenutka.
Težko je najti pravo razmerje med bližino intime in distanco. Včasih sta preveč skupaj, drugič pa premalo, kadar izgubimo občutek za mero. Mož lahko vidi v ženi čudovito zaupnico za svoje negotovosti in sanje, ne pa dobre spremljevalke na športnih dogodkih. Žena pa bo potrebovala redne izhode s prijateljicami, da bo lahko počela stvari, ki moža ne zanimajo, kot so npr. nakupi in ustvarjanje.
Intimnost pomeni, kako blizu sta si - čustveno, duhovno, intelektualno, spolno in še kje. Doseganje intimnosti je "proces, ki ni nikoli končan ali popolnoma dodelan". Oba rasteta in se razvijata, zato se tudi spreminjata. Če v zakonu zanemarita intimnosti, bosta živela eden mimo drugega. To je imperativ tega trenutka.
Včasih zakonca pozabita na potrebo po ločenem času in lahko porabita preveč časa skupaj. Če se zakonec počuti krivega, ker si vzame čas zase ali pa ga preživi s prijatelji, se bo v odnosu lahko počutil omejenega in ujetega. Običajno to ne pomeni, da ljubezen pojema, pač pa le, da smo izgubili zdrav občutek o sebi. Večina potreb po intimnosti je lahko izpolnjena s pomočjo potrebe zakonca ali druge osebe, vendar nihče ne more zadovoljiti vseh naših potreb. Mož lahko vidi v ženi čudovito zaupnico za svoje negotovosti in sanje, ne pa dobre spremljevalke na športnih dogodkih. Žena pa bo potrebo vala redne izhode s prijateljicami, da bo lahko počela stvari, ki moža ne zanimajo, kot so npr. nakupi in ustvarjanje.
Duševne motnje lahko predstavljajo ovire ali spodbude za ustvarjalnost. Svetovno znani geniji so znali obrniti slabosti v prednosti. Znali so natančneje opredeliti svoja zanimanja in ustvariti okolja za njih realizacijo. Na osnovi njihovih izkušenj lahko pomagamo mladim, ki se iščejo. 
Chapman (207) odgovarja na vprašanja, kot so: Kaj se zgodi z ljubeznijo po poroki? Kako ohranimo poln zbiralnik ljubezni? Kaj je zaljubljenost? Kako odkrijemo svoj prvi jezik ljubezni? »Ko je čustvena potreba po ljubezni potešena, nastane vzdušje, v katerem se lahko zakonca veliko učinkoviteje spoprimeta z drugimi življenjskimi vprašanji,« meni avtor. » Vsak v zakon prinese svojo posebnost in preteklost. Vanj prinesemo čustveno prtljago. Imamo različna pričakovanja, različen pristop do stvari in različna mnenja o tem, kaj je pomembno v življenju. V zdravem zakonu je treba različna mišljenja predelati. Potrebno je poiskati način razumevanja razlik, ki ne prinaša razkola. Pari s praznimi zbiralniki ljubezni se pogosto prepirajo in odtujijo, nekateri med prepiri postanejo besedno in telesno nasilni. Kadar pa je zbiralnik ljubezni poln, ustvarimo vzdušje naklonjenosti, v katerem se trudimo razumeti, smo pripravljeni upoštevati razlike in se pogovarjamo o težavah. Prepričan sem, da nobeno področje zakona ne vpliva nanj tako kot zadovoljevanje čustvene potrebe po ljubezni.«

Chapman govori tudi o tem, da ljubljeni osebi s tem, ko izkazujemo ljubezen v njenem jeziku, polnimo njen rezervoar ljubezni, ki ga imenujemo tudi čustveni račun. Poln račun pomeni tudi odpornost proti bolezni. Čustveni vampirji pogojujejo negativno (čustveno) vsoto. 
Najprej vzpostavimo dober stik v komunikaciji s stranko, partnerjem. 
Značilnosti (ne)sporazumov v ljubezenskih odnosih
Vključevanje jaz in ti – jaz sem O.K, ti si O.K.	Podrejanje otroškega jaza starševskemu (Berne po TA) oz. nezrelost	
ženska spoštuje moškega, moški ljubi žensko – Eggerichs	Nespoštovanje in ignoranca z obeh strani 
Jaz nisem O.K., ti nisi O.K.	
Skupne in različne dejavnosti	Neskladnost telesnih govoric, 	
Uravnotežena bližina in distanca, desna in leva polovica možganov	Nadomeščanje z iluzijo bližine	
Ponižna samozavest in uvidevnost v svoje samoomejitve in omejitve partnrja	Pristranost in prevzetnost (J. Austine)	
Empatičnost in sistematičnost	Zamere s separatnim modelom – ločenost od mize in postelje	
Hoditi za nekom, z nekom in pred nekom kot
Jezus, samokontrola 	Prevladovanje zunanje kontrole pomeni odločati v imenu drugega	
Ustreznost vsebine in forme v komunikaciji	Forma ne ustreza vsebini – previsok glas, neustrezne beside, zamenjevanje teme	
Dobra, medsebojna komunikacija	Slaba, enosmerna, dogmatična komunikacija 	
Zukav - duhovno partnerstvo	Partikularistični interesi	
Prevladuje afirmativni odnos do življenja	Prevladovanje zanikanja realnosti oz. življenja	

Verjamem v medgeneracijski stik, ker od vnukov nekaj dobivam, drugo pa jim dajem. Prav tako od mladih predavateljic. Morda imam še najmanj stika s sovrstnicami. Vendar so DCA spremenili tudi to. morda nočemo videti tega, kar se nam daje, ker smo usmerjeni le na pričakovano in na izjalovljenosti od njih. Po Bilbanovi (2019) se redkokdaj zavedamo pomenov besed, ki jih uporabljamo.      
Sklep 
Vprašajmo se še,katere so predpostavke ljubečega partnerstva. 
1. Da sta oba za skupno harmonijo, (tat twam asi – jaz sem ti in ti si jaz, lat. Totus tuum, ang. Surrending, predanost), 
2. Da iščeta dober komunikacijski stik – raport v NLP. 
3. Da gojita sveto umetnost poslušanja. 
4. Spoštovanje medsebojnih meja z empatijo, 
5. Večperspektivno zaznavanje in mišljenje (npr. Diltsova piramida, tehnike W. Disneya), 
6. Združenost v eno telo, kar Chapman obravnava na čutnem, socialnem in duhovnem področju. To vključuje, da močnejši vleče šibkejšega za seboj. 
7. Vzgoja v duhu spremljanja (otroka, partnerja, klienta) v skladu s tem, kar kdo rabi. 8. Smo manj kot si mislimo.  Bodimo nič, da lahko gojimo adoracijo Boga, ki je vse(mogočen) (papež Frančišek, 2018). 

Duhovni vzgojitelj je ponižen, ranljiv, sočuten,  Poklicanost služenja ni hlapčevanje. Predpostavke sovražnega govora so ravno obratne. 1. Bili smo nič, bodimo vse. Prekletstvo drugačnosti v navidezni uniformnosti, odklonskosti, ujetništvu previsokih pričakovanj in stereotipiziranj, stigmatizacij, ekstremizem kot ortodoksija.           
Lipton (2013) v priročniku za samopomoč ugotavlja, Res gre za precej pogost ljubezenski scenarij - to vsekakor drži. Vendar, ali misliš, da je to tudi edini mogoči izid vsake velike ljubezenske zgodbe? Mogoče je ustvariti in vzdrževati t.i. učinek medenih tednov tudi na dolgi rok, v dokaz, da je to mogoče, pa postavi lasten, trajno srečen ljubezenski odnos. A tudi njemu slednje ni šlo vedno dobro od rok.
'Razpad zakona me je čustveno uničil, zlasti, ker sta bili čudoviti hčerki, ki sta danes ljubeči in uresničeni ženski, tedaj še deklici. Zelo me je pretreslo, zato sem se zaobljubil, da se ne bom nikoli več poročil. Prepričan, da je prava ljubezen zgolj mit - vsaj zame -, sem si med britjem 17 let vsak dan ponavljal mantro: "Ne bom se več poročil. Ne bom se več poročil."'
Navkljub temu svojemu jutranjemu ritualu pa biolog, katerega stara prepričanja so na glavo postavila nova dognanja kvantne fizike, biokemije in psihologije, ni zmogel ignorirati biološkega imperativa - t.j. nagona po povezovanju z drugim organizmom.
Gary Zukav (2012) je po utrujajočih letih konfliktov in boja za premoč v intimnem razmerju s partnerko Lindo Francis nepričakovano odkril pojem duhovnega partnerstva. Pridobljene bogate izkušnje posredujeta drugim s pomočjo knjig, delavnic, predavanj, tečajev... Ustanovi la sta tudi The Seat of the Soul Institut (Inštitut domovanje duše) ki je dostopen na njuni istoimenski spletni strani.

