dr. Bogomir Novak  

Kako nastaja nova duhovna realnost?                                                                          1-135 

Kazalo                                                                                                                            

Povzetek                                                                                                                                    1                                                                                                                                  
Spremna beseda                                                                                                                        3                                                                                                               

1.	Umeščanje Pedičkovega opusa v razvoj pedagoške teorije in prakse                                 6
2. Spoznavne razlike v ciljih in metodah transmisijske in transformacijske šole                  13

3. Razlikovanje med staroselskimi in poznejšimi duhovnimi značilnostmi                           30
3.1 Poročila o nekaterih strokovnih posvetih                                                                         51

4. Specifična in univerzalna krščanska duhovnost                                                                 60
4.1 Krščanska duhovna teologija  in teofanija                                                                        64 
4.2 Pomen Marije v krščanski duhovnosti                                                                              73
4.3 Nekatera izhodišča krščanske filozofije                                                                           78
4.4 Izkušnje z nekaterih romanj                                                                                              82  

5. Hudič ali ljubi Bog                                                                                                              86

6. Poskus periodizacije moderne zgodovine                                                                           96 
6.1 Kako humana in ekološka naj bi bila krščanska politika?                                                98
6.2 Razlike med realno politiko in politiko možnosti                                                           104

7. Kako nastaja nova socialna realnost?                                                                               115

8. Zaključki                                                                                                                           120

Literatura                                                                                                                               129  
Viri                                                                                                                                        134

Povzetek 

V prvih dveh poglavjih interpretiramo Pedičkovo biografsko pot za pedagogiko, kakor jo že sam imenuje v zadnjem delu Moja hoja za pedagogiko. Njegovo ponovno umeščanje v zgodovino pedagoške misli ni posebno težko, ker se je v nekaterih svojih spisih (npr. Paradigme slovenske pedagogike) do določene meje že sam uvrstil. Nikjer ni izgubil svojega emancipatorno-anticipacijskega naboja v odnosu do etatistične pedagogike. Pediček se je zavzemal za celostno antropološko pedagoško teorijo in prakso. Ta je možna le v transfor macijski šoli, ki uradno še vedno ni uveljavljena. Očitno je ta koncept pluralen in zadeva še prej privatne šole kot javno. Vsekakor pa večkrat prenovljena javna osnovna šola ni več zgolj transmisijska. Javna šola je še vedno bolj transmisijska in storilnostna kot transfor macijska, ker je v njeni obojestranski komunikativnosti še neuresničena. Na preglednici 1 pokažemo razlike med transmisijsko in transformacijsko šolo.  Upamo, da bo nova Bela knjiga odprla nova vrata kognitivnemu konceptu v transformacijski osnovni šoli, ki smo ga po Rutarjevi knjigi dokaj izčrpno opisali.  

V 3. poglavju smo opisali, katerim različnim duhovnostim in psevdoduhovnosti smo izpostavljeni. Izpostavili smo glavne značilnosti krščanske duhovnosti, ki je po poslanstvu univerzalna. Pri naštetih znanstvenih in filozofskih posvetih najdemo določena stališča o duhovnosti.   

V 4. poglavju opredelimo značilnosti krščanske duhovnosti kot so brezpogojna ljubezen, ponižnost, veselje do življenja, dobra dela za bližnjega, občutek podarjenosti oz. radodar nost. Razlikujemo med Svetim duhom in posvetnimi svetostmi na Slovenskem. Duhovni boj poteka med dobrim in zlim. Hudič se trudi razdvojiti to, kar je povezano. Hadjadj je še posebej tankočutno opisal hudičeve strategije. Gre za zapeljevanje v grehe, zlasti sedem glavnih. Pohlep loči Mamona od Boga. V zgodovini RKC poznamo veliko teologij različnih duhovnih smeri. Razlikujemo tudi večnega duha od duha časa (nem. Zeitgeist) in svobodne ga duha (Freigeist). Fokusirali smo se na splošne razlike med posvetno in krščansko duhovnostjo. Seveda pa imata obe tudi svoje specifike. Ker ni enega samega posvetnega svetega, ni ene same posvetne duhovnosti. Prav tako ima vsaka krščanska cerkev v svojem kulturnem okolju drugačno duhovnost. Najpogosteje govorimo o Rimokatoliški cerkvi (RKC), čeprav obstaja še več pravoslavnih in več protestantskih cerkva. To pomeni, da se krščanska duhovnost tako razčlenjuje, da to ne več predmet te knjige. Vedenje o Mariji – marijalogija je tudi sestavni del teologije.

V 5. poglavju med krščanskimi teologi izpostavljamo Špidlika, Truhlarja, Sorča, Rupnika, Gruena. Špidlik opozarja na enostranosti v teološkem odnosu do Boga kot so sociologizem, sentimentalizem, kvietizem itd. Truhlar skuša zasnovati teologijo na sklepih 2. Watikanske ga koncila kot izkustveno, poetično vedo. Njegov prispevek je v pojasnitvi, kako se absolut ni duh javlja v slovenski literaturi. Rupnik prizna, da je v tranziciji RKC ponovno skušala prevzeti konstantinske atribute. Pri obračanju na mlade in na reveže je še mlada veda, ki pa je izpostavljena novim ranam. Frančišek zagovarja evangelijsko presežnost krščanske duhovnosti pred vsako posvetno redukcijo na korupcijo, pedofilske afere, …  

V 6. poglavju pokažemo razlike med realno represivno politiko in možno humano politiko v  preglednici 2. Nacionalni politiki bi morali zasnovati politične odločitve na osnovi zgodovinskih analiz določenih nacionalnih držav in globalnega sveta. To se pa le redkokdaj zgodi. Zato je videti je, da je proces humane globalizacije prej stvar civilne družbe.  Nova socialna in duhovna realnost nastajata na osnovi sožitja, medsebojnega spoštovanja, skratka soustvarjanja etičnih odnosov.

Osnovna eksistencialistična stališča Kierkegaarda, Jaspersa, Weilove nam pokažejo kakšne so možne kvalitativne značilnosti nove politike krhkega posameznika v njegovi neodprav ljivi negotovosti in končnosti skrbi za njegovo in skupno dobro.  Pot do Rifkinove utopične empatične civilizacije vodi prek Kierkegaardove brezpogojne zadolženosti za ljubezen do bližnjega. Eksistencialna filozofska vera bi z avtentično komunikacijo privedli do 'življenja v resnici'. Gre za politiko 'od spodaj navzgor'.  Humana politika kot sledenje prvotnemu zgledu podarjenosti življenja v smislu služenja drug drugemu bo nujno potrebna, če bomo hoteli ohranjati trajnostni razvoj. Na koncu predlagamo, kaj bi bilo treba izboljšati v EU, da bi postala stabilnejša skupnost – naš drugi dom z religiozno duhovno-kulturno presežnostjo. 

Nova duhovna realnost nastaja z ozaveščanjem čim večjega števila ljudi, solidarnostno etiko in empatično civilizacijo. Duhovne realnosti ne iščemo v platonskih intelektualnih nebesih, ampak v vsakdanjem svetu (a)socialne realnosti. Če je samo zgoraj, je kvazirealna, ker »v kleti strašijo miši« (Jung). Posvetna duhovnost brez svete, božje duhovnosti nima korenin in temelji na pesku, čeprav sta obe kontemplativni. Prevladovanje nacionalizmov kaže na to, da zaostajamo v globalnem učenju.  Samo nakazali smo, kakšni sakralni odnosi, ki jih eksplici rajo različne duhovne religije, se implicitno skrivajo v posvetnih odnosih. Ni dovolj dobro raziskano, kako danes poteka proces ponotranjenja vnanjega in povnanjenja notranjega, kar je za svoj čas razložil Hegel. Politika možnega izhaja iz transformacijsko kognitivne šole z duhovno komponento, ker je njen cilj pripravljati učence na svet, ki ga je ni, ki pa bo bolj trajnostno usmerjen v preživetje. 

Spremna beseda

Pričujoča e-knjiga je nastala na osnovi potrebe po razvijanju duhovne pedagogike, ki jo je pokazal posvet, ki je bil na Škofijski klasični gimnaziji na Štuli pri Ljubljani, dne 1. 12. 2018 kot študijski dan z naslovom O gradnji in razvoju osebnosti mladih. 

Duhovna pedagogika je lahko le rezultat in anticipacija nastajanja nove duhovne realnosti. Ta nastaja v vmesnem času med starim in novim modelom. Na  naslovljeno vprašanje lahko le delno odgovorimo, ker nimamo pregleda nad vsemi duhovnimi tokovi - strujanji, ki se po svetu dogajajo. Prehajamo iz enega prehodnega obdobja v drugega. To bi lahko primerjali z nihanji iz ene skrajnosti v drugo. Zato 'duh veje, koder hoče'. Naša hipoteza je, da je človekov odnos do narave merilo njegove duhovne rasti in s tem odnosa do nadnaravnega oz. božjega. Ker je bil doslej novoveški oz. industrijsko moderni odnos slab, se je tudi duhovnost sekularizirala, kar pomeni, da je doživljala sušo. Nietzsche, ki je proglasil boga za mrtvega, je metaforično opisal to stanje kot 'puščavo, ki raste'.    

Tematizacija trasiranja duhovne pedagogike z označevanjem diferenciacije različnih duhov  je nedokončana, ker »duh veje, koder hoče« tja, kamor veter mojo pesem nosi, kot se je izrazil  Stanko Avsenik, kar pomeni, da se nova izkustva sproti vpisujejo v strukturo sveta in svetega. Do določene meje smo zbrali dosedanja izkustva, ki so sicer odprta v neskončne razsežnosti vesolja. Škoda je, da nimamo scientia universalis v ecclesia universalis, morda pa se temu cilju vedenja vseh za vse približujemo z zmago 'božje države' (Avguštin). V času improvizacije je potrebno poglabljanje globalnega v smeri kozmopolitskega. Današnje prevladovanje specialnega in relativnega kot mimobežnega-efemernega kaže na nepozna vanje absoluta.     

Slovenci izpolnjujemo na duhovnem področju začasno praznino, ki je nastala v socializmu. V samostojni Sloveniji je vsak dan več literature, ki usmerja k višjim vrednotam človeškega bitja, k samoaktualizaciji, samozavedanju, osebnostni rasti oz. k duhovnemu razvoju. Razne skupine prirejajo predavanja, seminarje in tečaje, na katerih p(r)odajajo tako imenovano višje znanje, modno je meditirati, špekulirati o smislu življenja, zavedati se svojega bistva. Razne umetno formirane skupine pa ne morejo nadomestiti domače pristne skupnosti kot tudi ne občestvene, h katerim se bo Evropa prej ko slej vrnila. Očitno je, da tam, kjer ni pristnega srečanja med ljudmi, kjer ni priznanja, kako nebogljeni smo v svojem brezupu zaradi bolečin in trpljenja, tudi ni dosežena    človečnost.