Prvi pogoj je, da sta zreli osebnosti, ki si pomagata pri premagovanju prestrašenih delov osebnosti, ki se pogosto kažejo kot številni negativni občutki in čustva: strah, žalost, depresija, ljubosumje, posesivnost, nasilje, samovšečnost, ... Duhovna  zveza dveh ljudi je lahko heteroseksualna ali homoseksualna. Vključuje radosti spolnega življenja, ki se tako le transformirajo z biološke ravni in emocionalne v duhovno ali božansko sfero, kar je dragocena značilnost samouresničenih ljubimcev.
Laucelin & Lenounier (2018) vidita pri Platonu himno ljubezni, pri Lukreciju mračno, pri Montaignu poskakujočo, pri Rousseauju smrt romantike, pri Kantu puščavo, pri Kierkegaardu absolutno ljubezen, pri Nietzscheju ljubezen pod kladivom, pri Schopenhauerju pa umorjeno ljubezen, pri Heideggru plahutanje erosovih kril s Hannah Arendt, med Sartrom in Simone de Beauvoir pa osvobojeno ljubezen.  
Literatura
- Chapman Gary (2017). 5 jezikov ljubezni. Kako pokažete, da ljubite. Skrivnost trajne ljubezni. Ljubljana, Tuma.
- Chapman Gary (2017). Pet jezikov ljubezni najstnikov: Skrivnost izražanja ljubezni najstnikom. Ljubljana, Družina. 
- Chapman Gary, Ross Campbell (2013). Pet jezikov ljubezni otrok. Ljubljana, Družina. 
- Chapman, Gary, D., Thomas Jenifer (2012). 5 jezikov odpuščanja. Ljubljana, Družina.
- Deida David (2013). Trening intimnosti in večne ljubezni. Golnik, Faceforce.
- Eggerichs, S. (2015). Ljubezen in spoštovanje. Ljubezen, ki si jo ona najbolj želi : spoštovanje, ki ga on obupno potrebuje. Ljubljana, Zaživimo življenje.
- Hendrix, H. (1999). Najina ljubezen, od romantične ljubezni do zrelega partnerstva. Ljubljana, Orbis. 
-	Laucelin Aude & Lenounier (2018). Filozofi in ljubezen. Ljubiti od Sokrata do Simone de Beauvoir. Ljubljana, OPRO. 
- Lipton, Bruce (2013). Učinek medenih tednov. Ljubljana, Primus.
- Zukav Gary (2012). Duhovno partnerstvo. Potovanje do pristne moči. Ljubljana  
10.3 Primeri vizualizacij
1. Vizualizacija Boga
Vizualizirajmo, kdo smo, od kod izhajamo in kam gremo (quo vadis domine, quo vadis homine). Čutimo močno navzočnost svetlobe Kristusa  v sebi, ki nas vodi, ljubi, hrani, varuje in nam zaupa. Odpiramo se v njegovi slavi kot lotosovi cvetovi. V prvi čakri občutimo podarjeni mir. Občutimo v prvi kakor v zadnji čakri moč, modrost in  ustvarjalnost v sebi, da se vidimo kot pretočna pot za vso energijo. Na ta način se odprejo vse čakre, ki so morda blokirane. V drugi občutimo moč zaupanja in zvestobe sebi, bližnjemu in Bogu. V sončnem pletežu nagovorimo svoj pogum opolnomočenja za to, kar želimo  storiti. V vsaki osebi, s katero smo v stiku, vidimo  pot za harmonijo in tako  povečajmo  moč  svetlobe. 
V srčni čakri si predstavljajmo si, kako "Ljubimo Gospoda, svojega Boga, z vsem srcem in vso dušo in vsem mišljenjem. Obenem pa ljubimo svojega bližnjega kakor sam sebe. Na teh dveh zapovedih stoji vsa postava in preroki" (Mt 22,37-40). Kako misliti boga?Mislimo ga skozi razodetje, prikazovanja, teofanijo, njegova dela, dogodke, prilike, lastne izkušnje. V Bogu je naše stekališče, prebivališče, svetišče. Je alfa in omega. Vse ljubezni se stekajo v njem, kakor reke v ocean. Pomislimo na Njegovo vsemogočnost. Spoštujemo njegovo skrivnost neupodobljivo, ljubezen neprecenljivo z aluzijo na Pavlov spev agape, svetost dneva, ki svetlobo vsepovsod razliva, svoje korenine, ki so nas iz pradavnin rodile.      
Kako ga smemo imenovati, kako ga vprašati? Kdo si Bog in kdo smo mi? Ko smo božji otroci, si nam ti oče in  mati, ko smo prijatelji, si ti tretji med nami, ko smo v krizi odnosov, si ti graditelj mostov (pontifex), ko smo ogrožene ovce si ti dobri pastir, ko rabimo nasvete, si nam učitelj, ko smo grešni in zgrešili pot, si nam ti moralni zgled brezmadežnosti, ko smo mladike, si vinska trta in vinogradnik, ko smo zašli rabimo moralne zapovedi, ko smo izgubljeni sinovi in hčere, si nam ti srečni najditelj. 
Veselje do Gospoda izražamo s svetostjo in modrostjo ene same poti. Sveto božje ime spoštujemo s klicanjem, blagoslavljanjem, hvaljenjem in slavljenjem. Koliko imen smo izumili za različne stvari, odnose, namene in učinke. Bog je ime nad imeni, skrivnostno ime za vse bogastvo svobode srca. Božje ime je usmiljenje. Občutimo, da nas je Gospod iz usmiljenja privedel iz sužnosti.  Ko smo zbrani kot božje ljudstvo je Bog kvantni voditelj v kvantnih povezavah po trinitarični dovršenosti ljubeče ljubljene ljubezni Očeta, Sina in Svetega duha. V življenjskem stilu per aspera ad astra s trpljenjem prihajamo do zadnjih zvezd  vesolja. S pomočjo božje integrativ ne pedagogike postajamo popolni, kakor je popoln naš Gospod. Nahajamo se v kozmični katedrali ecclesia trinitatis et aeternitatis, kjer pojemo gloria in excelsis deo.    
3.	Vizualizacija na romanje: čekiranje telesa, fokusiranje na dihanje, potovanje duše.
Barcelona je čudovita, multikulturna, kozmopolitska. Sprehodili smo se po znameniti Rampri in tržnici. Romanje je potovanje iz kraja v kraj, iz dežele v deželo, iz časa v čas. Hodijo od antike do danes in jutri po svetih krajih. Romarji so tavajači (npr. Kierkegaard, Kosovel) in urejeni po začrtanih poteh. Pri nomadih, ahasferih, izgubljenih sinovih, tavajočih romarjih pride veselje šele na koncu poti z vstajenjem.
Potujejo po mentalnem zemljevidu in po geografskem. Sagrada familia je nedokončana simfonija božjega stvarstva. Končana naj bi bila do l. 2026. Njen princip je rojstvo, smrt in vstajenje Odrešenika. Kozmična katedrala, ponotranjena narava se gradi z našimi prispevki, vstopninami za cerkev-muzej. Mavrične barve vitraž nas prevzemajo. Njen oče je nekonven cionalni arhitekt Antoni Gaudi. Njegovo delo nadaljuje Cornet. Njen križ bo razsvetljeval domala vso Katalonijo. 
Naslednja točka je Montserrat. To je center duha in kulinaričnih užitkov. Ta nazobčana gora je dostopna z različnimi prevozni sredstvi, a za čuda tudi peš.   
V Pirenejih nas mraz stiska od zunaj, plamen srca nas greje od znotraj in vodi naprej. Potovali smo sinhrono kot ura. Nismo videli snega na Kilimandžaru, vidimo ga v Alpah in na Pirenejih. Na meji med Andoro in Francijo se nam je ponudilo vse, a vzeli nismo ničesar. Sem ter tja smo napravili skupno fotografijo.  
V Lurdu vse mesto diha z bolniki in invalidi. Diha z vsemi, ki se pripravljamo na prehod v večnost. Čudimo se, kako natanko prehaja trgovska ponudba v božjo menjavo. Številni hoteli nudijo usluge turistom, štiri cerkve pa božje službe. V večernem ceremonialu z lučkami petjem, molitvami v polifoniji nacionalnih jezikov, se naša promenada iz filozofije hoje preobraža v teofanijo nenehnega božjega usmiljenja, večnega krožnega gibanja božje popolnosti. Slišimo molitev oče naš, ki jo ponavljamo tudi med postajami križevega pota, v latinščini: pater noster, qui es in caelis, sanctificetur nomen tuum. Adveniat regnum tuum. Fiat voluntas tua, sicut in caelo et in terra. Panem nostrum quotidianum da nobis hodie, et dimitte nobis debita nostra sicut et nos dimittimus debitoribus nostris. Et ne nos inducas in tentationem, sed libera nos a malo. Amen.
V baziliki patra Pija X, precej večji od stadiona v Stožicah, se zbere do 25 000 ljudi, vendar se nihče ne stopi, čeprav vsak vzvalovi v polifoniji glasov božje slave.
Roke se dotikajo Marijinega sveta, segajo si v roke bližnjega, nosijo prižgane svečke  – simbo le večne udeležujemo. Nekateri smo tu bili večkrat. Pri zgodnjem jutranjem somaše vanju patrov Friškovca in Rustje smo bili deležni posebne božje milosti. Reka Gava šumi za nami, božja beseda se dogaja pred nami, pred votlino. Kot zaporniki v lastne meje smo pripravljeni (drugače kot sužnji v votlini) sprejemati resnice, ki nam jih posredujeta oba duhovnika. Friškovec povzema velikega svetega očeta Atanazija in Rustja našega pesnika Srečka Kosovela (roj. 18. marec 1904, Sežana, umrl 27. maj 1926, Tomaj). Med njima zija prepad stoletij (od 4. do 20.), druži pa ju mučeništvo. Teolog in pesnik zastopata motiv luči, podobne gibanju zvezd na nebu.   Pridi stvarnik med nas. Mar naj svet zaničuje tiste, ki nimajo drugih zaslug kot te, da so živeli iz srca? 
Kadar spoznaš; vse je temno'
in vendar je treba živeti,
in veš, da boli ljubezen ljudi
in jih vendar moraš objeti.
4.	Vizualizacija na dihanje/smrt/vstajenje
Moto: »Tvojo smrt oznanjamo Gospod in tvoje vstajenje slavimo, dokler ne prideš v slavi«.
Našo pozornost usmerimo na proces dihanja, ki spleta ogrlico našega življenja. Naši vdihi in izdihi so plitvi in globoki, nezavedni in zavestni, individualni in skupinski. Dihanje spremlja dviganje in spuščanje naših prsi. To je podobno  bibavici morja, širjenju in krčenju vesolja, v širjenju in oženju naše zavesti, v padcih in vstajenjih pod križem. V tem pulziranju srca sveta  se vse z nami sinhronizira in mi se sinhroniziramo z vsem. Vse se dogaja v ritmu vdihov in izdihov, ritmu časa in ritmu naših medceličnih komunikacij. Predstavljajmo si, da se nam srce odpira kakor lotosov cvet, duša poje, medcelični orkester igra najlepšo glasbo po notah razvoja ljubeče troedinosti - trinitarizacije. Božja  ljubezen nas varno vodi, prijateljica domišljija ustvarja čudovite podobe. Oblike najlepšega sveta so oblike srca in oblike duha. Oblike, podobe, pomeni so kot plamen pred Izraelci.  
Dihajmo s to pomladjo, da pomlad diha z nami. Naraščajoča višina sonca postaja globina naših dni. Predihali smo že prvi pomladni dan in prvo pomladansko luno, praznik Vstajenja in približujeta se praznika vnebohoda in Binkošti. Ta koincidenca je naša razveseljujoča kadenca. V nas se pretakajo pomladni tokovi kakor osrečujoči sokovi v drevesih življenja.   
Ponavljamo aramejski klic: maranata – pridi Gospod. Bog se je rodil, umrl in vstal, da bi ostal kot Emanuel z nami. Sedaj gre za tek življenja, še več: za olimpijski maraton k poslednjim ciljem. Zahvaljujemo se Gospodu, ki nam podarja še en vdih in z njim še en navdih še ene pomladi, kjer vse na novo kali, brsti in cveti.  K eshatonu se usmerjajo preleti (jeklenih) ptic. Mi sami pa se tja odpravimo kar peš. Gremo do vsake ograje, vsake postaje križevega pota in do vsake predaje po naši Via Doloroso. Načeti smo od zoba časa, oguljeni s strani kapitala, prestrašeni zaradi prezasičenosti z grožnjami, kdo bo koga zastrupil z atomskimi odpadki. Prosimo Gospoda,  da nas razstrupi z živimi vodami večnih studencev. Lačni jemo kruh življenja in  žejni pijemo iz keliha zveličanja. Pri tem pa smo deležni usmiljenja. 
Verjeli smo v vsemogoče, ne pa v nemogoče. A vstajenje je še vse kaj drugega kot sanjamo v naši domišljiji. Gre za evangelij bližine kot evangelij božje miline, ki ga pozna vsak otrok, ki se doji pri materi, bolje od nas. Ne gre le za šunko, pirhe in hren. Gre za moralno prerojenje (Tolstoj), za katarzo duše z ljubeznijo do vsega, kar obstaja (Dostojevski), gre za hrepenenje po neminljivi sreči. Predstavljajmo si, kaj pomeni gledati na vsakdanjost z duhovnimi očmi. Videti v zrnu peska ves svet, v cvetu na planjavi sveta nebesa, pomeni držati neskončnost na dlani in uzreti večnost v trenutku časa (po W. Blacku). Ali smo tega vredni? 
V nebesih dobimo nova panoramska očala, da vidimo obale brezbrežnega oceana, dobimo nove slušne aparate, da slišimo božje frekvence in božanske, dobimo neuničljiva športna telesa, da lahko sledimo angelom, ki se nenehno gor in dol sprehajajo, dobimo vonjalne občutke za dišave večnih cvetlic, ki zasenčijo vse parfumerije, ne nazadnje dobimo nove okušalne brbončice za sveto hrano. Na Gospodovi gostiji smo vsi pogoščeni in počaščeni. Pripovedujemo si zgodbe in se vodimo za roko (Dostojevski v vlogi Aljoše). Plešemo, pojemo, slavimo vsemogočnega.
 Ostanimo nekaj časa v tem stanju. Potem se prebudimo v svetlobo dneva. 
Po vizualizaciji premislimo naslednja vprašanja: katere duhovne zakone smo najbolj upoštevali:  zakon ponižnega sprejemanja, pozornosti na spremembe, enosti, atrakcije (Gospod bo vse pritegnil k sebi) in 4 krščanske zakone. 
4.Vizualizacija na Humanitasovo interaktivno predstavo Skozi oči begunca za šole, 12. 6. 2018.
Sprostimo naše telo, dihajmo globoko, fokusiramo se na situacijo, da moramo bežati iz rodne dežele zaradi čedalje bolj nevzdržnih razmer v Siriji, Turčiji, Iranu, Iraku, Afganistanu. Prosimo za varstvo na poti v neznane dežele. Dobimo nove dokumente z ponarejenimi imeni. Plačati moramo prevoz s čolnom iz Azije v Grčijo. Vkrcamo se na čolne z rešilnimi jopiči, odložimo torbe in vso drugo prtljago na rob čolna in se prepustimo usodi. Zapustili smo svojce, domovino in vso imovino. Sprejme nas samo brezbrežno morje. Znajdemo se v popolni temi. Čeprav smo še vsi, se zdi, da nikogar več ni. Ali bomo sploh še kam prišli? Sključeni smo vase, obdani z grozo zgolj niča. Slišimo zlovešče glasove: ječanje lesa, zavijanje vetra, bučanje morja, krike groze sopotnikov, otroški jok.  Smrti zremo v oči. Voda nam sili v slane oči. Premočeni smo do kože, obdani z blatom, urinom, prezebli in izmučeni od neprestanega premetavanja čolna.  Nas bo vse to zalilo, utopilo, ugonobilo? Koliko bo še neprespanih noči? Ena je groza tu-biti in še ena ne-biti več to, kar si.  Sestavljeni smo iz atomov in praznine, a razstavljeni na prafaktorje golote. 
Ko se zdani, se izkrcamo na obali nekega grškega otoka. Začenja se drugo dejanje drame. Policija se dere na nas, pošilja nas iz taborišča v taborišče. Ne vemo, kam in kako. Popišejo nas in nam dajo nekaj hrane. Smo skoraj kot podgane. Ko usmerimo korake naprej pridemo do obljubljene dežele, se soočamo z novi konflikti. Ne ve se kje in ne kdaj občutimo, kako nas stiska povezuje,  kako se nam radost svobode približuje. Organiziramo se v komune. Razmere, ki nas niso uničile, nas kalijo. Po čudežu nas preplavi nova energija sodelovanja kot odziv na melodije zaželenosti. Ne vemo, ali sanjamo, a vsak dan nam gre bolje. Izumljamo nove načine samopomoči. Postopno se zavedamo, kakšno zgodovinsko srečo imamo, da smo še živi, da nas niso prodali, pobili, kljub temu, da včasih delajo z nami kakor s kriminalci, teroristi. Eden dela eno, drugi kaj drugega, tretji nam priskrbi delo v bližnjem mestu. Film Vrnitev (fr. Revenir, 2017) pokaže trnovo pot k sebi, svoji domovini, svoji družini. Ostanimo nekaj časa v tem stanju podjetnosti. Potem odpremo oči in se posvetimo dnevnim poslom.
4.1 Druga inačica vizualizacije: Ko že mislimo, da je labirint bolečih spominov neskončno zapleten, se pojavi pred nami jutranja zarja večne nedelje nenehnega praznovanja, kontingenca Novih nebes in Nove zemlje, kakor stik prstov dveh rok Mojzesa in Boga na Michelangelovi sliki. Zagledamo božansko svetlobo, ki je prima in ultima, alfa in omega sijaja resnice Božje Besede, večnega sonca sreče. Vidimo to, česar še nikoli nismo videli in slišimo to, česar še nikoli nismo slišali. Vidimo in slišimo slavje troedinega Gospoda v obličju njegovega zmagoslavja. Prostorje Gospodovih občestvenih prostorij je obzorje lepote vseh obzorij, veselje vesolij. Sprehodimo se po treh vrtovih sveta kot so: Edenski, Getsemanski in vrt nenehne pomladi Nove zemlje, ki se strnejo v enega.   Ostanimo nekaj časa v tem stanju vstajenjskega duha, dokler se ne vrnemo k dnevnim opravilom.
Smo bitja svetlobe in barv (Gawain, 1996, 2002). V vizualizaciji dobimo odgovor kdo smo, od kod izhajamo in kam gremo. Čutimo močno navzočnost svetlobe Kristusa  v sebi, ki nas vodi, ljubi, hrani, varuje in ji zaupajmo. V  sončnem pletežu nagovorimo svojo intuicijo modrosti, tako bomo vedno vedeli kaj storiti. Občutimo moč, modrost in  ustvarjalnost v sebi, da se vidimo kot pretočni kanal za vso energijo. Na ta način se odprejo vse čakre, ki so morda blokirane. V vsaki osebi, s katero smo v stiku, vidimo  kanal za kozmos in tako  povečajmo  moč  svetlobe. 
Zamislimo si, kako oseba, ki jo imamo radi, povečuje  naše  dobre lastnosti. V nas raste svet-loba, ki prežame vsako celico našega telesa in vse, kar je v nas in okoli nas postane božansko, popolno  in preprosto. Predstavljajmo si svojo žensko – kraljico   in svojega moškega v sebi in vsakega vprašajmo, kaj nam sporoča.
Gawain (1996) izhaja iz ustvarjalne domišljije, ki daje idejam oblike, podobe, ki se materializirajo. Refren vsake vizualizacije je: »To ali še kaj boljšega se zdaj udejanja v dobro vseh.« Za  učinkovito vizualizacijo so 3 pogoji namere intenzivne namere: iskrena želja, prepričanje in sprejemanje rezultatov. Ni skrivnost, da so njena podlaga duhovni zakoni. Izhajamo iz alfa oz. intuitivnega stanja biti. Prepustimo se toku (flow) reke. Doživimo bogastvo božje ljubezni in moč duhovne energije za vztrajanje pri uresničevanju ciljev.    

Budistična metta bhavana meditacija je usmerjena na ljubečo prijaznost. Iz dihanja prene sem pozornost na solarni pleksus in zaželimo sebi izbrane vrednote zdravja, sreče, miru. Potem iz središča srca to zaželimo še najljubši drugi osebi nato nevtralni osebi in nato še »sovražniku«.

Prebujamo se v brezmejno ljubeče ljubljeno ljubezen (perichoresis - rotacija) z vizijo. Samo spraševanje vodi v globljo transformacijo. Hrepenenje vodi k izkustvu Boga. Vsaka celica telesa hrepeni po ljubezni, vsak utrip srca jo naznanja in vsak gib jo izraža. Iz ljubezni smo rojeni in v njej prerojeni. Vse je pri njej preže to in predano (o pojmu surrending, Holden, 2002, str. 173-177), vse je vabljivo in navdihu joče, ljubeče prijazno (metta str. 109-114), svobodno in varno, najbolje izbrano, meditativno, poduhovljeno, posvečeno, celovito, molil no, odpuščajoče, miroljubno, zdravilno, objemajoče in polno poljan nežnih masaž z dotiki besed in stiki dejanj (Holden, 2002). Obstajajo miroljubne energije, ki jih pogojujejo ginseng, nekatere sibirske rastline v življenjskih napitkih.

Ob tem romanu lahko razumemo nekatere filozofske pojme Heidegger priročni in predročni odnos, (ne)avtentično bivanje, vulgarni in avtentični čas, 'molekularna spolnost' (Deleuze), želja Plečnik se šele ob bizarno nasilni spolnosti vpraša, kdo je oz. kaj bi. Čedalje bolj je donkihotski, ker njegova Dulcineja, v našem primeru Natalija, ne zaživi ponovno. Klatiti se po španskih ali afganistanskih pokrajinah je strukturno vseeno. Bori se za pravico do ljubezni. Prebira pisma, potuje. Težava našega junaka je, da ne odkrije pravih povezav med življenjem in smrtjo, moškim in žensko,...   
 
Preglednica  sedmih čaker

Ime	Barva	Element	Nepravilno delovanje	Pomen, cilj	
1.Muladhara ali korenska čakra	   Rdeča	  Zemlja	Strahovi, nesposobnost koncentracije	Preživetje, imetje bogastva,  denar	
2. Swadisthana ali sakralna čakra	 Oranžna	   Voda 	Togost, izolacija, Čustvena nestabilnost	Občutiti želje, seksualno slo
Notranji mir, elementarni jaz 	
3. Nabhi ali čakra sončnega pleteža	 Rumena	   Ogenj
	Kontrola drugih, jeza, želodčne težave	Osebna moč delovanja, namena,
Učinkovanja	
4. Anahata ali srčna čakra	 Smaragdno   zelena	    Zrak 	Nizka samopodoba, 
Razne odvisnosti	Sposobnost ljubiti in biti ljubljen, z ravnotežjem odnosov, sprejemanjem sebe	
5. Vishudda – grlena čakra	  Svetlo modra	  Eter, zvok	Blokirana ustvarjalnost, 
Nesposobnost izražanja 	Sposobnost  govoriti in poslušati  sebe, skladnost z drugimi	
6. Agnya ali čelna čakra – tretje oko	 Temno modra	   Svetloba 	Glavoboli, nočne more, slabo dojemanje	Sposobnost videnja,
Intuicija	
7. Sahasrara – tisočera ali kronska čakra	 Vijolična 	     Misel 	Depresija,    zmedenost, apatija 	Višje  znanje, modrost, sposobnost stika z Bogom	

  Preglednica  sedmih čaker, zakramentov in delov drevesa življenja 
Ime čakre	Krščanski pomen	Element sveta	Drevo življenja	
1.Muladhara - Korenska čakra 	 Krst 	   Zemlja	 Malkut 
	
2. Swadisthana -sakralna čakra	 Sveto obhajilo	   Voda 	  Jesod 	
3. Nabhi - čakra sončnega pleteža	 Birma 	   Ogenj
	 Hod in Necač	
4. Anahata - srčna čakra	 Poroka	    Zrak 	 Tifaret  	
5. Vishudda – grlena čakra	 Spoved	  Eter, zvok	Geburah	
6. Agnya - čelna čakra - tretje oko	 Posvečenje
	   Svetloba 	Česed ali gedulah	
7. Sahasrara - kronska čakra	 Poslednje maziljenje  	     Duh  	  Keter - krona	

5.Vizualizacija na čakre
Čakre, vrteča kolesa, energetska telesa. Vrtijo se kot vetrnice v vetru usode, kot urne vrtavke  plešejo ples vesolja.  So vsepovsod. Zlasti v nas je najmanj sedem njihovih središč in svetišč.  
Usmerimo pozornost na prvo, najpočasneje vrtečo koren(in)sko čakro za naše drevo življenja. Dovolimo, da naše telo preplavi in prečisti Kristusova kri. Počutimo se popolnoma varne. Recite: Gospod, poskrbi, da bodo vsi dobili opremo za nebeško kraljestvo. Naši primanjkljaji postajajo veseli doživljaji. S tem plamenom očistimo tudi svojo preteklost, obenem pa ga kot pri vsaki čakri pošljemo tudi drugim. Nato sledimo do templja temnorumene sakralne čakre. Predstavljajmo si, da vse želje postanejo poglobljene in usklajene, predane, izpolnjene. Presvetlimo vse točke, kjer smo jih morali opustiti, zatreti ali odstraniti.  Spomnite se besed: dal sem vam življenje, da bi ga imeli v izobilju. Nadaljnja postaja je Pleksus solaris, hara, moč kontrole, moč predelave, socialnih transferjev. Presvetlimo jih za urejene pretoke, za očarljive prehode od strahov k dobremu počutju.  Želimo si le zdravje. 
Pri srčni čakri želimo samo ljubezen. Predstavljajmo si, kako zelo ljubimo in kako smo ljubljeni. Širimo ljubečo prijaznost. Grlena čakra modrine je čakra komunikacijskih pretokov. Govorimo sproščeno, umirjeno. Ađna čakra  uvidov v preteklost in prihodnost. Na ultra violičnem ketru, sanskari si samo ti, samo si, samo sprejemaš darove, samo doživljaš srečo. Eno smo z vsem. Zahvalimo se vsem čakram za optimalno harmonično delovanje.             
Zahvalimo se vsem čakram za optimalno harmonično delovanje in tistim, ki niso bili z nami, pa so blagodejnih učinkov vizualizacije vseeno posredno deležni. 
7.	Avtobiografska meditacija:
Hvaležen Bogu, da mi je postavil na življenjski poti to preizkušnjo, ki me je spravila v obup in ples averzije. Razumem, da je svoboda osebe nedotakljiva. Razumem, da svoboda ni zamenljivo blago, da ni prostovoljno suženjstvo in na dolžnosti omejena hišna opravila. Svoboda je takšno očiščenje, po katerem sva in bi si še želela biti. Sprejemam svobodo, ki pomeni mnogo več kot so naša dejanja in nehanja.  Svoboda je prikazana na Delacroaxovi sliki, kako personificirana vrlina vodi ljudstvo v revolucijo. Večna romantika prihajanja nekomu in nečemu blizu! Svoboda je dovoljenje, je vstopnica in je hrepenenje.« 
Sledil sem luči svobode skozi labirinte instinktov boja in bega, obsojanja, prevelikih pričakovanj in razočaranj. Večni kontrastni kolorist Delacroax! Branil sem svojo svobodo tudi za ceno odhoda iz prve in druge družine. Branil sem jo pred nesporazumi z vama. A šele v očetovih smrtnih krčih sem doživel dva bregova iste zadržanosti do življenja, šele v Tončkinem obžalovanju za neizpolnjenim življenjem in še posebej prostim časom sem uvidel, da se vendarle, čeprav s težavo, osvobaja spon svojih staršev. Šele  v Tatjaninih novih prostorih vidim prehode tam, kjer so bila prej samo zaprta vrata pred dialogom. Branil sem Tatjanino svobodo celo na dan pogreba svojega očeta in branil sem jo celo za ceno neenotnosti vzgoje. Ko sem prišel do norosti, sem spoznal tudi njene meje.   Pozno spoznavam svobodo za ljubezen in ljubezen za srečo, prijaznost, veselje.     
Vsak dan na novo se rojeva v meni ta ljubezen, teži naprej v neznane kraje. V vsem se podaja, v vsem se predaja, da bi dosegla in ohranila svoj vrh, da bi obdelovala svoj vrt. Je samo svoje darilo in zahvala. To so milenijski cilji z nedoločenim rokom. 
8. Vizualizacija na vitalnost letnih časov
Zaprimo oči in se posvetimo najprej našemu telesu od glave do peta. Predstavljajmo si, kako dihamo svoje in naše skupno življenje (lat. vita) in vitalne sile. Predihajmo še naše zgodbe, odnose, spomine in upamo, da vse le ne mine. Nekaj časa spremljajmo, kako dihi sledijo izdihom in tem novi vdihi. Ti predstavljajo valove novega življenja (lat. vita nuova po Dan teju. ). Kakor dvakrat ne vdihavamo in izdihavamo enako, tako dvakrat ne živimo istih dogodkov. Dogodki naših duševnih potovanj so tkanine lepih spominov – lepega življenja (dolce vita). Posvetimo se za trenutek še svojemu 'sana vita' zdravemu življenju, ki nas vodi. V imenu sana vitae poskrbimo za skladne sile naših spominov, delovanja naših organov, neprekinjenemu krogotoku krvi, nezavednemu transportu energij, metabolizmu.   
Naša življenja so podobna štirim letnim časom (Vivaldi) kot so pomlad, poletje, jesen in zima. Podobna so listom na drevesu, ki vzbrstijo, zazelenijo, orumenijo in odpadejo.   Cvetje spomladi in cvetje v jeseni nas vedno znova oplaja. Njihova nežnost je enako dehteča, ko jo navdihujtae mladost in starost. Sana, dolce je nuova vita.  
Aktivirajmo vse naše zaznavne kanale v funkciji lepega, dobrega in resničnega. Nekateri so za hitre spremembe, drugi za počasne in usklajene. Nekateri ljudje hitro tečejo skozi življenje, drugi počasi. Podobno ima Soča (po Gregorčiču) na začetku hiter tek brzic, pri izlivu pa postane lena in počasna. To dvoje je nezamenljivo, je pa izmenljivo. Ljubezen je vedno mlada kot je pomlad cvetoča, vseprežemajoča.  Je obdobje enakonočja in velikonočja, je čas dela in čas počitnic, čas paranja in čas šivanja.       
In ko smo tako že v jedru naše biti, občutimo, kako smo objeti v naročju Zemlje in poljubljeni s strani vedrega Neba. To je naša posebna glasba, poezija. To je naša sreča v vesoljnem svetu. Kozmična, božanska vibracija. Občutimo, kako sta si mladost in starost blizu (kakor skvoterji in Metuzalemi), kakor nebo in zemlja in kako si Bog in Mojzes podajata roke (na Michelangelovi sliki). Angeli neokorteksa nas strežejo. Večni zvonovi nam blago zvonijo. To je nepozabno v pozabi, sreča v nesrečah, ki smo jih že preživeli. Ostanimo nekaj časa v tem blaženem stanju. In se nato vsak v svojem ritmu prebudimo v svetel dan.            
Po vsaki vizualizaciji lahko premislimo, katere zakone njene zamisli najbolj izrazijo.
Literatura 
-	Anderson Greg (2008). 22 zakonov zdravja in vitalnosti. Kranj, Ganeš.
a.	Choquette, Sonja (2001). Uresničevanje srčne želje: pravila za ustvarjanje življenja, 
kot si ga resnično želite. Libris.	
- Covey, Stephen R. (2009). 7 navad zelo uspešnih ljudi. Orig. The 7 Habits of Highly Effective People. Ljubljana, MK. 
-	Gawain Shakti (1996, 2012). Ustvarjalna vizualizacija. Uporabite moč domišljije za uresničitev. Ljubljana, Alpha center.  
- Girard Rene (2011). Grešni kozel. Ljubljana, Teološka fakulteta. 
- Peterson Jordan (2018): 12 pravil za življenje. Ljubljana, MK.
- Tal Ben Šahar (2008). Sreča je v tebi. Ljubljana, Karantanija. 
- Zeland, Vadim (2018). Transurfing v 78 dneh. Praktični tečaj trasurfinga. Brežice, Primus.
- Zukav Gary (2011). Duhovno partnerstvo. Potovanje do pristne moči. Ljubljana, Primus. 
11. Zavest, zavedanje in čuječnost
Ko sem se resnično začel imeti rad,
sem se odrekel življenju v preteklosti,
in skrbem za svojo prihodnost.
Sedaj živim samo v tem trenutku, v katerem se vse začenja.
in to imenujem zavedanje. Charly Chaplin