Način, s katerim  spreobračamo - "metaboliziramo" našo realnost, je zelo pomemben. Odloča o tem, kateri duhovnosti sledimo. Izhajamo iz predpostavke, da je duhovni smisel pomembnejši od materialnega blagostanja, paradigma življenja pred kartezijansko dualistič no paradigmo in da je vera pred razumom. To resnico prinaša paradigmatski preobrat. Globalni in mentalni svet sta povezana, vsakdanje delovno življenje pa je še vedno fragmentirano. Skušamo obuditi pojem kompleksnega spoznavanja razuma, kjer sodelujejo duh, intuicija, notranji čut, domišljija, spomin, čutni podatki. Če kot celovita bitja izkušamo le delčke realnosti, izključujemo pa vse druge možnosti, smo enostranski. Nekoč so ljudje v kontemplativni naravnanosti lažje občutili svet kot celoto kot jo danes v akcijski naravnanosti. Izkušnja je bila za Hegla vse, kar je na življenjski poti pridobljeno (nem. Er-fahrung). Nekateri to razumejo kot epopejo – odisejado, drugi kot roman-reko, tretji kot dramo z dramaturškim delovanjem, četrti kot ustvarjalno poezijo …   

Duhovnost ne obstaja zgolj kot nek statičen sklop modrih izrekov, ampak je vedno nova, ker duh veje, koder hoče. Je pa v njej statičen sklop ponavljajočih vaj, da se izvajalec oz. adept disciplinirano navadi na to novo realnost glede na obstoječo vsakdanjost. V duhovnosti smo vsi vseživljenjski učenci (lat. discipuli) na certificirano formalen in neformalen način. Neformalno pa si z dozorevanjem v različnih situacijah pridobivamo izkušnje v življenju. V antiki je bil modrec krepostni vedež, menih v samostanu. Danes pa govorimo o duhovnih poklicih. pomanjkanje teh poklicnih profilov pomeni duhovnosti v svetu. Zaradi duhovne lakote potem ljudje posegajo po psevdo ali instant duhovnostih, navideznih bližnjicah za raj.        

Splošna raven duhovne inteligence je zaradi totalizirajočih učinkov novih tehnologij zelo niz ka. Živimo v duhovno otopeli kulturi, za katero so značilni materializem, preračunljivost, ozkosrčnost, individualizem, odsotnost pravega smisla, pomanjkanje domišljije, pomanjka nje predanosti, itd. Za kulturo zahodnega tipa, je zelo značilno teženje k takojšnjim učin kom, k materialnosti in k sebični manipulaciji s stvarmi in z drugimi.

Ker se duh spreminja, vedno znova potrebujemo redefinicijo duhovnosti na koordinatah križa: od znotraj iz potrebe po dihanju s svetom, od spodaj po  potovalnem izkustvu, s strani integrativnega stika med vzhodom in zahodom in od zgoraj po božji milosti. Večji del duhovnih kultur je še sestavina naše podzavesti, ki jo šele postopno odkrivamo. Večkrat se pokaže, da je tisto, kar bi najbolj potrebovali, najtežje doseči, ker to preprečujejo vmesne ovire. Zato je potrebno vztrajno ponavljanje vaje za vrline ali materialne dobrine. 

Vprašanje duhovnosti je v postmoderni zelo živo. V našem času se kažejo mnogi izrazi duhovnosti zunaj Cerkve in znotraj nje. Sodobno duhovno iskateljstvo išče osebno doživetje, izkustveno duhovnost, mističnost. Novodobno gibanje (new age) ni krščansko, ampak je sekulariziran izraz mnogih religij. Duh nove dobe se je 'spočel' že v 19. stoletju, okrepil pa se je v 60. letih 20. stoletja. Nova doba zavrača ekonomizem ekonomske rasti in išče globlje temelje. New age je odprt za stare ezoterične tradicije in sodobno psihologizacijo duhov nosti, za azijsko kozmično duhovnost in zahodne zunaj krščanske  tradicije, pa tudi za neka tere vidike krščanstva. Pogosto je porabniško komercialen in plitev. Navadno nabor idej iz različnih virov povezuje na notranje neusklajen, sinkretistični način. Krščanska duhovnost pa ostaja trdno zasidrana v temeljnem sporočilu Evangelija. Tudi novodobnost ne dosega antične duhovnosti, ampak jih oživlja. Starodavna plemena in ljudstva so bila bolj duhovno razvita kot smo mi, ker so nam nekatera čutila zakrnela. 

Postmoderni človek je razcepljen med 1. nihiliste, ki vse zanikajo, 2. sebičneže, ki prizna vajo le osebne cilje (npr. ortoreksija, fitnes) in 3. vernike, ki ne vedo natančno, kaj je Bog in kdo je. celo znotraj katoliške cerkve so razcepi na posamezne 'ločine' in na trdo stranko reda (nazaj k cerkveni ordnungi) in na mehko vodenje, ki je primerljivo s filozofskim 'šibkim subjektom'. 

Različnim kulturam pripadajo različni duhovi, ki bodisi izhajajo iz njih ali pa jih pogojujejo. Živimo v prehodnem, postmodernem, postresničnostnem obdobju, v katerem sobiva več kulturnih duhovnih skupnosti. Kot prevladujoča postaja danes tehnokultura. Razpeti smo med preteklostjo velikih ideologij in njihovih velikih zgodb in sedanjostjo minimalnega zaupanja v lastni razum. Posledično verjamemo, da so tehnične naprave pametnejše od nas. Te so kot orodja naših čutov samo nadomestek za transcendenco. Transcendenca se pokaže šele v človekovem iskanju duše (Gustav Jung) in duhovne svobode (Nikolaj Berdjajev). Zaradi 'lakote po duhovnih vrednotah' nekateri menijo, da bo 21. stoletje duhovno, celo mistično ali pa ga ne bo.   

Duh je notranjost, vera, Bog, življenje, luč, presežnost, svetost, nematerialnost, notranjost,... Ramovš (2013) razlikuje med kozmološkim, antropološkim in personalističnim pojmova njem duhovnega. Hegel je predvideval dvojni proces povnanjenja (nem. Entausserung) notranjega in ponotranjenja zunanjega (Erinnerung). V smislu marksističnega filozofa Blo cha bi rekli, da ne gre le spominjanje, ampak tudi za vizualno emancipatorično vizualizacijo upanja. Zanj je duh upanja utopičen. Mislim pa, da nas čaka v 21. stoletju ponotranjenje dosežkov, ki so nastale iz naturalistične in materialistične naravnanosti kopičenja dobrin.  Prevladujoči materialistični barbarski 'duh' dobe (nem. Zeitgeist), ki je brez aristokratskega drže kaže vedno bolj totalitarno avtokratske oblike. 

Že od antike dalje je duh (gr. pneuma, lat. spiritus) dih. Tudi v svetem pismu najdemo, da se duh giblje, celo 'veje, kjer hoče. In kjer veje, ga zaznamo kot ljubezen. V 21. stoletju gre tudi za fenomenologijo duha kot diha. Škof (2012) primerja zahodno in vzhodno, krščansko in budistično etična izhodišča,  evropsko in indijsko etično naravnanost jo. Indijska etika ima svoj izvor v Vedah, v tem izvornem tekstu o življenjskem dihu, ki z navzočnostjo v našem telesu in v povezanosti z njegovim kozmičnim dvojnikom odpira, razkriva prostor neskončnosti v nas. 

Škof obravnava vprašanje medkulturnosti, ki pa se, žal, ne razvija tako kot naj bi se. Morda bi bilo bolje govoriti o multinaturnosti. Izpostavi starodavni indijski pojem prane (življenjskega diha) kot na etično moč transformiranja našega, zahodnega smisla nami. Na ta način drugače kot Kueng oblikuje  gradnike svetovnega etosa. Nacionalistične  politike populizma danes padajo na izpitu iz sobivanjske atmosfere. Vlade ne dajo ljudem  dihati, zato ti protestirajo v Parizu, Budimpešti, Beogradu, … Duh sožitja in sodelovanja je konspirativni duh človeka v nastajanju.  Ni naključje, da je pokojni dr. Pediček imenoval stanje toge, slabo odzivne politike zoonpolitikonstvo.   

Istovetenje duše z dihanjem (zrakom in vetrom) je univerzalen pojav. Etimološko povezavo naj demo v številnih jezikih. Angleški izraz za dušo je soul, nemški Seele, starogrški pneuma in psyche, latinski animus, anima, spiritus. Dihati v stari grščini pomeni psychein, v latinščini spirare, v nemščini atmen. Gotski saiwalo pomeni mesto zadrževanja duše pred rojstvom in po smrti, ki izhaja iz grškega aiolos- gibljiv,  pisan, kar je podobno  metulju (gr. psikse), ki leta od cveta do cveta. Starogrški izraz za dušo-pneuma izhaja iz pneo, kar pomeni diham. 

Arabsko - ruh, hebrejsko – ruah kot duša in duh pomeni dih.  Sanskrtski izraz atman (duša, kozmična zavest) je v etimološki zvezi z nemškim Atem (dih) in atmen (dihati) (Musek, 1999, Jung, 1994). Tudi sanskrtski izraz akma pomeni dušo, duh in dih. Te etimološke zveze nas opozarjajo, da je duševno dogajanje povezano s telesnimi procesi in kažejo na enotnost duše in telesa. Obenem pa že jezikovno-etimološka analiza pokaže, da se smisel nahaja na vseh ravneh človekovega bivanja. Iskanje smisla je tedaj odvisno od razumevanja duševnosti oz. duše in njenih izkušenj. Smisel in izkustvo oz. občutek sta v nemščini in angleščini isto (Sinn, sense).

Za razvoj duhovne in interpersonalne inteligence je odgovoren vsak sam z discipliniranim izvajanjem vaj/ molitev in vsi skupaj, s čimer pogojujemo nadaljnji razvoj družbe. Vse človekove plasti se od biološke do duhovne razvijajo iz potencialnosti do aktualne realnosti z interaktivno komunikacijo in vajami. Zato so tudi molitve vsakodnevne. V tem zapisu bom do določene meje razmišljanje sklenil, od tod dalje je zadeva stvar osebnega izkustva. Menim, da je pomembno razlikovanje duhov (npr. po Hadjadju) in odločitev za pravega duha s sledenjem njegovemu zgledu. Za kristjane je to Sveti duh.   

V dilemi raznolikih nihilizmov in endizmov ali raznolikih oblik krščanskega mesijanizma se je treba odločiti za slednjega, ker ni druge poti do empatične civilizacije.  