V budizmu poznajo 5 rek: 1. telo, 2. občutki, 3. zaznave, 4. miselna stanja in oblike, 5. zavest. 
Ad 1. Naše telo je sinteza karme in dharme, ker je vsako dejanje namensko. Imamo več teles od astralnega do eteričnega. 
Ad 2 in 3. Veččutni človek vizualne - vidne, avditivne-slušne, kinestetske- tipalne, olfaktorične-vonjalne in gustatorične-okušalne občutke združuje v zaznave (akronim zanje je VAKOG).
Ad 4. Razum nas usmerja navzdol k občutkom in navzgor k duhovni zavesti. 
Ad 5. Kaj je zavedanje? Zaznavanje, spoznavanje, sporazumevanje, svetloba. 

Zavedanje v jogi: Po modrecu Patanjaliju obstaja 8 udov Ashtanga joge ali stopenj radža joge, ki so 1. jama, 2. nijama, 3. asana, 4. pranajama, 5. pratjahara, 6. dharana, 7. dhyana in 8. samadhi. Prva dva vidika, jama in nijama, pomenita spremembo kvalitete uma. Asana je tretja stopnja radža joge. Asane v radža jogi so meditativne (statične) in omogočajo posamezniku, da gre noter vase. Četrta stopnja, pranajama, v radža jogi pomeni ravnovesje med pozitivno in negativno polariteto življenja ali pingalo in ido. Peta stopnja, pratjahara, pomeni naš trud za sproščenost in kako naj pripeljemo um v stanje miru in harmonije. Dharana je šesta stopnja radža joge in pomeni koncentracijo uma v eni točki. Sedma stopnja radža joge je dhyana, ki predstavlja nadaljevanje dharane ali koncentracije. Dhyana ali meditacija ni praksa, temveč stanje, ki ga dosežemo s pomočjo pratjahare in dharane. Osma stopnja radža joge je stanje samadhi stanje izkustva. 
Kako vem, da se zavedam? Vem zaradi zavedanja zavedanja. Nekatere sopomenke zavedanja so občutenje, zaznavanje, usmerjanje pozornosti. 
Zavedanje je začetna izpostava, izročitev svetu, sproščenost nasproti zapostavljenosti, zane marjenosti. Zavedanje je način sprejemanja sveta okoli sebe in v nas, je osnovno identificira nje z njim in razlikovanje od njega. Ne morem spreminjati reda, če ga ne identificiram, artikuliram – razčlenim.         
Človek obstaja na način (samo)zavedanja. Kakor se je začel zavedati svojega znanja, tako je lahko razvijal svojo skupnost. Vprašajmo se, kako se je začela civilizacija? S pisanjem, zato imamo staro in novo zavezo. Imamo pravne zakone (npr. Hamurabijev zakon), stavbe. Homo civilis – mestni človek. Začela se je s proizvodnjo dobrin za zadovoljevanje osnovnih osebnih in skupnih potreb. Ta proizvodnja je bila v predindustrijskem obdobju poljedelstvo in živinoreja, trgovska menjava, v moderni dobi pa industrijska proizvodnja s svobodnim pretokom idej, proizvodov, delovne sile in kapitala.  Človek je postavljen v določen red, ki ga preureja, transformira. 
Zavest ima lastnosti gledanja (Platon), refleksije, zrcaljenja. Določitve  zavesti kot istost, absolutnost, izvirnost, danost so polje proučevanja zavesti. Isto je npr. tudi pri določitvi raziskovalnega polja matematike. Matematika lahko določi svojo lastno definicijo, ne da bi se pri tem sploh vprašala o načinu biti matematičnih predmetov. Tudi Husserlova fenomenolo gija se ni spraševala o biti tistega, kar spada v izvorno fenomenološko regijo. Vprašanje po biti zavesti, mišljenja je že Parmenidovo  implicitno vprašanje.

Pogoste so idealizacije zavesti. Zavest je bistvo celotne kreacije – je sila, vibracija, ki se spusti v človeški zarodek iz kozmosa, da se lahko v maternici začne njegov razvoj. Zavest preprosto pomeni biti! (Parmenid, Hegel, Husserl). Zakaj se večinoma ne zavedamo, da se zavedamo. Če pogledamo v realni svet, večinoma manjka prav to. Zavest je v živem in celo neživem svetu sposobnost samoorganizacije iz manj kompleksnih k bolj kompleksnim tvorbam. Ves svet pozna odzivnost na dražljaje, ne pozna pa mišljenjsko-verbalnega oblikovanja. 
Nekateri govorijo celo o kozmični zavesti, ki nas kot človeška bitja vodi (pra)sila iz vesolja. Imenujejo jo Vir, Božanski absolut, skarabej. Življenja brez zavesti ne more biti, že vsaka celica in vsak organ jo vključuje, ker ve, kako naj deluje. Človek je spoj zavesti in fizičnega telesa.
Zavest se udejanja v materiji, zato nas zgolj istovetenje s fizičnim odtujuje od samega sebe, od smisla in jemlje življenju njegovo vrednost. Ta zavest nam omogoča, da lahko opazujemo vse, kar izvorno nismo, svoja čustva, misli, um. zavest, ki je v ozadju vse artikulirane organizacije, je čista. Nekateri jo izenačujejo z vestjo, drugi z vedenjem, tretji z dušo. V Sensi jo definirajo kot vir resnice, notranjega znanja. Tisti, ki se prepozna kot zavest, doseže osvoboditev, ki je cilj vsakega duhovnega iskalca. Zavedati se svoje zavesti, svojega zavedanja preprosto pomeni strastno obstajati, občutiti živost življenja v vsaki pori svojega telesa. Zavedanje je svetloba. Nekateri trdijo, da izžarevamo svetlobo. Zavedamo se telesa, (raz)uma in duha. 
Dennett je sodobni ameriški filozof in kognitivni znanstvenik, ki proučuje vprašanja filozofije duha, filozofije kognitivnih znanosti, filozofije biologije in filozofije religije. Po tradicionalni interpretaciji je zavest temeljni in intencionalnost odvisni pojav. Predlaga, da se najprej vprašamo po procesu intencionalnosti, ki je prva osnova že pred teorijami  zavesti. Božja beseda bodi (lat. fiat) je bil že pred svetom oz. velikim pokom. Dennett (2012) išče srednjo pot med idealizacija mi zavesti in logično-pozitivističnimi poenostavitvami oz. zvajanji na empirično dane pojave.
Na vprašanje, kaj je zavest, ni enoznačnega odgovora. Dokler smo ujeti v vidno fizično obliko, ne vemo, kaj je zavest. V Akropoli so k njej pristopili na slikovit in simbolni način. Upajo, da bo to ustrezneje od opisovalnih in razčlenjevalnih metod, s katerimi se običajno srečujemo.
Pri mandali ali svetem krogu ima opazovalec dovolj manevrskega prostora za odkrivanje nevidnih pomenov in povezav na simbolni način, ki ni dosegljiv našim čutilom in razumu.  
Kdo je tisti, ki se zaveda? Rečemo: “Jaz se zavedam”. Toda kdo je ta jaz? Kdo sem, kaj sem? Kaj je to bitje, ki se zaveda samega sebe in svoje okolice? Ali so to samo molekule mojih možganov, ki so se razvrstile na določen način? Je to morda na določen način urejeno polje energije? Ali pa nekaj, kar nima nobene povezave s fizično stvarnostjo?
Ta nekdo, ki “določa” in urejuje, je verjetno za stopnjo višje od objektov, ki jih upravlja. Je nematerialnega izvora in je bitje. Če pa je bitje, ki se zaveda, nematerialnega izvora, potem je tudi vzrok zavesti nematerialen.

Da bi vsaj delno dojeli to, kar je nemogoče opisati le z besedami, si pogosto pomagamo s simboli. Lik, ki se v številnih kulturah že dolgo uporablja kot simbol celovitosti zavesti, je krog. Ko narišemo krog, vidimo, da je sestavljen iz treh delov: središča, krožnice in vmesnega prostora. Vsak od teh delov ima svojo pomembno vlogo, svoj simbolični pomen. Vsi skupaj pa prestavljajo neko celoto. Ta celota je lahko vesolje kot makrokozmos ali pa človek kot mikrokozmos. Krog v dveh dimenzijah si lahko  zamislimo tudi kot sfero v treh dimenzijah.

Središče kroga je vedno predstavljalo tisto nespoznavno resničnost, središče naše zavesti, točko povezave z nezavednim. To je naš resnični jaz, naša duhovna resničnost, tisti del
večnosti, ki se je edini sposoben zavedati samega sebe. To je stična točka med človekom in vesoljem. Ta točka v sebi nosi vse potenciale, vse možnosti bitja, ki se morajo aktivirati in potrditi prek obstoja. Impulzi življenja vedno prihajajo iz tega središča ter na svoji poti oživljajo vse naše duhovne, psihične in fizične procese. To pomeni, da proces spoznavanja in prebujanja zavesti izvira iz našega notranjega, metafizičnega središča. Če spodbuda za delovanje ali spoznavanje prihaja od nekod drugod, na primer iz naših želja, strasti, ambicij ali strahov, potem ne pride do procesa ozaveščanja temveč le do začasnih čustvenih, mentalnih ali fizičnih občutkov.

Tisto, kar je na obodu oziroma na krožnici, je naša osebnost, vse zunanje, tisto česar se lahko zavedamo, kar lahko brez težav prikličemo v našo zavest. To je le začasna oblika, ki nastane na gladini sfere zavesti, ker je določena “ovira” prestregla žarek iz središča. Središče je edina prava resničnost, prizori na obodu so le igra senc in spadajo v svet iluzije. Krožnica oz.  lupina je Budov svet maje ali velike iluzije, Platonov svet votline, svet senc. Na filmskem zaslonu zavesti se manifestira stanje naše nezavesti. Brown imenuje to proces prisotnosti kot ponovne povezave. Procesu povnanjenja na obod kroga sledi proces ponotranjenja kot je to razložil že Hegel.
 