1.	Umeščanje Pedičkovega opusa v razvoj pedagoške teorije in prakse 

Umeščanje že preminulega antropološkega pedagoga je stvar interpretacije njegovih zanam cev. Zato to ni popolnoma objektivno dejanje, ni zgolj knjigovodski posel. Umeščanje je dvostransko: kronološko in kontekstualno. S časovne razdalje 10. obletnice Pedičkove smrti, se nam fenomenološko in teofanično pokaže drugačen kontekst potreb po humani celovitosti glede na predrugačene enostranosti, površnosti in poplitvenja v edukaciji v samostojni Sloveniji. 

Lahko ugotovim, da je sedaj že pretečeni Študijski dan (1. 12. 2018) prišel pravočasno na prvi zimski dan in ob preddverju adventa, ko se zaporedno prižigajo nove  štiri svečke upanja v venčku večno zelenega življenje. Ne bi smeli ob novih mestnih predprazničnih lučeh prižigati luči predvsem v nas samih. Pedičkovim šolskim koordinatam dajejo meso in kri obstoječi in postajajoči udeleženci edukacije. Pediček, ki je svoj curriculum vitae že prehodil, je osvajal prostor poslušanja, sledenja, re-kreativnosti.

Iz dveh poročanj kolega Mlakarja o pouku naravoslovja po Pedičkovi antropološki paradigmi in dr. Herman Berčič: Oblikovanje mladih osebnosti s športnimi vsebinami. Čw kjw, se je Pediček na DIFu izkazoval kot nevedni učitelj. P. Šinkovec (2018) je pomembno opozoril, da sta Pedičkova horizontala in vertikala ostali neizpolnjeni. Pokaže se načelo 'manj je več', odprtosti komunikatorja sporočila komunikanta, za odprtosti mentala enega za odprtost drugega. Že z malo znanja in veliko aspiracij se da veliko doseči. Odkriva se hermenevtični pomen začetkov. Brez občudovanja začetka ni spoštovanja obojestranskega pedagoškega procesa. Kadar strah učiteljev pred starši, ravnateljem, predpisi, inšpekcijo, nepredelanimi učnimi vsebinami, nepravilnimi postopki blokira ustvarjalne napore, ti izostanejo. Hozjan (2018) je izpostavil značilnosti šole v samostojni Sloveniji in ugotovil, da  šolska oblast verjetno učitelje namerno preobremenjuje. Uravnoteženo avtoregulacijo pa omogoča osebnostna rast (personal growth), ki so jo vzgojiteljice opredelile ne kot modno muho, ampak manira stalnega treniranja, torej kot duhovne vaje.  

Za Pedička je človek ens creativus, ki si zasluži posebno vedo kreatogogiko. Sicer pozna za vsako stopnjo človekovega razvoja posebno vejo pedagogike: za otroka pedagogiko, za mladino hebegogiko, za odraslega andragogijo, za starejšega gerontogogiko. Poleg teh odpira pot še eni posebni veji vede o vzgoji za ustvarjalnost - kreatogogiko. Pri slednji gre za razvija nje obče, potencialne ustvarjalnosti. To je korak naprej od vzgoje iz dela in za delo, ki je štela  vsako neustvarjalno delo za ustvarjalno že zgolj na samoupravni osnovi. Antropologijo človekove ustvarjalnosti je na obsežnem zgodovinskem gradivu razvijal Jan Makarovič (2003). Duhovnost presega vsako spoznanje, zato sodi v območje osebe nov način razmišljanja.  

S svojim pogumnim uporništvom nas kliče k pokončni drži. Sinergija harmoničnih odmevov pedagoških praktikov in teoretikov na omenjenem posvetu reaktualizira njegove avtobio
grafske napore v naših biografskih.  Po eni strani je nemogoče postati celovit, kadar obtiči mo v blatu razdrobljenosti (ang. patchwork) oz. 'močniku revolucije' (Pedičkova sintagma), po drugi pa zelo lahko, kadar smo v toku (ang. flow) sproščene spontanosti. Pedičku se je to posrečilo na dveh šolah, kolegu Jožetu (Mlakarju) na gozdarski šoli v Postojni. Meni se je posrečilo to v prvi službi v Kočevju, potem na učiteljišču v Tolminu in uvodoma na Gimnaziji pedagoške smeri v Ljubljani. Povsod so bili to le začetki, ko so obojestranske aspiracije največje in odpori razmer najmanjši. 

Po eni strani se je želel v zgodovino pedagogike umeščati že sam Pediček v paradigmah slovenske pedagogike in v zadnji knjigi Moja hoja za pedagogiko. Po drugi strani pa so ga umeščali Medveš, Ramovš, p. Šinkovec, in drugi referenti, ki smo objavljeni v zborniku (Šinkovec, ured., 2013). Moja metoda opazovanja z udeležbo sledi Pedičkovemu samoopazo vanju z udeležbo, kar običajno imenujemo samorefleksija.  

Vzvratno lahko identificiramo tri Pedičkove pedagoško-politične trke oz. konflikte. Stalno se je boril na dveh frontah razvoja pedagoške teorije in za obogatitev pedagoško-politične prakse. V funkciji direktorja Pedagoškega inštituta je na Blejskem drugem zasedanju pedagogov l. 1971 predstavil teze referata Vzgojna funkcija človeka. Zaradi političnega nasprotovanja je moral odstopiti.  

Drugi trk je nastal  l. 1985 s kolokvijem Pedagoškega inštituta o vsestranski razviti oseb nosti. V Problemih l. 1985/ št. 4 so bili objavljeni referati udeležencev kolokvija. V tej številki je izšel tudi Pedičkov prispevek Vsestranska razvita osebnost naš cilj vzgoje in izobraževanja? (Poizkus kritične analize). VRO je rezultat političnega pragmatizma in dirigiranega tehnologizma. Ne gre za vsestransko, ampak za celovito osebnost.

Tretji veliki trk je nastal znotraj razcepa same pedagoške stroke. Leta 1990 je Franc Pediček v Sodobni pedagogiki objavil obsežen prispevek z naslovom Prikaz ideoloških nasprotij in 130 letnikov Popotnika oziroma Sodobne pedagogike – položaj in polemike 25 obravnava nih vprašanj v slovenski pedagogiki (1945–1988) (Pediček 1990). Avtor se je v članku polemično lotil obravnave opredelitve in razvoja slovenske pedagoške (mikro)paradigme v času socialis tične družbene ureditve v okviru Socialistične federativne republike Jugoslavije. 

Za čas od leta 1918 do 1941 je Pediček (1990) identificiral 7 obdobij oz. (mikro) paradigem 1. (poukovno-didaktična, 2. individualno-pedagoška, 3. socialno-pedagoška, 4. krščansko-katoliška, 5. kulturno-pedagoška, 6. demokratično-aksiološka, 7. doživljajsko-asociacijska), za čas od leta 1945 do 1988 pa tudi 7 (mikro)paradigem 1. (diamatska ideologizacija, 2. individualna pedagogizacija, 3. induktivna metodologizacija, 4.  Interdisciplinarna tematiza cija, 5. samoupravljalska antropologizacija, 6. marksistična dogmatizacija, 7. mišljenjska pluralizacija.  Zanj velja slednja paradigma. Strmčnika pa je uvrstil med marksistično dogmatizacijo. Jasno je, da se Strmčnik s to klasifikacijo ni strinjal. Ker pa je članek v SP (1990) vseeno izšel, je iz uredništva izstopil. Zapisal je: »kjer sem stal jaz, ni bilo njega in kjer je stal on ni bilo mene.« to je značilno za t. im sodelovanje na dveh nasprotnih bregovih iste reke. Vprašanje je, katere (mikro)paradigme bi našli v samostojni Sloveniji.  Makro-paradigmi sta le dve: mehanicistič no transmisijska in holistično transformacijska. 

Pediček se ves čas bori za specifično avtonomno pedagoško teorijo in prakso, ki ne bi bila sociokratsko in politično pragmatično dirigirana. Ciljni orientaciji sta družbeno-politični pragmatizem in dirigirani tehnologizem, ki vodita v ideal vsestransko razvite socialistične osebnosti; individuum je podrejen družbenoekonomski bazi, človekova zavest/duhovnost pa je njen pasivni rezultat. Pedagoška teorija in raziskovanje sta pod stalnim ideološkim nadzorom etablirane avtoritete. 
 
Šmidhoferjeva (2018) nadaljuje Pedičkovo intenco paradigmatskega razvrščanja, ko najde rdečo nit med predvojno in današnjo duhovno pedagogiko. Analizira pojmovanje vzgoje v slovenski duhoslovni pedago giki po prvi svetovni vojni. Najprej razloži temeljne značil nosti duhoslovne pedagogike v Nemčiji, nato pa tudi koncepte vzgoje predstavnikov te pedagoške smeri Karla Ozvalda, Franja Čibeja in Stanka Gogale. Na koncu Šmidhoferjeva pokaže pedagoške orientacije (mikroparadigme-op NB) v drugi polovici 20. stoletja ter njihove aktualnosti s stališča sodobne pedagogike. 
Pediček ne zastopa posebne (utopične) komune, O'Neilove šole sončnega griča, Freirove svobodne šole, ali Ilichove razšolane šole (descholing), kot tudi ne katoliške šole ali digitalne šole dialoga (Rutarjev izraz).  Zavzemal se je za notranjo reformo javne šole nasproti njeni zunanji reformi fasad. Zdenko Medveš (2008) ga je umestil za predhodnikoma Karla Ozvalda (kulturna pedagogika) in Stanka Gogalo (doživljajska pedagogika). Slednji je bil njegov učitelj. Pedičkov spor z uradno pedagogiko in etatistično šolo spominja na predvojno debato med tedanjimi zastopniki stare in nove šole. Podobno kot so že pred vojno sčasoma ugotovili, da nova šola še vključuje elemente stare, je tudi pri transformacijskih šoli očitno, da brez transmisijskih elementov ne gre. Prav tako je nanj vplivala tedanja frankfurtsko šolo marksizma s kritično teorijo družbe. Z njo je dobil kritično distanco do dogmatičnega marksizma v okviru partijske monopolne ideologije. 
Zadal si je nalogo, da bo hkrati z razvijanjem psihološke antropologije Antona Trstenjaka razvijal pedagoško antropologijo. Vzgoja v najširšem smislu je zanj paideia. To idejo pa je tedaj razvijal prezgodaj preminuli Oskar Autor (2003). Paideia je bila njegova muza in škan dal (gr. skandalon, lat. scandalum pomeni klinček, ki sproži past ali pohujšanje; sramoten, nemoralen dogodek, ki vzbuja zgražanje) je bil njegov spremljevalec. Ni kaj, to je bilo kar imenitno spremstvo na vijugastih poteh. Zato ni nenavadno, da mu je pedagogika v najširšem smislu pomenila vseživljenjsko poslanstvo, saj ni hodil le za njo (kakor je naslov njegovega zadnjega dela 2007), ampak je bil predvsem z njo in pred njo, saj sta ga ves čas zanimala razvoj slovenske javne šole, kakor tudi razvoj pedagoške vede. Kot avantgardni mislec je izpostavljal v njej pomen pedagoške antropologije, ki se je inštitutu ohranila kot del Centra za družboslovne in antropološke raziskave v vzgoji in izobraževanju. Z veseljem nadaljujem to smer raziskovanja. Dr. Pedičku je antropologija, ki jo je poimenoval  človekoslovje, služila kot orodje marksistično humanistične kritike obstoječega stanja v šoli in družbi. V tem podvigu je opravil podoben napor kot dr. Anton Trstenjak, ki je tudi ves čas antropološko utemeljeval razvoj psihologije. Ker je Pediček ves čas pisal aktualno, racionalno in radikalno, je jasno, da so njegova dela ohranila kritično ost tudi danes. 
Kot Adriadnina nit Pedičkovih prizadevanj se vleče prizadevanje za humane vrednote v javni šoli, ki jih etatistična pedagogika ni priznavala in javna šola ni prakticirala. Pediček ni utiral pot celostni pedagoški paradigmi le v (samoupravnem) socializmu, ampak tudi v samostojni Sloveniji, o čemer pričata deli Pedagogika danes (1992) in Edukacija danes (1994). 