Prvotni impulzi izhajajo iz središča nezavednega. Žarek tega impulza nas potisne proti obodu kroga. Toda tukaj na obodu, v tem svetu iluzij, se mora po dolgih ciklusih obstoja enkrat zgoditi preobrat. V duši se rodi želja po samospoznanju, po spoznanju svojega pravega bistva, svojih izvorov. Pojavi se hrepenenje po vrnitvi nazaj, proti svojemu pravemu domu, mističnemu središču, ki ga intuitivno čutimo v sebi.
Ko spoznamo minljivost sveta oboda, se začne naša pot proti središču. To je pot prebujanja zavesti. To je pot velikega boja s samim seboj, s svojimi sencami in hkrati pot samoizgradnje, izgradnje svoje “notranje palače”, kot nas uči tibetanski budizem. Na tej poti moramo uporabiti vse svoje notranje moči, znanje in sposobnosti.
Med obodom in središčem je področje podzavesti, ki je polno izkušenj, sposobnosti in znanja, ki smo si jih nabrali ne le v enem, temveč v številnih življenjih. V njem pa se skriva tudi polno naših strahov, frustracij, negotovosti, ki nas ovirajo na poti vzpona. S tem pojasnimo, zakaj je naša podzavest velik zaklad in hkrati veliko breme.

Jung je proces prebijanja skozi to vmesno področje imenoval proces individuacije, proces notranje rasti, proces širjenja zavesti. To so sence, ki nas obvladujejo, dokler se jih ne zavedamo. Vsak njegov del mora biti osvetljen z žarkom zavesti, transformiran in vgrajen v našo osebno zgradbo. Namen našega življenja je spoznati duhovne zakone in izvor vsega. Življenje je namenjeno razvoju zavesti, potovanju proti žarišču zavesti. Čim bližje smo središču oz. svojemu bistvu, bolj se  zavedamo. To je pot prebujanja naših spečih potencialov in naše modrosti. Človekova zavest ni samo odzivnost na dražljaj, je še arhetipsko nezavedno, ki se začenja zavedati in zavedanje zavedanja, kar pomeni samozavedanje iz sebstva (nem. selbst, ang. self).   
Zavest je bistvo celotne kreacije – je sila, vibracija, ki se spusti v človeški zarodek iz kozmosa, da se lahko v maternici začne njegov razvoj. Zavest preprosto pomeni biti! Čeprav je zavest v jedru kreacije – pravzaprav ustvarja kreacijo – se je večinoma ne zavedate. Koliko od vas se zares zaveda svojega obstoja, občutka, da ste? Koliko vas čuti strast ob zavedanju, da ste, da obstajate?
Kot človeška bitja nas torej vodi sila iz vesolja – Vir, Božanski Absolut, Zavest ali kakor koli jo že poimenujemo. Življenja brez zavesti ne more biti. Zavest je bistvo vsega. Človek je spoj zavesti in fizičnega telesa.
Zavest se udejanja v materiji, zato nas zgolj istovetenje s fizičnim odtujuje od samega sebe, od smisla in jemlje življenju njegovo vrednost. Ta zavest nam omogoča, da lahko opazujemo vse, kar nismo – svoja čustva, misli, um. Šele ko odvržete vse, kar niste, lahko spoznate svoje bistvo. Zavest je naše bistvo, sebstvo, to, kar smo.
Ta zavest je vir resnice, našega notranjega znanja, ki je po svoji naravi objektivno. Tisti, ki se prepozna kot zavest, doseže osvoboditev, ki je cilj vsakega duhovnega iskalca. Zavedati se svoje zavesti, svojega zavedanja preprosto pomeni strastno obstajati, občutiti živost življenja v vsaki pori svojega telesa.
Strast duše je brezmejna. Vedno je tu, vedno prevladuje. Z njo ste se povezali v svojih najtemnejših trenutkih in v drugačnih stanjih. Ne potrebujete ekstremnih izkušenj, da bi začutili strast svoje duše. Prebujenje v zavestnega človeka s sabo prinaša številne zmaje in demone, ki na plan prinesejo vaše najgloblje, najtemnejše probleme in strahove. Obstajajo zapisane izkušnje o znakih, ki kažejo na prebujanje npr. prikaz zlih demonov. 
Življenje je namenjeno razvoju zavesti, potovanju proti žarišču zavesti. In bližje ko smo središču oziroma svojemu bistvu, večje je naše zavedanje. To je pot prebujanja naših spečih potencialov in naše speče modrosti.
Po tej poti ne hodimo takrat, kadar sledimo različnim psihičnim in fizičnim vzgibom, ki prihajajo z oboda “kroga”, temveč le, kadar sledimo vzgibom, ki prihajajo iz našega središča oziroma našega duha.
Če vam skozi streho kaplja voda v stanovanje, morate najti luknjo v strehi in jo popraviti. Če vaš avto ne deluje tako, kot bi bilo treba, ga morate odpeljati k mehaniku, ki bo ugotovil vzrok težav. Tudi ko niste srečni tako, kot bi si želeli ali da ne živite tako, kot si želite, potem je prav, da svojim težavam pridete do dna.
Pogosto se premalo zavedamo sebe, zlasti tedaj, ko se ujamemo v zanko depresije, anksioz nosti, pomanjkanja depresije, težav v partnerskem odnosu ali porazov. Na srečo se svojih težav lahko bolje zavedamo, pri čemer je zelo pomembno, da posebno pozornost posvetimo občutkom, mislim, čustvom in vzorcem.
Kaj nam sporoča naše telo z določenimi občutki? Začnimo pri svojih stopalih in se sprehodite preko celotnega telesa ter bodite pozorni, ali občutite kaj posebnega. Lahko vas neprijetno stiska v prsih, zaradi česar težko dihate. Lahko na primer občutimo bolečino po celotnem telesu.
Bodimo pozorni na to, kaj govorimo sami sebi. Ali pogosto obsojamo druge? Kako se odzivamo na svoja dejanja – ali smo pozitivno naravnavi do svojih odločitev ali se ves čas kritizirate? S čim to pogojujemo?
Ljudje se pogosto odzivamo na podlagi svojih čustev, pri tem pa zanemarimo racionalni del. Potrudimo se in zavestno ocenimo svoja čustva ter njihovo intenzivnost. Bodimo pozorni na to, kako ta čustva vplivajo na vašo presojo in mnenje o vas samih. Lahko opazimo, da po hrani vedno posežete takrat, ko smo jezni ter se zaradi nje obsojamo. Potrebna sta čas in potrpežljivost – a če bomo vztrajni, bomo na ta način dobili zelo dober vpogled vase. Ugotovili bomo, da s tem načinom škodujemo sebi, a težav ne rešimo. Tak uvid vam lahko odpre vrata do sprememb.
Na podobne situacije se odzivamo na zelo podoben način, zato je pomembno, da se začnemo bolj zavedati svojih vzorcev. Npr. opazimo, da smo pretirano kritični do partnerjev, ki se zelo trudijo, da bi nam ustregli. S takim uvidom lahko prepoznamo sprožilce, ki so odgovorni za naš odziv. Na ta način lahko začnemo spreminjati stare vzorce oz. jih nadomeščati z novimi.
Pozornost na vseh omenjenih področjih zahteva nenehno željo po učenju in raziskovanju samih sebe. Zanimati nas morajo vaše izkušnje, prav tako pa je zelo pomembno, da se odločimo in zavestno delate na boljšem razumevanju samih sebe. Tako lahko dobimo številne odgovore in rešitve za težave, s katerimi ste se prej neuspešno spopadali. A to pride le z veliko vztrajne vaje. 
Izrek »Miruj in vedi, da sem Bog« ni nujno poziv k mirovanju in priznanju avtorja take izjave kot stvarnika celega vesolja; gre za povabilo k umiritvi lastnega notranjega sveta – z besedami velikega jogija Patanjalija: »naj manifestacije čitte t. j. psihičnih funkcij odmrejo« – in k neposrednemu spoznanju, da je »Jaz«, to vseprisotno, nespremenljivo, najgloblje bistvo tvoje lastne zavesti hkrati tudi bistvo vsega, kar obstaja.
S pomočjo take razlage ponovno najdem čar vesolja. Če je naše lastno bistvo božansko, in če je to bistvo zavesti možno najti povsod in v vsem, potem je vse božansko. Panpsihizem postane panteizem. Ni pomembno, če ga poimenujemo Univerzalna Zavest, Alah, Bog, Jehova, Veliki Duh ali Polje kvantnega vakuma-praznine, ker vsi izviramo iz istega bistva.
To dviguje nivo spoštovanja do sveta, v katerem živimo. Ko spoznam, da ta svet, čeprav na prvi pogled prav nič ne kaže na to, v končni fazi izvira iz istega bistva, kot moje lastno bitje, sem poln čudenja. Vse ponovno dobi svojo očarljivost in čarobnost.
Polje zavesti (ang. mindstuff, indij. čita) ima sposobnost zavedanja vsakršnega možnega izkustva – vse, kar kdorkoli sploh lahko izkusi v življenju (tudi izven fizičnega telesa); vsaka izkušnja vseh bitij na tem planetu ali kateregakoli čutečega bitja kjerkoli v vesolju. V tem pogledu ima zavest neskončen potencial. Zato Mahariši Maheš pravi: »Zavest je polje vseh možnosti«. To je apeiron pri Anaksimandru, dynamis pri Aristotelu. 
Izrek »Miruj in vedi, da sem Bog« ni nujno poziv k mirovanju in priznanju avtorja take izjave kot stvarnika celega vesolja; gre za povabilo k umiritvi lastnega notranjega sveta – z besedami velikega jogija Patanjalija: »naj manifestacije čitte t. j. psihičnih funkcij odmrejo« – in k neposrednemu spoznanju, da je »Jaz«, to vseprisotno, nespremenljivo, najgloblje bistvo tvoje lastne zavesti hkrati tudi bistvo vsega, kar obstaja.
S pomočjo take razlage ponovno najdem čar vesolja. Če je naše lastno bistvo božansko, in če je to bistvo zavesti možno najti povsod in v vsem, potem je vse božansko. Panpsihizem postane panteizem. Ni pomembno, če ga poimenujemo Univerzalna Zavest, Alah, Bog, Jehova, Veliki Duh ali Polje kvantnega vakuma-praznine, ker vsi izviramo iz istega bistva.
 To dviguje nivo spoštovanja do sveta, v katerem živimo. Ko spoznam, da ta svet, čeprav na prvi pogled prav nič ne kaže na to, v končni fazi izvira iz istega bistva, kot moje lastno bitje, sem poln čudenja. Vse ponovno dobi svojo očarljivost in čarobnost.
Že antično vprašanje je, kaj je prej zavest ali materija. Kako bi iz mrtve materije lahko izšla zavest, je obrnjeno. Materija obstaja le kot pojav v zavesti. Kako zavest privzame vse te kvalitete, ki jih izkušamo, vključno z materialno. Nanj odgovorimo prek direktnega zavedanja; s preusmeritvijo svetlobe zavesti na zavest samo in z opazovanjem značilnosti zavesti iz prve roke. To pot so izbrali številni veliki mistiki, jogiji, vidci, svetniki in modreci najrazličnejših kulturnih okolij skozi vso zgodovino človeštva.
Aštavakra Gita, zelo cenjen indijski tekst pojasnjuje: »Vesolje je bilo ustvarjeno v meni kot podoba, je prežeto z mano. Vesolje je porojeno iz mene, v meni obstaja in v meni premine«. To je težko dojemljivo, dokler na problem ne pogledamo s stališča zavesti.
»Na začetku je bil Logos«. Pogosto preveden kot »Beseda«, logos pomeni tudi »misel ali bistvo«. Na začetku je bilo duhovno bistvo, čitta.
Peter Russell odgovarja na vprašanje, kakšna je praktična uporabnost tega novega, povsem drugačnega svetovnega nazora. Če smo doslej verjelo, da dogodki v »zunanjem« svetu določajo naše notranje občutke, je resnica ravno nasprotna, naša notranja občutja in misli določajo našo »zunanjo« realnost. 
Petrovićeva (2015, 145-183) poglobljeno razmišlja o razsežnosti zavesti od 1. našega telesa, zavesti vsakega organa posebej, tako imajo srce in trebušni organi še svoje možgane, zavesti DNK, čaker do 2. globalnega in 3. kozmičnega zavedanja.
Pa (2019) po budistični filozofiji razlikuje nižji um – sem in višji um – rg pa, ki je neodvisen, večen, slika: kako opica vodi slona, dokler se slon z disciplino osvobodi opice. Na koncu poti ima rg pa izbiro, ali se vrne k ljudem, ki se še niso osvobodili kot v Platonovi votlini, ali pa ostane v nirvani (ind. Nirdvanva – stanje nerazdvojenosti).   
Medijski uspeh nevroznanosti ponuja samozavedanje v zadnjem obdobju kot modno temo filozofije. Rödl (2018) meni, da je empirizem ovira dejanskega materializma. Za Kanta in Hegla so pojmi subjektivnosti, svobode in uma sestavni del iste kompleksne teorije. Vsaka teorija samozavedanja (self-conscientiens, nem. Selbstbewusstsein) je s tem neposredno tudi teorija delovanja in spoznanja, in obratno. Ta uvid Rödl podrobno izpelje v šestih izjemno konciznih poglavjih (Prvoosebna misel; Dejanje in prva oseba; Prepričanje in prva oseba; Um, svoboda in resnični materializem; Receptivna vednost; Druga oseba), v katerih nauke klasičnih filozofov (Aristotela, Kanta, Hegla) suvereno poveže s tezami sodobnejših avtorjev (npr. Frege, Sellars, Davidson, McDowell). Razlikuje med receptivno in spontano vednostjo. Slednja je opredeljena kot vednost, ki jo imamo o nečem s tem, da to smo oz. naredimo in zaključno vpeljavo kolektivnega samozavedanja, ki je blizu Heglovemu pojmu duha.
Freud in Nietzsche menita, da je zavest tisto moje področje, ki je aficirano z zunanjim svetom; vendar – in tu je pomembna razlika med njim in Freudom, med Deleuzom in Žižkom – zavest je vedno zavest inferiornega v razmerju do superiornega, kateremu se podreja in v katerega se inkorporira. Zavest je bistveno reaktivna: ne gre torej za zavest gospodarja, ampak za zavest hlapca v razmerju do gospodarja, ki mu sploh ni treba biti zavesten. In kje se nahajajo aktivne sile? Kdo je gospodar zavesti? Telo?

Nietzsche imenuje v telesu prevladujoče ali superiorne aktivne; sile; inferiorne in premagane sile pa imenujemo reaktivne. Aktivno in reaktivno sta kvaliteti sil, ki pa izhajata iz njihove kvantitete. Za tisto, kar v vsaki posamezni naključni situaciji telesa določa kvantiteto oz. kvaliteto sil, pa je skoval termin volja do moči. Če sta kvaliteti sil  aktivno  in reaktivno, sta kvaliteti volje do moči afirmacija in negacija. Za Nietzscheja se ovekoveči le afirmacija. 

Kaj je zavest? Definicij zavesti je veliko. Npr. je bistvo celotne kreacije – je sila, vibracija, ki se spusti v človeški zarodek iz kozmosa, da se lahko v maternici začne njegov razvoj. Zavest preprosto pomeni biti! Pogosto se ne zavedamo zavedanja. Kaj pomeni, da se v polnosti zavedamo svojega obstoja, občutka, da smo? Ali ob tem občutimo strast, tako da živimo iz srca?
Kot človeška bitja nas torej vodi sila iz vesolja – Vir, Božanski Absolut, Zavest,… Zavest je bistvo vsega. Človek je spoj zavesti in fizičnega telesa. Zavest se udejanja v materiji, zato nas zgolj istovetenje s fizičnim telesom oddaljuje od samega sebe, od življenja. omogoča nam, da opazujemo vse, kar izvorno nismo – svoja čustva, misli, um. Šele ko to odmislimo, spoznamo svoje bistvo. Zavest je naše bistvo, sebstvo, to, kar smo.

Ta zavest je vir resnice, našega notranjega znanja, ki je po svoji naravi objektivno. Tisti, ki se prepozna kot zavest, doseže osvoboditev, ki je cilj vsakega duhovnega iskalca. Zavedati se svoje zavesti, svojega zavedanja preprosto pomeni strastno obstajati, občutiti živost in strast življenja v vsaki pori svojega telesa.
Chinmoj (2018, 23) razlikuje med obetajočo, ranljivo, nezaupljivo, resnicoljubno in rodovitno zavestjo.
V budizmu poznajo 5 rek: 1. telo, 2. občutki, 3. zaznave, 4. miselna stanja in oblike, 5. zavest. 
Ad 1. Naše telo je sinteza karme in dharme, ker je vsako dejanje namensko. Imamo več teles od astralnega do eteričnega. 
Ad 2 in 3. Veččutni človek vizualne - vidne, avditivne-slušne, kinestetske- tipalne, olfaktorične-vonjalne in gustatorične-okušalne občutke združuje v zaznave (akronim zanje je VAKOG).
Ad 4. Razum nas usmerja navzdol k občutkom in navzgor k duhovni zavesti. 
Ad 5. Kaj je zavedanje? Usmerjanje pozornosti na predmete dražljajev, zaznavanje, spoznavanje, sporazumevanje, svetloba. 

Vrednote jogijev so: miroljubnost, resnicoljubnost, ljubezen, kozmos, božanska zavest, prebujenje, svoboda. Filozofa Peter Russell in Ervin Laszlo pa trdita, da je zavedanje vse in vse je v zavedanju (glej vira). Gre za celovit pogled na svet, ki je odvisen od našega načina gledanja, kar pomeni od usmerjanja pozornosti. Zavest je vedno zavest o nečem (tem ali onem), ali pa je popolnoma prazna kot pri transcendentalni meditaciji.
Ko sem se resnično začel imeti rad,
sem se odrekel življenju v preteklosti,
in skrbem za svojo prihodnost.
Sedaj živim samo v tem trenutku, v katerem se vse začenja.
in to imenujem zavedanje. Charly Chaplin

Človek obstaja na način (samo)zavedanja. Kakor se je začel zavedati svojega znanja, tako je lahko razvijal svojo skupnost. Vprašajmo se, kako se je začela civilizacija? S pisanjem, zato imamo staro in novo zavezo. Imamo pravne zakone (npr. Hamurabijev zakon), stavbe. Homo civilis – mestni človek je predstavnik civilizacije. Začela se je s proizvodnjo dobrin za zadovoljevanje osnovnih osebnih in skupnih potreb. Ta proizvodnja je bila v predindustrijs kem obdobju poljedelstvo in živinoreja, trgovska menjava, v moderni dobi pa industrijska proizvodnja s svobodnim pretokom idej, proizvodov, delovne sile in kapitala.  Človek je postavljen v določen red, ki ga neprestano preureja, transformira. 
Zavest ima lastnosti gledanja (Platon), refleksije, zrcaljenja. Določitve  zavesti so istost, absolutnost, izvirnost, danost.
Literatura 
- Aurobindo Sri (2003). Človeški ciklus. Ljubljana, SM.
- De Mello Anthony (1991). Zavedanje. Ljubljana  
- Dennett, Daniel C. (2012). Pojasnjena zavest. Ljubljana, Krtina.   
- Jogananda Paramhansa (2017). Kako prebudimo svoj polni potencial : [zemljevid vašega notranjega potovanja]. Ljubljana, Institut Eko.
- Jogananda Paramhansa (2017). Avtobiografija jogija. Primus  
- Krishnamurti Jiddu (1993). Svoboda je onkraj znanega. 
- Maharishi Maresh (1963). Science of Being and Art of Living – Transcendental Meditation, Allied Publishers.
- Patanjali Rishi (1991). Joga sutre. Zagreb, Vlastita naklada Rade Sibila. 
- Petrović Tanja (2015). Tesla metamorfoza za zdravljenje in evolucijo. Primus. 
-Rodl Sebastian (2018). Samozavedanje. Ljubljana, Krtina.  
-  Rosch, Eleanor & Thompson, Evan, Varela Francisco (2018). Utelešeni um. Kognitivna znanost in človeško izkustvo. Ljubljana, Krtina.
- Russell Peter (2004). From Science to God. New World Librery.

Vira 

- Več o Petru Russellu najdete na spletnih straneh: http://www.peterrussell.com/index2.php
- Več o Ervinu Laszlu je na spletnih straneh: http://en.wikipedia.org/wiki/ Ervin_L%C3%A1szl% C3%B3)  

12. Pred čem nas slavni slovenski filozofem Slavoj Žižek svari?
Žižek je dvojni doktor in pesimist, ker za ta svet ne vidi rešitve. Opozarja, da že živimo ob koncu časov. Stanje, ki je v resnici katastrofalno označujejo štirje jezdeci: 1. revščina, 2. lakota, 3. neozdravljive bolezni, konflikti, 4. uničena narava. Kaj nas žene v to (samo)destruk tivni ravnanje? Neodgovorna samovolja, prestižni lobiji…. 

Kljub temu, da je dr. Slavoj Žižek (roj. 21. marca 1949) postal svetovni filozof, ki živi v tujini, ga v domovini še slabo poznamo. Njegove knjige so začeli prevajati v slovenščino dokaj pozno. Znan je po komentarjih glavnih svetovnih političnih in ekonomskih dogodkov. V predstavitvi bomo delno izpolnili to vrzel. 
Osredotočili se bomo le na nekatere teme kot so odnos do demokracije, retematizacije zgodo vinskega materializma s posebnim ozirom na Lenina in Stalina, religije in filma s stališča teoretske psihoanalize. Njegove družbeno angažirane teme so: demokracija in totalitarizem, neoliberalizem in konec kapitalizma oz. zgodovine.  
Za Žižka je naš sedanji položaj zelo podoben tistemu, v katerem so gostje na zabavi v Bunuelovem filmu Angel uničenja, ki ne morejo iz stavbe, čeprav so vrata odklenjena. Prevladujoče stanje paraliziranosti skoraj povsod po svetu imenujemo demokracija. V  demokraciji množic "družbeno telo simbolično razkroji, skrči na številno množico. Volilno telo dejansko ni telo, organska celota, temveč brezoblična abstraktna množica".  
Žižek je mojster v dialektičnem spreobračanju pojmov. Filozofijo zna prek pop kulture približati širšemu krogu bralcev. Npr. : "Kaj, če pravo Zlo naših družb ni kapitalistična dinamika kot taka, ampak poskusi, da bi se iz nje izmotali ...?" "Kako krhko mora biti muslimansko prepričanje, če se čuti ogroženo zaradi bedastih karikatur v danskem časopisu z nizko naklado?" Parodija etike: "... zamislite si ženo, ki v poslednjih sekundah svojega življenja telefonira možu in mu pravi: Samo toliko, da veš, najin zakon je laž, ne prenesem pogleda nate..." (aluzija na dejstvo, da so tik pred strmoglavljenjem letal 11. septembra v zadnjih trenutkih skoraj vse žene in možje partnerjem sporočili, da jih ljubijo). 
Žižek je prepričan, da je fizično nasilje zgolj vrh ledene gore, njegov generator pa leži skrit v simboličnem ali sistemskem nasilju. Zato si pomaga s primerom humanitarne dejavnosti "liberalnih komunistov" Billa Gatesa in Georgea Soroša, ki sta morala za svoje bogastvo osiromašiti ali uničiti ogromno ljudi in družin, da lahko sedaj delita humanitarno pomoč nekaterim in s tem upravičujeta svoj obstoj. Njihov goreč boj proti subjektivnemu nasilju in humanitarna dobrodelnost utelešata držo razvitih držav, ki nenehno »pomagajo« nerazvitim, da bi se izognile lastni soodgovornosti za njihov položaj. Zahodna civilizacija navideznega nenasilja je nasilna. Dokaz vseprežemajočega simbolnega nasilja leži v razbitosti družbe, v individualizmu, za katerega so krivi razni gatesi in sorosi. Kako se jim postaviti po robu? Najbolj nasilno dejanje proti sistemu je ne-dejanje. "Včasih je največje nasilje prav v tem, da ne storimo ničesar." 
Za Žižkovo pisanje je značilno kritično soočenje zlasti nemške klasične s Heglom na čelu s teoretsko psihoanalizo. Že v Bolečini razlike je Heideggerjevo teorijo dopolnjeval s koncepti Jacquesa Lacana in Jacquesa Derridaja; v knjigah, ki so sledile: Hegel in označevalec, Zgodovina in nezavedno, Filozofija skozi psihoanalizo ..., pa je to svojo »metodo« vedno bolj izpopolnjeval. Loteva se zelo raznovrstnih tem od vprašanja subjekta, nezavednega in želje, dobrega in zla, judovstva in krščanstva, dialektike in analitike pa do vprašanja marksizma in parlamentarne demokracije. 

V knjigi Nasilje se je lotil fenomena  nasilja s šestih stranskih pogledov. Pri nasilju ga zanima njegova kompleksna interakcija subjektivnega z objektivnim oz. sistemskim nasiljem, ki vzdržuje razmerja gospostva in eksploatacije, ter simbolnim nasiljem, ki je utelešeno v jeziku. Oba tvorita na videz nevtralno ozadje, na katerem se nekateri dogodki kažejo kot »nasilni«. Žižek konkretne pojavne oblike nasilja (11. september, izbruh nasilja v New Orleansu, nemiri v pariških predmestjih, izraelsko-palestinski spor ...) interpretira s pomočjo različnih filozofskih in teoretskih konceptov, ki si jih »sposo ja« od najrazličnejših mislecev: Descartesa, Kanta, Hegla, Heideggerja, Freuda, Lacana, Badioua, Sloterdijka ... Te izpeljave začini z laže razumljivimi »ilustracijami«, ki jih »pobira« iz vsakodnevne izkušnje: filmov, anekdot, šal,... Pri tem rabi heglovsko metodo dialektičnega sovpadanja nasprotij, s pomočjo katere pokaže, da imajo na prvi pogled nezdružljivi fenomeni isti koren. 