Ker je že Pediček ugotavljal glad mladih po vrednotah, povejmo, kakšne premike je diagnosticiral Musek (2000) v samostojni Sloveniji. Proučeval je medgeneracijsko prenašanje vrednot. Generacija vojnih veteranov prenaša verske, patriotske in tradicionalne vrednote. Generacija X prenaša čutne vrednote. Musek (2000) opazi v samostojni Sloveniji v vzponu čutne, statusne, patriotske vrednote, upadajo pa verske in politične. Vrednote demokratične družbe so bile v vzponu že po Titovi smrti. Obstaja tudi premik od materialno-kariernih k osebnostnim vrednotam. 

Pedička sem prvič spoznal na filozofskem simpoziju o Johnu Locku že pred mojim prihodom na Pedagoški inštitut l. 1985. Z njim sem strokovno sodeloval do njegove upokojit ve 1994. Občutil sem njegov trpek okus neprostovoljnih  'anatemiziranj in getoizioranj'. Vedno pa je našel čas za prijateljske pogovore o 'večno zelenih' pedagoških problemih z enim ali z drugim kolegom. Rad je 'z bodečo nežo' ošvrknil zoprnike/zoprnice in je bil prijazen z 'empatiki'. Med empatike je nekako pozabil uvrstiti zabavnega statistika in »inštitutovca« Benjamina Jurmana, ki je imel med drugim posluh za razsežnosti kozmosa in za antropološko vzgojo. V Hoji za pedagogiko tudi ni pohvalil tedanjega direktorja Darka Štrajna, ki je s svojim modrim vodstvom na inštitutu zagotavljal varno panacejo za skorajšnjo finalizacijo Pedičkovega opusa.     
Pedičkova karierna pot se je vila od profesorja psihologije na Bežigrajski gimnaziji do predavatelja na Visoki šoli za telesno kulturo ter do pristanka na Pedagoškem inštitutu. Pedičkovo poslanstvo je bila hoja ali celo tek z znanstvenoterminoloških višav v nižave še nepreoranih šolskih polj, 'brezobzirnega metanja polen pod noge' in pritlehnega zoonpoliti konstva. Kot klasično izobraženemu mu je natančno izrazoslovje pomenilo aristokratsko maniro duha, ki pa spričo nizkih strasti ostane skoraj brez besed. Do zadnjega diha se na Pedagoškem inštitutu ni odpovedal na videz duhamornemu, a vzornemu klofanju po pisalnem stroju, tej tehnološki utehi v času podaljšanega antiintelektualizma. 
Njegovo v stilu dramaturškega delovanja zastavljeno poklicno življenje je polno konfliktov, ki jih po Huntingtonu označujemo kot 'kulturne trke'.  Stalno se je boril na dveh frontah razvoja pedagoške teorije in za obogatitev pedagoško-politične prakse. V funkciji direktorja Pedagoškega inštituta je na Blejskem drugem zasedanju pedagogov l. 1971 predstavil teze referata Vzgojna funkcija človeka. Ne zaradi človeka samega in zaradi slabo razumljenih potreb po 'vsestranskem razvoju',  ampak zaradi krča izključujočnosti v dualni politični kulturi z velikimi obljubami na eni strani in sankcijami na drugi, so se zgrnili nad njim temni oblaki ideoloških pritiskov, zaradi katerih je moral odstopiti z mesta direktorja Pedagoškega inštituta. Kljub  temu, da mu je bilo publiciranje znanstvenih prispevkov precej onemogočeno, je ostal na inštitutu kot raziskovalec do upokojitve. V letih 92 in 94 še izideta dve pomembni deli kot sta Pedagogika danes in Edukacija danes. Leto 1971 je pomenilo za Pedagoški inštitut prvi večji trk s topoumno politiko. Nadaljnja trka sta se nekoliko preoblikovano pojavila še v letih 1985 in 2007. V drugem trku je bil dr. Pediček še udeležen z znamenito vsestransko razvito osebnostjo (VRO), o zadnjem trku pa smo ga le obvestili v Domu ostarelih v Fužinah, v katerem je zadnja leta prebival.   
Dogajanje v letu 1990 je predstavljalo za dr. Pedička novo nevarno preizkušnjo. Po eni strani je doživel nov trk z uredništvom Sodobne pedagogike, po drugi strani pa njegovo  uvodno očaranje nad nastajanjem demokratičnega političnega pluralizma v šolstvu ni prineslo ustreznih rezultatov. Že  l. 1998 je v delu Ob prenovi izrazil razočaranje zaradi 'zoonpoliti konstva' (to skovanko iz grškega zoon politikon – politični človek je rad uporab ljal kot sredstvo stigmatizacije) tudi v novi demokratični vladi. Razvoj naše demokracije se mu je zdel prepočasen, protisloven in premalo pluralen. Tudi v zadnjem času se potrjuje Pedičkova ugotovitev, da vse naše šolske reforme bolehajo za 'nelegitimno legalnostjo', kar pomeni, da spreminjajo šolstvo na osnovi zakonodaje brez konceptualne podlage.   
Paradigmatski lomi že ne morejo biti sprejeti z aplavzom. Nasprotno, drži  se jih nekakšna smola, ker jih uvajajo v svet njihovi sovražniki. Toda Pediček je ostal neomajen v obrambi resnice na svoji strani. L. 1998 ugotavlja, da je v slovenski šoli izključevalni odnos med enoumno ideološko, mehanicistično in pluralno holistično paradigmo šole. Uvidel je, da tudi zadnja šolska reforma (1996-99) ne poteka paradigmatsko načelno. Današnje mnošvo površnih holizmov in tehnicizmov še ne smemo šteti za realizacijo utopične ideje. Šele tik pred koncem svojega življenja (l. 2007) si je dr. Pediček vzel čas, da je »priljubljene spore« v razvoju slovenske pedagogike avtobiografsko premislil in osmislil. 
Po zaslugi 'pragmatičnih empatikov' je Pediček prejel za svoje zasluge več priznanj. Zlasti velja omeniti, da je leta 2005 prejel s strani dr. Drnovška nagrado za življenjsko delo v vzgoji in izobraževanju, l. 2007 pa je ob dnevu učiteljev prejel tudi nagrado MŠŠ. Interes za konceptualizacijo edukacije, ki ga je dosledno gojil Pediček, je v našem prostoru še vedno živ, saj Zveza društev pedagoških delavcev Slovenije že sedaj razpisuje znanstveni posvet s tem naslovom za naslednje leto. V počastitev njegovemu delu nameravamo ob priliki organizirati poseben posvet. Njegova klena, uporniška osebna drža je imela in še ima več občudovalcev kot si je predstavljal. Tudi v prihodnje bo predstavljala ideal svetlih obzorij avtonomije raziskovanja, čeprav se večkrat pojavlja na temnem ozadju (a)socialne realnosti.   
Pediček je pomembne sledi pustil na področjih vzgoje: od predšolske do srednješolske vzgo je, specialne pedagogike, vzgoje za partnerstvo, družinske pedagogike, spolne vzgoje, izobra ževanja odraslih, vseživljenjskega učenja, za kar se mu zahvaljuje dr. Zoran Jelenc, športne vzgoje, za kar ga spoštuje DIF, plesa, svetovalnega dela. Zavzemal se je za korektno razisko valno metodologijo ter pedagoško terminologijo, za sprejetje etičnega kodeksa učiteljev, vzpostavil je novo šolsko svetovalno delo. Na Fakulteti za šport je znal študentom najprej prisluhniti in jim je potem odgovarjal na njihova vprašanja in potrebe pedagoškega znanja. Zato ga današnji predavatelji še danes ohranjajo v lepem spominu. 

Pedičkovim prispevkom sta sledili prva in druga Bela knjiga (1996, 2011), Delorsova komisija (1996), Forum za humano šolo (1996-2000). Pedičkovo poslanstvo je bila hoja ali celo tek z znanstvenoterminoloških višav v nižave še nepreoranih šolskih polj, 'brezobzir nega metanja polen pod noge' in pritlehnega zoonpolitikonstva. Temu se pridružuje v samostojni Sloveniji še birokratsko zombijevstvo, ki ga občutijo učitelji, ki so s pravnimi sredstvi izključeni iz pedagoškega procesa, ker nimajo urejene dokumentacije. V času mrač nega, podaljšanega antiintelektualizma tehnobirokratske diktature nam je vodilo Pedičkovo celostno kritično mišljenje, ki so ga šolniki sicer uradno deklariranega v vsaki šolski reformi, poenostavljali na kritizerstvo. Gojil je natančno izrazoslovje z aristokratsko maniro duha, ki pa spričo nizkih strasti še danes ostaja getoizirano skoraj brez živih besed.   

Sodeč po opusu Pediček sam ni analiziral odnosa med eksistenco in transcendenco, kakor ga poznamo pri eksistencialistih in sodobnih teologih. Ta odnos je ključen, če se želimo vsaj za silo duhovno orientirati v postmodernih turbulentnih situacijah človeka.  

Danes vemo bistveno manj kot nekoč. Ker ne poznamo vzrokov, ne poznamo mehanizmov. Namesto o znanju govorimo o informaciji, namesto o vzrokih o pogojih in o naključjih, namesto o resnici o stanjih in sklicevanjih na avtoritete. Iz tega pa izhajajo mistika, lahkovernost, vražjeverje.  