Žižkova drža ni agitatorska v smislu vzbujanja občutka, da je potrebno »nekaj storiti«, ampak strogo kontemplativna. Skuša dognati, kaj nasilje povzroča. Kljub tej »odmaknjenosti« pa je Nasilje poudarjeno politično obarvano. Kritičen je do pozivanja k strpnosti, ki je nenehno na jeziku današnjih liberalnih multikulturalistov. Ti številne probleme zožujejo na problem nestrpnosti, prezrejo pa politično neenakost, ekonomsko izkoriščanje in nepravičnost, ki so prava »narava« globalnega kapitalizma. Zanj je značilno tudi, da so »stvari kot blago« tiste, ki prosto cirkulirajo na trgu, medtem ko je cirkulacija »ljudi« vse bolj nadzorovana. Ta novi rasizem razvitih ločuje tiste, ki so vključeni v sfero ekonomske blaginje, in tiste, ki so iz nje izključeni. Zato je prava rešitev problema priseljevanja, podrtje tega družbenoekonomskega zidu, ne pa policijskega. 

Žižek ne vidi razlike med religioznim in psevdoreligioznim nasiljem. Zato ne vidi rešitve v odpovedi nasilju, ampak v odpovedi religiji. V nekoliko nietzschejanskem duhu podaja apologijo ateizma. Ta je zanj mesto resnične moralnosti, ki od nas zahteva, da sprejemamo polno odgovornost za svoja dejanja, brez skrivanja za figuro velikega Drugega.

Žižek je teoretski psihoanalitik, ki se zgleduje po Lacanu. Psihoanaliza ni milostljiva tako kot krščanstvo, lahko pa več pojasni. Medtem ko nam bog oče odpušča nevednost, psihoanaliza ne ponuja nobenega upanja. Nevednost ni dovolj za odpušča nje, saj prikriva užitek, ki izbruhne v tistih črnih luknjah našega simbolnega vesolja, ki uhajajo prepovedi očeta. Po razpadu državnega socializma je prišlo do ponovnega pojavljanja agresivnega nacionalizma in rasizma. Želje in užitki, ki so se pojavili ko je bila dvignjena pokrovka represije so vse prej kot demokratični. 
V Zgodovini in nezavednem Žižek (1980) poglobi  svoje soočanje s Heglom. Ugotovi, da se heglovski subjekt radikalno razlikuje od kartezijansko-fichtejevskega subjekta. Ni »na začetku«, ni izhodiščno načelo, kajti na začetku je abstraktna in substancialna občost, subjekt pa nastopi »vmes«, konstituira se v neskladju med Občim in Partikularnim, namreč prek razcepa, procesa »partikularizacije«. V takšnim definiranju subjekta vidi Hegla kot Lacano vega predhodnika. Tudi pri Lacanu imamo na začetku vpis znamenja; zunaj njega (še) ni »nič«, je zgolj kraj vpisa. To pomeni, da partikularno reprezentira subjekt za Obče, opredeljeno ga reprezentira za neopredeljeno, do te reprezentacije pa ne pride nekje od zunaj, marveč zaradi tega, ker je Obče že samo v sebi »posredovano« z »ničem« čiste razlike. Torej manko subjekta, pomanjkljivosti človeka niso nekaj, kar bi človeka razčlovečevalo, narobe, brez manka biti ni človeka kot človeka. 
Temeljna misel je misel o manku, ki se glasi: »manko označevalca se refleksivno sprevrne v označevalec manka, nemožnost označevalne reprezentacije subjekta se sprevrne v nov označevalec, ki utelesi samo to nemožnost: ta označevalec je tisti, ki zastopa subjekt (za vse ostale) s tem, ko zastopa samo nemožnost njegove označevalne reprezentacije, ker subjekt ni neka pozitivna bitnost, marveč 'je' sama ta nemožnost, praznina, je na mestu, kjer 'pravi' označevalec zmerom manjka, 'je' samo to mesto manka, mesto kot manko«. S heglovsko negacijo negacije povezuje Lacana s Heglom in psihoanalize s filozofijo.
V knjigi Paralaksa nadaljuje Žižek z usmeritvijo, s katero je začel s knjigo Krhki absolut –Enajst tez o krščanstvu in marksizmu danes. Gre za premik iz območja izrazito sekularne tematike v območje filozofije religije, ki ga spremlja tudi premik iz estetike v etiko oz. filozofijo morale in politike. Knjigo sestavlja pet poglavij: 1. Na poti k novemu branju Kanta, Deleuze na Kolonu, 2. Zagovor etičnega nasilja, 3. Dominacija danes: 4. od gospodarja do univerze ter 5. Demokracija in njen onstran. V Paralaksi gre v njej tudi za kritiko Levinasove etike. Kaj Žižku pomeni koncept »antagonistične univerzalnosti, univerzalnosti kot boja, ki zareže skozi celotno družbeno telo, univerzalnosti kot parcialne angažirane pozicije«, postane jasneje iz njegove razlage Antigone.
Ko Žižek zagovarja politični suspenz etičnega, seveda v povsem določenem pomenu, torej ne odpravlja etičnega, ampak ga radikalizira vse do apologije etičnega nasilja, nasilja v imenu najvišjih etičnih predpostavk. Se mi zdi, da se je pri vprašanju etičnosti ujel v podobno zanko kot sta se Heidegger in Sartre: etično je nujno potrebno za preživetje, vendar pa ga ni več mogoče spraviti v vsem razumljiv in veljaven kodeks.  
Žižek je s sestavkom Beda slovenskega trenutka obotavljivost političnega vodstva še ostreje obsodi in zahteva neposredno, čeprav strpno reagiranje civilne družbe na nevzdržno stanje. »Končno se zavejmo, da nam demokracije ne bo podaril nihče, tudi 'liberalno vodstvo' ne, brez našega strpnega, dostojanstvenega, mirnega itd., a vseeno organiziranega in vztrajnega pritiska. Liberalne' politične oblasti Slovenije je treba demokratično javno prisiliti, da se bodo javno oprle na to javnost in jo priznale kot edino osnovo svoje legitimnosti.« 
V tekstu Premakniti podzemlje! (Problemi 42 /2004/ S-6,  169-186) se zavzema za ponovni premislek oz. novo tematizacijo človekovih pravic: »Čista človekoljubna antipolitična politika golega preprečevanja trpljenja dejansko vodi v implicitno prepoved tega, da bi se izdelal nek pozitiven skupni projekt družbeno-političnega preoblikovanja. Na še bolj splošni ravni pa bi morali problematizirati sámo nasprotje med univerzalnimi (pred-političnimi) človekovimi pravicami, ki pripadajo vsakemu človeku 'kot takemu' , ter specifičnimi političnimi pravicami državljana posebne politične skupnosti.» (ibidem, str. 171) 
Dialektika ne more biti več v metapoziciji kot ontoteologija, ki  daje univerzalne oz. globalne eshatološke rešitve za  nastajajoče probleme sveta. Bližnja zgodovina nas uči, da se dogmatizacija absolutnega spoznanja povezuje s karizmatično avtokratsko močjo voditeljev,  ki naj bi rešili krizo. Potreben je sestop od slabosti hegeljanske dialektike v 'umazano-judovski praksi' k se ne izkoriščenim izvorom Kantove dialektike za drugačno prakso. Za Kanta dialektika ni orodje v vlogi instrumentalnega razuma, ampak je kanon oz. usmeritev znanstvenega spoznanja, sama pa ni spoznana, določa spoznanje kot cilj, sama pa ni določena.
Žižkovo mnenje je, da je v poznem kapitalizmu "resnična vsebina svetovne liberalne demo kracije biopolitično upravljanje življenja". Posledica je nekakšna slabša različica Platonovih davnih sanj o vladavini filozofov, v kateri bi vladarji zagotavljali, da bi zadovoljili osnovne  potrebe množic. Te bi obravnavali kot stroje za proizvodnjo in potrošnjo. Te množice imajo enak 'materialistični' značaj kot v Kristusovem času ali v času Dostojevskijevega Velikega inkvizitorja.

Žižek se spomni načela passage á l'acte – prehoda k dejanjem – , ki v lacanovski psihoanalizi pomeni odhod z domišljijskega prizorišča. Pomeni tudi zapuščanje simboličnega, območja "velikega drugega", območja nadvlade. Pomeni spopad z resničnostjo. Lahko bi šlo za resnič nost našega življenja ali resničnost naše kolektivne preteklosti. Žižek kliče od domišljije in fetišizma k "strasti do resnice". Pristno dejanje za Žižka ne more biti le revolucionaren trenutek, novo domišljijsko prizorišče. Zagovarja tisto, kar Badiou imenuje "zvestoba dogodku", odločenost oblikovati "nov trajni red". Moralna potreba, ki jo vsebuje Žižkovo načelo dejanja, pomeni zahtevo, da subjektivni uporni duh najde svojo izpolnitev v objektivnem zgodovinskem redu.
 
Rezultat dejanja je odtrgan od korenin biti. Teorija je odtrgana od dejanja, ki je reducirano na biološki oz. ekonomski motiv. Izgubi idealne momente. Bahtin zagovarja enotnost danosti in zadanosti. Njegova teza o ne-alibičnosti pomeni plediranje za nravstveno odgovornost za dejanje. Res je, da si svoje naloge zadajamo, hkrati pa jih dobivamo od drugih. Priklicali smo privid objektivne kulture, ki se ne odziva več na naše klice. 
Žižek analizira tudi vprašanja subjekta, nezavednega in želja, vprašanje dobrega in zla, judovstva in krščanstva, dialektike in analitike, marksizma in svobodne parlamentarne demokracije, temeljnih človekovih pravic in državljanskih svoboščin kot tudi vprašanja pomena Wagnerjevih oper danes, Hitchcockovih filmov, Claudelovih tragedij in Jamesovih romanov, ki presegajo okvir naših Skript. Vseh tem se loteva inovativno, odkriva zastrte povezave med filozofijo in psihoanalizo, estetiko in politiko, umetnostjo in etiko, itn. 
Za Žižkovo pisanje je značilno kritično soočenje filozofije, predvsem nemške klasične s Heglom na čelu, s teoretsko psihoanalizo. Že v svoji prvi knjigi Bolečina razlike je Heideggerjevo teorijo prečil s koncepti Jacquesa Lacana in Jacquesa Derridaja; v knjigah, ki so sledile: Hegel in označevalec, Zgodovina in nezavedno, Filozofija skozi psihoanalizo ..., pa je to svojo »metodo« vedno bolj dograjeval. Teme, ki se jih Žižek loteva v svojih delih, so zelo raznorodne: od vprašanja subjekta, nezavednega in želje, dobrega in zla, judovstva in krščanstva, dialektike in analitike pa do vprašanja marksizma in parlamentarne demokracije.  
V uvodnem eseju Žižek izriše pikro ironičen »psihološki profil« t. i. liberalnih komunistov, ikoni katerih sta Bill Gates in George Soros. Njihov goreč boj proti subjektivnemu nasilju in humanitarna dobrodelnost utelešata držo razvitih držav, ki nenehno »pomagajo« nerazvitim, da bi se izognile lastni soodgovornosti za njihov položaj. Kritičen je tudi do pozivanja k strpnosti, ki je nenehno na jeziku današnjih liberalnih multikulturalistov. Ti številne probleme zožujejo na problem nestrpnosti, prezrejo pa politično neenakost, ekonomsko izkoriščanje in nepravičnost, ki so prava »narava« globalnega kapitalizma. Zanj je značilno tudi, da so »reči« tiste, ki prosto cirkulirajo, medtem ko je cirkulacija »ljudi« vse bolj nadzorovana. Ta novi rasizem razvitih ločuje tiste, ki so vključeni v sfero ekonomske blaginje, in tiste, ki so iz nje izključeni. Zato je prava rešitev problema priseljevanja, kot poudari avtor, podrtje tega družbenoekonomskega zidu, ne pa policijskega. 

V današnjem svetu religija postaja glavni vir smrtonosnega nasilja. Žižek ne vidi rešitve v odpovedi nasilju, ampak v odpovedi religiji. V nekoliko nietzschejanskem duhu, ki je prisoten v vsej knjigi, poda apologijo ateizma. Ta je zanj mesto resnične moralnosti, ki od nas zahteva, da sprejemamo polno odgovornost za svoja dejanja, brez skrivanja za figuro velikega Drugega.
V Zgodovini in nezavednem (1980) Žižek nadaljuje svoj dialog s Heglom in poglobi soočenje z njim. Ugotovi, da se heglovski subjekt radikalno razlikuje od kartezijansko-fichtejevskega subjekta. Ni »na začetku«, ni izhodiščno načelo, kajti na začetku je abstraktna in substancialna občost, subjekt pa nastopi »vmes«, konstituira se v neskladju med Občim in Partikularnim, namreč prek razcepa, procesa »partikularizacije«. S takšnim definiranjem subjekta je Hegel Lacanov predhodnik. Tudi pri Lacanu imamo na začetku vpis znamenja; zunaj njega (še) ni »nič«, je zgolj kraj vpisa. To pomeni, da partikularno reprezentira subjekt za Obče, opredeljeno ga reprezentira za neopredeljeno, do te reprezentacije pa ne pride nekje od zunaj, marveč zaradi tega, ker je Obče že samo v sebi »posredovano« z »ničem« čiste razlike. Torej manko subjekta, pomanjkljivosti človeka niso nekaj, kar bi človeka razčlove čevalo, narobe, brez manka biti ni človeka kot človeka. 
Temeljna misel je misel o manku, ki se glasi: »manko označevalca se refleksivno sprevrne v označevalec manka. Nemožnost označevalne reprezentacije subjekta se sprevrne v nov označevalec, ki utelesi samo to nemožnost: ta označevalec je tisti, ki zastopa subjekt (za vse ostale) s tem, ko zastopa samo nemožnost njegove označevalne reprezentacije, ker subjekt ni neka pozitivna bitnost, marveč' je' sama ta nemožnost, praznina, je na mestu, kjer 'pravi' označevalec zmerom manjka, 'je' samo to mesto manka, mesto kot manko« (2004, 27). V tem Žižek skozi heglovsko negacijo negacije poveže Lacana s Heglom in psihoanalizo s filozofijo.
Psihoanaliza ni milostljiva tako kot krščanstvo, lahko pa več pojasni. Medtem ko nam bog oče odpušča nevednost, psihoanaliza ne ponuja nobenega upanja. Nevednost ni dovolj za odpuščanje, saj prikriva užitek - užitek, ki izbruhne v tistih črnih luknjah našega simbolnega univerzuma, ki uhajajo prepovedi očeta. Ob razpadu državnega socializma je prišlo do ponovnega pojavljanja agresivnega nacionalizma in rasizma. Želje in užitki, ki so se pojavili ko je bila dvignjena pokrovka represije so vse prej kot demokratični. Da bi jih pojasnili, trdi Žižek, se moramo obrniti k psihoanalizi.

Globalni kapitalistični sistem se približuje dokončni krizi. Žižek je prepoznal četverico jezdecev prihajajoče Apokalipse: 1. vseobsegajočo ekološko krizo, 2. neravnovesja v gospodarski ureditvi, 3. biogenetsko revolucijo in 4. izbruh družbenih delitev in razhajanj. Zakaj mnogi konec kapitalizma doživljajo kot konec sveta, kako naj se zahodna družba sooči z obdobjem konca? Žižek sporoča, da se naši kolektivni odzivi na gospodarski Harmagedon ujemajo s stopnjami žalovanja: 1. ideološko zanikanje, 2. izbruhi jeze in poskusi barantanja, 4. depresija in umik. 
Nekatere Žižkove ocene vzbujajo pomisleke in odpore, toda bistveno je, da Žižek razprave nikoli ne zapira. Še več, dopušča jih prav v njihovi odprtosti. Tudi zanj velja kot za nekatere predhodne filozofeme, da filozofijo uvaja v svet 'vpitje njenih sovražnikov'. To spada k intelektualnemu življenju kot takemu, k duhovni prostosti, v kateri edino lahko preživi.
Žižek kot levičar nas gotovo svari pred populizmom desnice, vendar prihaja v spor tudi z levico. Ob 70. letnici je novinarka Grgič (Delo, 16. 3. 2019) intervjuvala Žižka o njegovi življenjski poti. V socializmu v Sloveniji ni dobil službe, ker je bil premalo marksističen. V tujini je potreboval pomoč, da se je uveljavil.    
Žižkova dela v slovenščini 
- A. Badiou, S. Žižek (2010). Hvalnica Ljubezni (Love and Terror).
- Žižek, Slavoj (2001). Strah pred pravimi solzami: Krzysztof Kieslowski in šiv.
- Žižek, Slavoj (1998). Alain Badiou, Sveti Pavel: Utemeljitev Univerzalnosti.
- Žižek, Slavoj (1997). Argument za strpnost.
- Žižek, Slavoj (1993). Filozofija skozi psihoanalizo VII. Ljubljana : Društvo za teoretsko psihoanalizo. 
- Žižek, Slavoj (1990). Beseda, dejanje svoboda: Filozofija skozi psihoanalizo V. Ljubljana : Društvo za teoretsko psihoanalizo. 
- Žižek, Slavoj (1982, urednik, prevajalec). Gospostvo, Vzgoja, Analiza: Zbornik tekstov Lacanove šole psihoanalize.
- Žižek, Slavoj (1972). Bolečina razlike. Maribor, Obzorja
- Žižek, Slavoj (1972). Temna stran meseca. Ljubljana : Društvo za teoretsko psihoanalizo. 
- Žižek, Slavoj (1980). Hegel in označevalec : poskusi "materialističnega obrata Hegla" v sodobni psihoanalitični teoriji in njihov pomen za historični materializem. Ljubljana : Univerzum. 
- Žižek, Slavoj (1980). Osnovne poteze označevalne analize socialnih fantazem. Ljubljana : RSS. 
- Žižek, Slavoj (1982). Zgodovina in nezavedno. Ljubljana : Cankarjeva založba. 
- Žižek, Slavoj (1987). Jezik, ideologija, Slovenci. Ljubljana : Delavska enotnost. 
- Žižek, Slavoj (1989). Druga smrt Josipa Broza Tita. Ljubljana, DZS. 
- Žižek, Slavoj (1997). Kuga fantazem. Ljubljana : Društvo za teoretsko psihoanalizo. 
- Žižek, Slavoj (2000). Krhki absolut : enajst tez o krščanstvu in marksizmu danes. Ljubljana : Društvo za teoretsko psihoanalizo. 
- Žižek, Slavoj (2004). Paralaksa : za politični suspenz etičnega. Ljubljana : Društvo za teoretsko psihoanalizo. 
- Žižek, Slavoj (2005). Kako biti nihče. Ljubljana : Društvo za teoretsko psihoanalizo. 
- Žižek, Slavoj (2007). Nasilje. Ljubljana : Društvo za teoretsko psihoanalizo. 
- Žižek, Slavoj (2009). Kaj se zgodi, ko pade meja : film in ideologija. Gorica : Slovenski izobraževalni konzorcij. 
- Žižek, Slavoj (2010). Čas konca časa. Ljubljana : Javna agencija RS za podjetništvo in tuje investicije. 
- Žižek, Slavoj (2010). Najprej kot tragedija, nato kot farsa. Ljubljana, Društvo za teoretsko psihoanalizo. 
- Žižek, Slavoj (2010). Začeti od začetka : čitanka. Ljubljana, CZ. 
- Žižek, Slavoj (2011). Poskusiti znova - spodleteti bolje. Ljubljana, CZ. 
- Žižek, Slavoj (2012). Življenje v času konca. Ljubljana : Cankarjeva založba. 
- Žižek, Slavoj; Dolar, Mladen (1985). Hegel in objekt. Ljubljana : Društvo za teoretsko psihoanalizo. 
- Žižek, Slavoj; Dolar, Mladen (1993). Filozofija v operi. Ljubljana : LDS. 
- Žižek, Slavoj; Riha, Rado (1985). Problemi teorije fašizma. Ljubljana : Univerzum. 

12.1 Filozofija za sprostitev

12.1.1 Razlaga Žižkovih vicov z izbranimi primeri

Danes pa njegove šale o krščanstvu in judovstvu zvenijo kot intelektualna objestnost. Na primer šala, ki unovčuje tisočkrat preigrani stereotip o preračunljivem Židu: »Kako smo lahko prepričani, da Judež ni izdal Jezusa? Karkoli si že kdo misli o Židih, ti vedo, koliko so stvari vredne, zato noben Žid ne bi prodal boga zgolj za 30 srebrnikov.«

Glavna odlika dobrega vica je njegova osvobajajoča lastnost, da na videz nujno ali inherentno legitimno situacijo sprevrže v njeno nasprotje. Logika vica deluje kot prestopek. Zdrav razum, tabuji in pričakovani moralni zaključki v šalah izgubijo svojo trdnost. A istočasno nam smeja nje šalam daje občutek, da lahko povedano prepustimo, pozabimo. Pisec spremnega besedila iz teh lastnosti humorja razbira njegov revolucionarni potencial. Precenjevanje dobrega vica ga pripelje do napačne disjunkcije, ki pravi, da se svet deli na tiste, ki želijo biti zanimivi, in tiste, ki želijo imeti prav.  Žižek svet deli na tiste, 1. ki se želijo zabavati, in na tiste, 2. ki želijo pokvariti zabavo. Obe skupini najdemo na vsaki zabavi. Nas lahko pajčolan dobre šale res razsvetli in zdrami iz otopelosti? To je namen zbirke Žižkovih šal. A smejanje šalam, še tako filozofsko prefinjenim, ima žal zgolj učinek, ki sta ga opisala Herbert Spencer in Freud. Ta sta smejanju pripisala enako funkcijo, kot jo ima ventil za sproščanje pritiska pri bojlerju.

Zato Žižek  ponuja nekaj najlaže zapomnjenih drobcev skozi sito smejočih glav. Velikega heglovca pomnimo po njegovem vicu, ki logiko heglovske triade ilustrira s trojno verzijo vica »ne danes, dragi, boli me glava.« Knjiga je zgolj simptom nevzdržne komercializacije huma nistične knjižne produkcije. Žižek nastopa kot fantazma današnjega povprečnega poslušalca in bralca filozofije. Kdor se še ni, naj se sprijazni, da Žižek ni filozofski velikan, ki skozi šale sublimno zbuja speči um bralca. Povedano s šalo bratov Marx: »Lahko da izgleda kot Žižek in govori kot Žižek, ampak naj vas to ne zavede. On res je Žižek.«

Žižkovi vici so v bistvu tragikomični. Norčujejo se iz naše interpasivne drže. Že iz antike vemo, da usoda deluje drugače kot naši nameni. Freud je to formuliral v smislu ugotovitve, da nismo gospodarji v svoji hiši. Jung in lakanovci temu sledijo. Nezavedno v reptilskih možga nih 'deluje' drugače kot neokorteks. Če bi se hoteli Žižkovim psihoanalitičnim vicom smejati, bi bilo dobro prebrati Bergsonov esej o smehu in Roterdamskijevo Hvalnico norosti. A so tudi sicer poučni. 
Ideja, da mora vic imeti avtorja, je hudo paranoična: pomeni, da obstaja “Drugi Drugega”, anonimni simbolni red, kot da bi sama brezmejna, naključna ustvarjalna moč jezika morala biti poosebljena, locirana v dejavnika, ki jo nadzira in vleče niti. 
Zato je iz novejše perspektive Bog skrajni šaljivec. Takšna je teza prikupne kratke zgodbe Isaaca Asimova Šaljivec, ki govori o skupini zgodovinarjev jezika. Ti dokazujejo hipotezo, da je Bog ustvaril človeka iz opic tako, da jim je opicam povedal vic. Najprej so izmenjevale večinoma živalske znake, je povedal vic, ki je porodil njih duha. Mati vseh vicev”. (Za pripadnika židovsko-krščansko tradicije je to delo odvečno, saj vendar vsi vemo, za kateri vic gre: “Ne jej z drevesa spoznanja.” Prva prepoved je bila ravno vic, zapletena skušnjava, katere sporočilo ni jasno. Če se ne moremo smejati Žižkovim vicom, se spomnimo vsaj Bergsonove razprave o smehu. 
Izbrani primeri:

- Gagarin pri Hruščovu in papežu daje nasprotujoče izjave o tem, kar je videl v vesolju, tako da za Hruščova bog je za papeža pa ga ni  - str. 32. 
- Mit o Orfeju in Evridiki – zakaj se Orfej ozre? Str. 35. To je mit o izgubljeni nesmrtnosti (Gilgameš). Pri Kierkegaardu se ljubezen prav tako ne pusti analizirati. 
- Pozitivni pomen odsotnosti (česa nimajo v tej trgovini in česa v drugi, zakaj rabi Črnogorec pred spanjem polni in prazni kozarec) za primer, če bo žejen in če ne bo žejen; str. 62
- Socialistični bog mora vedeti, da ga ni - str. 66.
- Kdo je židovski ni(h)če str. 67. Tisti revež, ki je res reven se zdi bogatim ničetom prevzeten. 
- Kdo je mrtev - Bog ali Nietzsche str. 80.
- Kokoš ne ve, da je pacient ozdravljen od fiksne ideje, da je žitno zrno str. 82.
- Določen pacient je prav tako nameščen v sobo za umirajoče, kot drugi, za katere je menil, da spadajo v drugo sobo. Str. 87
- Melanholiki, ki žalujejo za tem, kar bodo izgubili, so podobni Romom, ki se jokajo, kadar sije sonce, ker bo deževalo.  
- Podkev prinaša srečo tudi Nielsu Bohru, ki ne verjame vanjo. Ko so Bohra vprašali, ali res verjame, da mu bo prinesla srečo, je odvrnil: »Ne, ampak pravijo, da deluje tudi, če ne verjameš.«  Str. 83.

Razlaga: Bohrov primer je tipičen tudi za prakso magijskih umislekov. Magija je tako neumna, da vanjo nihče, niti t. i. divjaki ne verjamejo. To je poudaril Ludwig Wittgenstein v kritiki antropologa J. G. Frazerja. Ta je postavil  magijska verovanja pred znanstvenim znanjem. Divjaki prakticirajo magijo, ker vanjo verjamejo, medtem ko je mi, civilizirani ljudje, ne prakticiramo, ker vanjo ne verjamemo. 

Literatura 

- Žižek Slavoj (2016). Vici. Ljubljana MK.