Od l. 1996, ko je izšla Delorsova knjiga Učenje skriti zaklad', poteka pri nas vsako leto Teden vseživljenjskega učenja. Po vertikalni antropološki shemi je vsako znanje vrednota kot trans formacijska moč spreminjanja navznoter in navzven. Zanimivo je, da so najbolj vsiljivi tisti, ki se najmanj spoznajo. 4 stebri so vključeni tudi v Strategijo vseživljenjskega učenja, ki pa od svojega nastanka (Jelenc, 2007) še ni zaživela v polni meri. Med pedagogiko in psiholo gijo je sestrski odnos. Pedagogika rabi psihološke podlage, psihologija pa prakso poučevanja. Govorimo o pedagoški psihologiji. Dr. Pediček hodi po sledi človeka (Trstenjak) in to po Eriksonu od otroka, mladeniča, odraslega do starega človeka. Tem razvojnim fazam ustrezajo posebne vede 'pedagogika', hebegogika, andragogika in gerontogogika, ki pomagajo ugotoviti temeljne zadrege in možne poti razreševanja teh prehodnih obdobij. Verjetno bi se dr. Pediček zavzemal za 100 % financiranje privatnih šol že zaradi načela, da ima vsak učenec pravico do razvijanja svojih potencialov ne glede na vrsto in stopnjo šole, ki jo obiskuje. 

Marentič Požarnik (2005, 58-75) zavrača nekatera napačna razumevanja  transformacijske paradigme kot so 1. mit  o hierarhičnem odnosu med poučevanjem in učenjem, 2. o zmanjše vanju učiteljeve vloge, 3. o podcenjevanju in  odpravljanju predavanj in frontalnega pouka. Jasno je, da gre pri spremembi paradigme za kompleksno, ne pa za zgolj za enostavno opozicijsko vprašanje. 

Učencem s predhodnimi kvantitativnimi merili in pravili znanja nehote predpišemo »intelek tualno dieto«.  S tem zatiramo radovednost za nove pristope in področja.  Izobraževal ci na vseh ravneh izobraževalnega sistema naj bi postali bolj dovzetni do vseh tistih zvedavih posameznikih, ki imajo sanje, vendar so deležni zasmehovanja od drugih, ki niso dovolj pogumni ali pa jih je strah svojega ali znanja drugih. Toleranca do učenja prav tako pomeni biti pripravljen sprejeti pomoč ali pomagati drugemu pri uresničitvi njegovih sanj na poti učenja, biti in postati drugačen ter do učenja bolj odprt človek. Če bomo kot učitelji ali starši pripravljeni na spodbude in nesebično sodelovanje s šolarji, bo ponujeno znanje nekega dne sprejeto in razumljeno na povsem edinstven način. Nenadoma bomo pri učencih spoznali, da zna uporabljati znanje, da je sposoben analizirati probleme, da loči bistvo od nebistvenega, da logično presoja, da avtonomno in pogumno razmišlja in suvereno predstavlja svoje ideje. 
Izkušnje kažejo, da znanje npr. tujih jezikov zastari, če ga ne obnavljamo, sposobnosti pa zakrnijo, če jih ne vadimo. Ker gre za stalno vajo, imenuje Sloterdijk človeka vadeče bitje s pripomočki, artefakti. Določene sposobnosti oz. kompetence nam pokažejo, kako znanje uporabimo v praksi. Gre za ob-oz. po-navljanjem s preoblikovanjem, kar pomeni novim selekcioniranjem – izpuščanjem nepotrebnega in povezovanjem z novim in drugačnim. Pri tem ne gre le zunanje spremembe, ampak še prej za notranje. 

Božja pomoč ostani vedno pri nas. Pomoč se tedaj da enostavno 'priklicati', tako da nismo zgolj 'kot da bi'. Gre tudi za vprašanje, ali res vsako znanje šteje. To se mi je zdelo, zdaj pa se mi zdi, da več šteje razumevanje za perspektive. Zato sem gojil vizualizacije. Mislim, da sem sledil de Bonovemu konceptu pozitivne revolucije rumene barve. 

Od l. 1996, ko je izšla Delorsova knjiga Učenje skriti zaklad', poteka pri nas vsako leto Teden vseživljenjskega učenja. Po vertikalni antropološki shemi je vsako znanje vrednota kot trans formacijska moč spreminjanja navznoter in navzven. Zanimivo je, da so najbolj vsiljivi tisti, ki se najmanj spoznajo. 4 stebri so vključeni tudi v Strategijo vseživljenjskega učenja, ki pa od svojega nastanka (Jelenc, 2007) še ni zaživela v polni meri. Med pedago giko in psihologijo je sestrski odnos. Pedagogika rabi psihološke podlage, psihologija pa prakso poučevanja. Govorimo o pedagoški psihologiji. Dr. Pediček hodi po sledi človeka (Trstenjak) in to po Eriksonu od otroka, mladeniča, odraslega do starega človeka. Tem razvojnim fazam ustrezajo posebne vede 'pedagogika', hebegogika, andragogika in geron togogika, ki pomagajo ugotoviti temeljne zadrege in možne poti razreševanja teh prehodnih obdobij. Verjetno bi se dr. Pediček zavzemal za 100 % financiranje privatnih šol že zaradi načela, da ima vsak učenec pravico do razvijanja svojih potencialov ne glede na vrsto in stopnjo šole, ki jo obiskuje. 

Totalitarizmi so usmerjeni k zanikanju socialne realnosti. Pediček se je hkrati z zavzemanjem za osebno avtonomijo in avtonomijo šole zavzemal tudi za demokracijo na osnovi pluralnosti interesov. Marsikaj, kar smo razvili v tem zapisu je implicirano že v njegovem opusu.  

Zanemarjanje nadarjenih otrok zaradi posvečanja pozornosti manj nadarjenim. Vsakemu je treba posvetiti zanj potreben način pozornosti. Unesco poudarja učeča se mesta (learning cities). Neformalno učenje, ki ne prinaša višje ravni izobrazbe, se dogaja na ljudskih univer zah, privatne šole, interesne skupine kot so študijski krožki (npr. računalniški tečaj, tečaj tujega jezika). Priložnostno učenje je informalno npr. na potovanjih. Nacionalni program izobraževanja odraslih velja do l. 2020, pripravlja se do l. 2030. nimamo celostnega pregleda. Izkušnje kažejo, da znanje zastari, če ga ne obnavljamo, sposobnosti pa zakrnijo, če jih ne vadimo. Tudi duhovne sposobnosti povedo, kako je treba znanje uporabimo v praksi.  
 
Pediček (1991) je objavil v Anthoposu tudi svoje proučevanje znanstvene terminologije, ki ne zadeva le njegovo transformacijsko pedagogiko, ampak eo ipso celoten preobrat znanstvene paradigme v 20. stoletju, ki mu je (ne)hote sledil. Še bolj radikalen je Vojan Rus (1991) z odkrivanjem izvirnega krščanstva in humanizma.  Posredno je Rus povzdignil tudi pomen pedagoške antropologije, ki je še kognitivno in nevrološko postala temelj transformacijske šole tudi v 21. stoletju. 

V šolah ne razmišljamo dovolj v smislu sapienti sat. Razmišljanje je odgovarjanje na poziv Biti, pravi Heidegger (1968, 1969). Pomeni sprejemanje Biti, ki sprejema človeka. Je način življenja, ki ima cilj.
 
Konceptualno razmišljanje in logično sklepanje morata biti v XXI. stoletju vezana zlasti na medijsko pismenost. Ljudje imamo namreč na voljo toliko medijev, da je zahteva po medijski pismenosti morda najpomembnejša zahteva sodobnega šolanja. Medijska pisme nost zajema: 1. razumevanje mehanizmov, ki omogočajo medijem ustvarjanje pomenov; 2. prepoznavanje medijskih oblikovalcev in oblikovalcev medijev; 3. vpogled v namere medijskih oblikovalcev in poznavanje odgovorov na vprašanje, kaj hočejo od uporabnikov, kaj naj bi slednji verjeli; 4. razumevanje logike in narave prepričevanja in medijskega zapeljevanja; 5. prepoznavanje laži, zavajanja, pačenja in preoblikovanja realnosti; 6. prepoznavanje iluzij in fikcij ter ločevanje teh od resnice; 7. vrednotenje medijskih sporočil; 8. ustvarjanje drugačnih medijskih sporočil; 9. zagovarjanje etičnih načel. Kritična medijska pismenost je pomembna zlasti v sodobnih popularnih kulturah (cf. Tisdell, 2007). 

Očitno je, da filozof ne more postati uporaben delavec, dober potrošnik ali pa nekdo, ki ceni in sprejema potrebe po standardiziranju dobrin in blaga, množični proizvodnji dobrin in blaga ali ekonomski učinkovitosti, ki temelji na minimalni porabi časa in energije. V orisani perspektivi filozof zares ni uporaben. Ni ga mogoče uporabiti za reševanje problemov, ki jih določa kapitalistična realnost, ni ga mogoče zlorabljati in ni ga mogoče postavljati v službo elit, ki vladajo svetu. Nietzsche se zavzema za novega filozofa. 

Novi filozof je novi učenec in je pokončni človek, ki ne sprejema standardizirane morale vsakdanjega življenja, ki pritiska na ljudi, da imajo občutke krivde, odgovornosti in so pripravljeni biti kaznovani za napake, ki jih delajo. Novi filozof je novi človek, ki terja nove ideje, novo življenje, nov, afirmativni odnos do življenja, ki ni podrejen obstoječim in prevladujočim ideološkim praksam (cf. Jameson, 2008). Kakšen je torej afirmativni odnos do življenja? Afirmativni odnos do življenja pomeni, da želimo zadovoljevati naravne imperative, ki so: samouresničevanje in vedenje oziroma delovanje, s katerim ustvarjamo to, kar ostaja za njimi, ko odidemo. Teoretično in praktično gre za empatijo in emancipacijo, ki se povezujeta v odgovornem ravnanju za drugega.     

2.	Spoznavne razlike v ciljih in metodah transmisijske in transformacijske šole 
V samostojni Sloveniji je nad njegovim očaranjem nad nastajanjem demokratičnega političnega pluralizma v šolstvu sledilo razočaranje, ker to ni prineslo ustreznih rezultatov. Že  l. 1998 je v delu Ob prenovi izrazil razočaranje zaradi 'zoonpolitikonstva' (to skovanko iz grškega zoon politikon – politični človek je rad uporabljal kot sredstvo stigmatizacije) tudi v novi demokratični vladi. Razvoj naše demokracije se mu je zdel prepočasen, protisloven in premalo pluralen. Tudi v zadnjem času se potrjuje Pedičkova ugotovitev, da vse naše šolske reforme bolehajo za 'nelegitimno legalnostjo', kar pomeni, da spreminjajo šolstvo na osnovi zakonodaje brez konceptualne podlage.  Ta prepad naj bi premostila nova Bela knjiga 2019. 
Pediček ni bil kritičen le do socialistične etatistične pedagogike, ampak tudi do kapitalis tične, ki se je začela uveljavljati v samostojni Sloveniji. V svojih zadnjih delih je pokazal na temeljno razliko med mehanicizmom in holizmom v šoli. 
L. 1998 ugotavlja, da je v slovenski šoli izključevalni odnos med enoumno ideološko, mehanicistično in pluralno holistično paradigmo šole. Uvidel je, da tudi zadnja šolska reforma (1996-99) ne poteka paradigmatsko načelno. Današnje mnošvo površnih holizmov in tehnicizmov še ne smemo šteti za realizacijo utopične ideje. L. 2007 se je Pediček avtobiograf sko refleksivno ozrl na »priljubljene spore« v razvoju slovenske pedagogike. 
Dosedanja kartezijansko newtonovska antropocentrično razsvetljenska paradigma koncep tualno ne ustreza več za reševanje kompleksnih problemov sveta. Z razvojem znanosti so se spremenjali tudi epistemološki kriteriji njene znanstvenosti v postantropocentrične – ekološki pedagogiki in epistemologiji. V novejši pedagogiki so pomembne lastnosti razumevanje, dialog, multikulturnost, individualnost učenca in njegova usmerjenost k učenju vis a vis prejšnji šoli prenosa znanja, racionalnih argumentacij in primarnosti pouče vanja. V članki pokažemo, kateri epistemološki problemi nastajajo pri soočanju trans misijske in transformacijske pedagogike.     

Pedagoško utemeljevanje primarnosti  učiteljevega odnosa do učenca zaradi  učenčevega učenja obstaja v razvoju pedagoške misli že v antiki znotraj sokratskega dialoga, kasneje v srednjem in novem veku, v reformski pedagogiki in od konca 60. let 20. stoletja kot alternativa togi transmisijski šoli. Pojavljajo se tri podobne sintagme  kot pedagogika osvoboditve (pedagogy of the oppressed, Freie, P., 1970), kritična pedagogika (critical pedagogy) z zastopniki kot so  Apple, M., (2005) McLaren, P. (2001), Giroux, H. (1997) in transformativna pedagogika (transformative pedagogy). Kritična pedagogika izhaja iz Habermasove kritične teorije družbe in vključuje tudi post-strukturalism. Eden izmed njenih ciljev je transformacija globalne družbe v sočutno ekonomsko demokracijo v interesu ljudstva. To pomeni, da transformacijska šola ne more funkcionirati brez podpore socialnega konteksta.   

Predmet proučevanja transformativne pedagogike (transformative pedagogy) (R. Quantz, P. Senge (2000, Mezirow) je možnost preobrazbe transmisijske šole v transformacijsko šolo, ki spodbuja  različne oblike transformativnega učenja.  Njen cilj je tudi odgovarjati na vpraša nja, ali je možna družba znanja oz. družba učenja, kaj jih pogojuje, v čem so povratni vplivi med (neprestanim) spreminjanjem šole in družbenimi potrebami itd. 
  
Preglednica (1) razlik med transmisijskim in transformacijskim modelom šole 

Vsebinsko usmerjeni učni načrti	Procesno in integrativno usmerjeni učni načrti
	
Nezdrava tekmovalnost s promocijsko nevrozo 	Zdrava in eko-šola, šola Wiliema Glasserja,… 	
Storilnostna šola z blokadami za nadarjene učence	Sproščena šola, ki zadovoljuje edukacijske potrebe vsakogar	
Rigidna organizacija šolskega dela	Prožna organizacija šolskega dela	
Zaprta in neustvarjalna šolska klima	Odprta in ustvarjalna šolska klima	
Primat poučevanja pred učenjem	Prioriteta učenja pred poučevanjem	
Prevladovanje enosmerne komunikacije od učitelja do učencev	Prevladovanje komunikativne interakcije	

Prevladovanje vsebinskega učenja in znanja pred drugimi vrstami učenja in znanja	Uvajanje različnih oblik in načinov učenja, učiti se, kako se učiti	
Prevladovanje količine 	Stalno izboljševanje kvalitete pouka	
Učitelj je strokovnjak	Učitelj je kompleksno profesionalen	
Racionalna šola	Šola, ki razvija različne kompetence EU in inteligence po Gardnerju	
Neobvladana čustva, agresivnost, ravnodušnost	Medsebojno očutje, empatija	

Gardner (1995) razlikuje naslednjih osem inteligenc: 
1. Jezikovna inteligentnost je sposobnost učinkovitega besednega izražanja in razumevanja kompleksnih besednih sporočil. Vsebuje  občutljivost za pomen besed in za različne funkcije jezika (prepričevanje - povezano z retoriko, razlaganje ipd.). Uporabljamo jo npr pri branju, tvorjenju in razumevanju besedil.

2. Logično-matematična inteligentnost je sposobnost abstraktno logično mišljenje in sklepa nje. Uporabljamo jo pri reševanju abstraktnih matematičnih problemov, pri deduktivnem in induktivnem mišljenju in pri znanstvenem raziskovanju.

3. Prostorska inteligentnost temelji na tvorbi vidnih predstav o poteku ali videzu stvari (barva, oblika, postavitev ...). Ta inteligentnost obsega tudi dobro orientacijo oz. sposobnost znajti se v prostoru in presoditi razmerja med predmeti v prostoru. Uporabljamo jo na primer pri vožnji skozi neznano mesto, risanju, oblikovanju različnih materialov ...

4. Glasbena inteligentnost je sposobnost ustvarjanja in poustvarjanja glasbe, prepoznavanja melodij in sledenja ritmu. Pomeni tankočutnost za barvo, ritem, trajanje in glasnost zvokov, hkrati pa imajo tudi izjemen občutek za vibracijo. Glasbena inteligentnost se izraža pri igranju instrumentov, petju, skladanju.

5. Telesno gibalna inteligentnost temelji na spretni uporabi telesa, nadzorovanja in koordina cije telesnih gibov. Uporabljamo jo pri usklajenem gibanju (šport, plesu), in pri ročnih spretnostih.

6. Medosebna inteligentnost se kaže v sposobnosti razumevanja drugih ljudi in uravnavanja medčloveških odnosov. Odraža se v spretnosti pri navezovanju stikov in komunikaciji z drugimi ljudmi, kot sposobnost razumevanja njihovih težav, motivov in čustev ter v učinkovitem odzivanju na vedenje drugih. V njej se skriva Golemanova emocionalna inteligenca.

7.  Znotrajosebna ali avtorefleksivna inteligentnost je sposobnost zavedanja in razumevanja lastnega doživljanja in vedenja. Ljudje, ki imajo visoko izraženo avtorefleksivno inteligent nost, razumejo vzroke in posledice lastnega doživljanja (na primer čustvovanja in vedenja) ter imajo dobro razvito samokontrolo. Take osebe poznajo svoje močne in šibke točke.

8. Naravoslovna inteligentnost je sposobnost sistematičnega opazovanj, razumevanja in natančnega razlikovanja naravnih in umetnih vzorcev ali sistemov. Uporabljamo jo pri prepoznavanju in klasificiranju rastlin, mineralov ali živali, pri vrtnarjenju, ribolovu...

Tem inteligencam je pozneje dodal še 9. ekološko inteligenco za modro upravljanje z narav nim okoljem. Za učenje z razumevanjem  (meaningful learning) je pomembnih vseh teh 9 Gardnerjevih inteligentnosti. Vsaka vrsta inteligentnosti predstavlja zmožnost parcialnega predmetnega in osebnega razumevanja. Za posamezna področja učenja pa specifične inteli gentnosti (npr. besedna, prostorska, matematična inteligentnost). Lahko bi se vprašali, zakaj je potrebna poleg matematične, še naravoslovna inteligenca. Poznamo namreč matematično-naravoslovno področje. Zakaj filozofija spada le k verbalno-jezikovni inteligenci, ne pa k medosebni, itd. Te inteligence zaposlujejo tako levo kot desno polovico možganov. Ni toliko pomembno, ali je ta klasifikacija inteligentnosti logično pravilna, kot je pomembno, ali je pravilno, humano orientirana. Opazimo, da kompetentnosti oz. inteligentnosti ne veljajo le za šolo, ampak so pomembne za družinsko življenje, podjetja in družbo v celoti kot civilizacijo. 

Transformacija je kompleksen antropološki večpomenski pojem 1. fiziološki proces prede lave hrane, 2. kritično razmišljanje, 3. osebno preobrazbo, 4. lastnost živih sistemov in družbeno preobrazbo, 5. preobrat h Kristusu, 6. posthumno življenje. Tedaj zadeva celo antropološko vertikalo – presežnost na vseh ravneh. Vsako drugače zadeva javno in privatne šole.     

Nevtralna šola je predvsem sekularizirana konfesionalna šola. ni nevtralna v smislu v smislu pozitivistične odsotnosti vrednot (nem. Wertfreiheit), ker bi to pomenilo, da zagovarja faktografijo, ki jo skuša preseči.  Skuša najti duhovni ekstrakt vseh religij npr. pri izbirnem predmetu Verstva in etika podobno kot gibanje Svetovni etos.  

Javna šola je obvezna 'opremiti' učence z 8 ključnimi kompetencami, ki so po evropskih priporočilih naslednje: 1. Komunikacija v maternem jeziku 2. Komunikacija v tujih jezikih 3. Številska predstavljivost in 4. Informacijska in komunikacijska kompetenca v matematiki, tehnologija (IKT) v naravoslovju in tehnologiji, 5.  Učenje učenja, 6. Medosebne in družbene kompetence 7. Inovativnost in podjetnost, 8. Kulturna zavest in izražanje. Te spominjajo na Delorsove štiri stebre učenja in na devet Gardnerjevih inteligenc. Duh je tisti implicitni arbiter, ki kompetence prežema od maternega jezika do (med)kulturne zavesti.    

Škoda je, da je postal tako nejasen pojem kompetence, ki bi lahko poenostavili z 'opravilno sposobnostjo', nekakšna dogma in zaveza Bele knjige o šolstvu (1995, 2011). Gelhard (2017) pokaže, da je od začetka 70. let 20. stoletja, ko je psiholog David McClelland v študiji Testing for competence rather than for intelligence ostro kritiziral nazore o prirojeni inteligenci, pojem kompetence izgubil emancipativno razsežnost in postal nepogrešljivo sredstvo psihološ ke industrije, ki zasebno srečo, družbeno varnost in poklicni uspeh zvede na oblikovanje ustreznih kompetenc. Novo gibanje testiranja predstavlja kompetenčni kapital kot prednost na trgu in ga priporoča na poti v kompetenčno družbo. Kritika, ki na to reagira z gesto »da, ampak« in upa, da bo iz tehnik razvijanja zaposlenih v podjetjih izvlekla kapital za osebnostni razvoj, le ponavlja marketinške prijeme psihološke industrije. Odpove se možnosti, ki jo Kant označi kot javno rabo uma. Da bi to možnost ohranjali, je potrebna analiza sedanje situacije, ki jo zaznamuje vpeljava standardiziranih testov na številna družbena področja. Kompetence tako ne merijo samo poklicnih sposobnosti, temveč z merjenjem emocionalne razsežnosti subjekta prispevajo k aparatu normiranja, ki preko samoregulacije subjekta vzpostavlja norme, ki se nanašajo tako na kognitivne kot tudi na čustvene ravni. Občutki in čustva so tako popredalčkani na način, ki ustreza religioznim tehnikam spraševanja vesti. 

Gelhard (2017) pokaže, kako zgrešeno je, da pri tem ne gre več za vidne zunanje družbene prepovedi, temveč za ponotranjeno samoregulacijo in samoupravljanje subjekta. Gelhard se skuša prebiti do duhovne svobode posameznika. Drug takšen kritik neupravičenih posodabljanj šole je Furedi (2015). Meni, da je v šoli zapravljeno dosledno učenje s kritičnim mišljenjem, ki se lahko trenira le na mnogoterih učnih vsebinah. 

Skušamo oceniti, kako lahko presojamo razsežnosti transformacijske pedagogike po novih epistemoloških kriterijih v primerjavi s transmisijsko šolo. Transformacijska pedagogika je ena izmed alternativnih reformnih pedagogik in je del nove holistične paradigme.   

Slovenski avtorji Pediček, F., 2002, Marentič-Požarnik, B., 2008, 2009, Novak, B., 2006, Rutar, D. 2002 so podobno kot hrvaški Bratanić, M., 1990, Brajša, P., diskutirali o odnosu med transmisijsko in transformacijsko pedagogiko. Od 60. let dalje je transformativna pedagogika izpostavljala različne inačice transformativnega učenja kot politično-kulturno orientacijo. Tako pedagoška kot kulturna antropologija je bila usmerjena od kritike družbe spreminjanju družbe. Šola je zanje bolj odprta.  Transformativna  pedagogika postavlja cilje  transformativne šole. Oblikuje različne cilje transformativnega učenja. Kaj pogojuje družbo učenja in znanja in kakšen je odnos med šolskimi reformami in družbenimi potrebami. Transformacijska pedagogika pomeni primat politike možnega pred realno (etablirano) politiko, učenja pred poučevanjem, kritičnega mišljenja pred reproduktivnim znanjem itd. 

Cilj storilnostne šole je, da se učenec nauči čim več dejstev na pamet. Njena hiba je skriti perfekcionizem reproduktivne faktografije. Perfekcionizem ima na različnih področjih delovanja več obrazov. Za perfekcionizem je značilno, da si posamezniki postavljajo pretirano visoke cilje in standarde. So preveč zahtevni in hkrati pretirano kritični tako do sebe kot tudi do drugih. Posamezniki, ki so nagnjeni k perfekcionizmu, so prepričani, da morajo vse narediti popolno, brez napak in neuspehov. Perfekcionisti so adaptivni, neadap tivni, specifični in še kaj. Popolnost je celo priporočljiva v svetopisemskem smislu »Bodite torej popolni, kakor je popoln vaš nebeški Oče« (Mt 5,48). To je smisel hoje za Kristusom (lat. imitatio christi). To je odrešujoča želja, imitacija želje drugega pa vodi v konfliktno tekmovalnost.  Vsaka imitacija že predpostavlja precedens kot zgledni predhodni primer. Pri tem je pomembno, kakšen je ta primer.   

Predvsem moramo biti pozorni na škodljive učinke perfekcionizma. Ni narobe, če želi postati posameznik čim popolnejši, boljši, zrelejši. Perfekcionizem postane tiranija, ko se skozi to težnjo po popolnosti pokaže grd obraz represivne civilizacije, kulture, odtujenih družinskih razmer, birokratske manire šole in drugih družbenih ustanov, ki naj bi bile po Luckmanovi definiciji  'organi smisla življenja.'  V kontekstu družbe strahu, protislovne družbe znanja, ki je obenem družba neznanja, ker po ameriško noben otrok ne sme zaostajati (No child left behind) prevladuje duh ozke lojalnosti. Tako postane perfekcionizem težnja po simbolnem in materialnem prestižu. Veže se na pojave hipertekmovalnosti, ki je v neoliberalizmu konkurenčni boj, deloholizma, partikularizma, megalomanije grandioznih jazov, sebičnosti, revanšizma, plutokratizma - pretiranega bogatenja na eni strani in pavperizacije - povečevanja revščine na drugi, ekstremizmov (populizmov) z novimi ločnicami in ekskluzivizmov – izključevanj migrantov. K travmam iz nepredelane, zamolčane preteklosti sodijo tudi janzenistične drže krivde. Ali Slovenci celo mlado generacijo obremenjujemo s 'krivdo brez krivde' glede zadolženosti in varstva okolja?

V tranziciji smo upali, da prihajamo v čas nove normalnosti. Toda že Habermas je ugotovil, da je to čas nove nepreglednosti (nem. Unübersichtlichkeit), ki ji pravimo 'zamegljevanje.'  Zakonodajna hipertrofija, ki se nadaljuje že iz socializma, jo pogojuje. Najbolj nevarni so neprilagodljivi perfekcionisti, ki zaradi preobremenjenosti  deloholizma pripeljejo stvari do absurda anarhičnih anomalij. Teh bi se dalo s preventivnimi ukrepi izogniti. Nastajajo distresi z izgorelostjo (burning out effect). Strup za razvoj plodnega sodelovanja in sodelovalnega učenja (cooperating learning) je rastoča splošna tehnološka ravnodušnost (ang. apathy, indifference).   

V Beli knjigi (Krek, Metek, 2011) ni izrecno govora o duhovnem razvoju učenca, ampak le o skladnem telesnem in duševnem razvoju in o skupno sprejetih skupnih vrednotah. Poznavanje religij je potrebno le zaradi razumevanja sodobnega sveta. Videti je, da je večji poudarek v protislovni družbi znanja kot na vzgoji.  Pikalo, ponovni minister za šolstvo, napoveduje  novo Belo knjigo vzgoje in izobraževanja v letu 2019. Ponovno slišimo znani šlager sezone, da je naša osnovna šola preveč storilnostna. V primerjavi z nemško, finsko in še katero drugo šolo to drži. Vendar pa bo Pikalo zaradi previdnosti in korektnosti ukrepanja zadevo še dal proučiti. Upamo lahko, da bo s timom izbranih strokovnjakov upošteval dobre nauke o kakovosti izobraževanja ddr. Marentič Požarnikove, ki mu jih je posvetila v Pismih bralcev po njegovem imenovanju. Zavzema se za kakovostno šolo, kljub temu, da ji je v Beli knjigi namenjeno kar nekaj prostora. Očitno pa njene opredelitve niso dovolj operativne. Upošteval naj bi tudi kritike dosedanje Bele knjige (2011) npr. Musek Lešnikove poleg bistvenega posluha za uveljavljanje celostne paradigme znanosti s koncepti transformacijske šole vred. Po vseh prispevkih sodeč to ni več neznan bav-bav. 

»Intenzivni starši« (izraz Saleclove) imajo primarno vlogo pri socializaciji otrok. Njihovo nevidno duhovno partnerstvo je bilo doslej povsem prezrto. Najbolj vidno je v imenu otroka-učenca njihovo pritoževanje pri ravnatelju ali razredniku in pravno posredovanje na šoli s pomočjo advokata ali inšpektorja. Včasih je bila grožnja za bodoči karierni neuspeh le nezadostna ocena iz določenega predmeta, danes pa je v imenu kulta odličnosti, ki je inačica socialističnega kulta osebnosti, grožnja že ne-odlična ocena. Vseživljenjsko učenje in izobraževanje imata v dosedanji Beli knjigi le obrobno vlogo, kar pomeni, da ga za nekatere še ni, za druge pa služi kot alibični argument, da bodo učenci šele pozneje kljub tehničnim olajšavam spoznali, kaj sta trdo delo in življenje. Zakaj ne bi redefinirali šole kot središča medgeneracijskega vzgojnoizobraževalnega komuniciranja med vsemi udeleženci? Ti bi tako postali v strpnem dialogu postali inovativni impulz za kvalitativni kvantni preskok v nove čase. Sebični perfekcionizem, ki je za vsako ceno usmerjen le v najboljše rezultate pedagoško-kulturne procese zavira. Sproža neučinkovitost v stilu 'mnogo hrupa za nič'. To se pozna tudi v športu. Nekdanje geslo 'najpomembneje je sodelovati in ne zmagati' smo spremenili v profesionalizem samo najboljših. Tudi v vojski je postalo najpomembnejše le najmočnejše orožje, ki je tudi najnovejše.                

Kako vemo, ali učenec spoštuje sebe in druge? Po vrednotah, ki jih zastopa in drži dostojan stva. Če zna sprejemati sebe, svoje prednosti in slabosti, je to spoštovanje.   

Ramovš je kritik tako represivne kot permisivne šole. Če pa je disciplina sama sebi namen in surova ali celo sadistična in cinična, je učenje togo, vzgoja osebnosti pa prav tako nemogo ča. V obeh primerih je vzrok pomanjkanje notranje discipline, seveda najprej pri starših in učiteljih, potem pa tudi pri otrocih. Notranja disciplina je človekova smiselna ali duhovna orientacija, da v situaciji uvidi, kaj je treba storiti, in obvlada veščine, da to naredi. Discip lina je stalno vzdrževanje ravnotežja, ki se vidi navzven v pokončni drži. Znano je, da sta toga zunanja disciplina in razpuščena vzgoja brez discipline sta posledica notranje duhovne prazni ne. Vzgojna represija in kaos pohabljata mlade, odrasle ali stare človeške osebnosti.

Od 2008 imajo vse slovenske osnovne šole svoj vzgojni načrt. Po nekaj letih mnoge šole svoje načrte pregledujejo in bi rade naredile korak naprej v razvoju svoje avtonomije in svoje identitete, kar jim vzgojni načrt omogoča. Šole iščejo svoj okvir, svoj pedagoški koncept, znotraj katerega bi lahko razvijale svoj vzgojni načrt. 

Pomemben okvir šolam predstavlja tudi temeljni smoter vzgoje in izobraževanja »spodbujanje celostnega razvoja osebnosti učencev«. Šinkovec (2012) predstavi sedem ključnih vprašanj iz javne debate pred sprejetjem novele o vzgojnem načrtu (2. poglavje), različne tematizacije temeljnega smotra vzgoje in izobraževanja (3. poglavje) ter poda svoj pogled na vsebino ’smotra spodbujanje celostnega razvoja osebnosti’ (4. poglavje). Vlogo vrednot predstavlja v motivacijskem krogu (5. poglavje). Po predstavitvi izsledkov raziskave (6. poglavje; analiza 60. vzgojnih načrtov in intervjuji s 30imi vodstvi šol). Šinkovec  predvideva možnosti razvoja vzgojnih načrtov in predlaga pomembne teme za raziskovalno delo.

Kristjani molimo: Gospod, ti edini si svet, vir vseh svetosti. Hribar (1990) pa ločuje sveto od božjega in od sakralnega. Verjetno je, da takšnemu svetemu večnost ne pripada, ker zanj ni nobene nesmrtnosti. O svetem na Slovenskem že kar nekaj vemo. Navajamo nekatera dela o svetem: 
- Hribar, Tine (1986). Razlika med božjim in svetim. Nova revija, l. 5, 50/51, str. 934-948. 
- Hribar, Tine (1987). Sveto v sodobnem svetu. Nova revija, l. 6, 67-68.
- Hribar, Tine (1990). O svetem na Slovenskem: uvod v zgodovino svetega I. Maribor, Obzorja.  
- Hribar, Tine (1991a). Divinizacija svetega, Nova revija, l. 10, str. 1980-1996.
- Hribar, Tine (1991b). Sociologizacija svetega v sakralno. Nova revija, 109-110, str. 744-761
- Kaluža Tjaša (2007). Etika svetosti življenja. Diplomska naloga. Ljubljana, FDV. 
- Komel Dean (1993). Rudolf Otto, Slovenec, 86, 10. 

V novejši pedagogiki so pomembne lastnosti razumevanje, dialog, multikulturnost, individualnost učenca in njegova usmerjenost k učenju vis a vis prejšnji šoli prenosa znanja, racionalnih argumentacij in primarnosti poučevanja. Glede na osnovni cilj obravnave se pedagogike tudi imenujejo: duhovna, integrativna, pedagogika poslušanja, multikultur nosti,...  

Vsako (znanstveno, razumsko) vedenje in verovanje je vedno že zgodovinsko in nadzgodo vinsko, transpersonalno, ker temelji na vertikalnem in horizontalnem komunika cijskem povezo vanju njenih akter jev, ki se srečujejo v življenjskem svetu (nem. Lebenswelt). Svet življenja izpostavljajo kot primaren Husserl, Habermas in drugi filozofi življenja. Je pa to predvsem temeljni krščanski pojem večnega življenja, ki presega njegovo biološko ohranjanje in reproduciranje življenja. Zato Kierkegaard težko razume, da Abrahamova nameravana žrtev sina Izaka, ni bila dejanska žrtev. Šlo je za darovanje enega življenja za drugega. Abraham in Izaak sta z žrtvijo jagnjeta pridobila izkustvo božje milosti, za katerega sta dolžna hvaležnost Bogu.  Fizično življenje lahko vedno izgubimo, pomembno pa je da z njim ne zapravimo tudi nebeško kraljestvo. Če smo deležni božje milosti, smo že rešeni. 

Škaličeva (2018) predstavi široko paleto alternativ tradicionalni šoli – glavne smeri napredne (reformske) pedagogike in oblike samovodenega učenja: 1. demokratične šole, 2. šolanje na domu z varianto unschoolinga in 3. učna središča (resource centres). Nekateri stereotipi o šoli ne držijo. Ponekod npr. v Črenšovcih gojijo neformalno ocenjevanje učencev, čeprav je številčno ocenjevanje prevladujoče. Obstaja tudi fleksibilen predmetnik in urnik, izbirni predmet globalno učenje. Kot smo slišali ministra Pikala podobno kot Gaber trdi, da naj se naša šola le dograjuje v elementih, ki ne ustreza več. Učenci naj bi v starših, učiteljih in sošolcih dobil podporo za t. im. samovodeno učenje (ang. self-directed learning). Vprašanje je, ali ni to oblika neformalnega učenja, ki ga vseživljenjsko izvajamo že znotraj sicer pa poleg in po formalnem izobraževanju. Ne nazadnje gre pri tem za transformacijsko učenje, ki pa ga avtorji, ki ne poznajo smeri transformacijske pedagogike, tako ne poimenujejo.     

Škalič (2018) je prispevala nove uvide v razvoj šolstva. Najprej nas na kratko popelje skozi zgodovino šolskih sistemov, in kot pravi v knjigi, udeležba v institucionaliziranem šolskem sistemu ni nikoli prostovoljna. Eden izmed glavnih razlogov, zakaj ne vzgaja kritično mislečih posameznikov, najdemo v dejstvu, da so javne šole reprodukcija obstoječega družbenega sistema. Žal pa otroci in učenci tudi slabo poslušajo.  

Po metodi 4mat britanske pedagoginje B. McCarthy si zastavljamo vprašanja pogojev govorjenja iz srca v srce: 
1. zakaj priti v srce Boga? Ker samo razum ne zadostuje. Spričo današnje množice med seboj tekmujočih podob in njihovih simbolov, se zavedajmo, da ne gre le zanje, ampak za njihove pridobljene vtise in vplive. NLP nas uči, kako s predelanimi vtisi (reimprinting) drugače odločati (decision destroying) in vplivati pri svetovanju, zdravljenju, poučevanju itd..
2. Kako priti v srce Boga (Melchizedeck)? Pridemo lahko na vse načine s srcem, razumom, svetim duhom in z dejanji. 
3. Kaj pomeni priti v srce Boga? Pomeni to, kar so krščanske vrline vere, upanja in ljubezni. Današnja partnerstva so po začasnih osebnih potrebah in željah kakor frfotajoči listi v vetru časa. Iz ječe tradicionalizma in pasti individualizma, smo v praznini sveta, ki so ga bogovi zapustili (Nietzschejeva puščava, ki raste). Doživeti ta zgolj človeški nič(evost), nečimrnost, napuh in obenem stremeti k vstajenju, to je razumevanje Kristusovih ran kot svojih. 
4. Kaj če? Smo po letu vere, zato skušamo to vero razumeti kot pra-zaupanje v božjo popolnost, dobroto in odrešenje. V filozofiji je bila to pra-sila (pri Kojcu), dao (brezimno ime pri kitajskih daoistih), eno, polnost biti. V krščanstvu pa gre za Skrivnost, ki je neizrekljiva, nepojmljiva in nepredstavljiva. Od tod izhaja strahospoštovanje, ponižnost, izpovedovanje grehov zaradi čiste vesti. 

Učitelji duhovnega področja ne predstavijo kot del 3-6 dimenzionalne strukture človekovega bivanja, a omenjajo nekatere elemente duhovnega, o katerih piše tudi Gogala. Elementi duhovnega so: vrednote in dolžnosti, osebnostna rast, razumskost, spoznavnost, značajnost, soočanje kot znak doživlja nje, avtonomno in objektivno spoznavanje, človekova osebna svobodnost in spoštljivost, celostna osebnostna samoopredelitev, vloga odnosov in skupnosti. Gre tudi za dostojanstvo umetnosti življenja in umiranja. V kakšnem smislu ga lahko družba pogojuje, usmerja?

Zbornik o drugačnosti pedagoškega diskurza (Pobežin, et  al, 2013) prinaša pedagogiki alternativne, pluralne teoretske poglede, ki pa so s pedagoškim jedrom vendarle bistveno povezane. V politiki je šola zamišljena kot eden ključnih dejavnikov družbene reprodukcije. Skozi šolski aparat se vrši pomemben del politične, ekonomske in kulturno-ideološke reprodukcije; šola je polje antagonizma različnih interesov, ki ga hkrati sama reproducira. V svoji socializacijski funkciji pomembno prispeva k oblikovanju subjektivnosti in predstavlja ne le prizorišče boja za prevlado različnih družbenih interesov, temveč tudi eno glavnih osišč antagonizma med družbo in posameznikom. Ena od predpostavk pričujočega podvzetja je tovrstna imanentno antagonistična zaznamovanost šolskega polja, ki zavezuje h konceptualizaciji. »Pedagoški diskurz«, zadeva splošno uveljavljene predstave o vzgoji in otroštvu in številna področja in aspekte družbenega življenja.

Kritična obravnava pedagogike in vzgoje je z implementacijo althusserjanskih, lacanovskih in foucaultovskih koncepcij pri nas že uveljavljena. Z vidika lacanovske psihoanalize je tematizirala zlasti vprašanje njune (ne)možnosti in problem avtoritete, discipline in podre janja v odnosu do posameznikove svobode. Omenjeni zbornik jo skuša na svoj način reaktualizirati in nadaljevati. V tem duhu izpostavlja in analizira nekatere vidnejše trende in težnje, kot so »neoliberalizacija«, ideologija samoaktualizacije, uveljavljanje evalvacije in birokratizacija.  Drugačnih diskurzov o javni šoli je očitno več. Pedičkov je samo eden izmed njih, ki pa ni bil niti prvi niti zadnji. Omenjeni zbornik je izšel 5 let po njegovi smrti.   
Določene vsebine lahko transformiramo navzgor k dobremu, če odvalimo od sebe kamen greha ali v izničenje, če nas zlo vleče navzdol. Zlo smo mi, ljudje. Če ga dopustimo brez duhovnega boja, se nič izkaže za močnejšega od Boga. Ljubezen je močnejša od smrti le tedaj, če 'nenehno upamo celo proti upanju'. Ne pomaga (inter)pasivno čakanje na to, kaj se bo uresničilo. Antropološka ekscentričnost nam služi kot pretveza za eksperimentiranje s svetom. Ker zlepa ne najdemo prave mere, je svet lahko spraviti iz tira. Saleclova (2018) piše o krutosti in izgorelosti zaradi nepriznanih odnosov. Še nedavno smo govorili o zgaranosti. Kot da bi bila energija v nas gorljiva in jo zato lahko pokurimo. Banalizacija življenja je nevarna, ker nas oropa dostojanstva. Tega imajo lahko invalidi več kot moški, ki se jim nič ne da. Ni vseeno, kateremu duhu sledimo. Potrebno je vzdrževati dostojanstvo (nem. Wuerde). 

Transformacijska šola rabi še dodatne družbeno-politične oz. organizacijske okvire (finance, promocija navzven, predmetnik in urnik, vodstvo) kot za transformirano osebnost. Šola je zanjo pomožni okvir. Prav je, da šolo vodijo že transformirane, zrele osebnosti. Da so zgled tistim učencem,  ki to želijo postati. Osebno se transformiramo na formalen, neformalen in informalen – priložnostni način. Osebna transformacija v šoli zadeva učenca in učitelja v različnih poučevalnih in učnih stilih, šolski in razredni klimi, motivaciji za različne vrste učenja in znanja. Osebna transformacija je plod osebnega življenjskega stila. Je plod optimali zacije energije, stalne vaje v pridobivanju novih samoregulativnih znanj in veščin, pravilne drže telesa, osebnega poslanstva - misije. Potrebno je navdušenje za samooblikovanje duhovne ravni kot transcendence.  Za javno šolo osebna transcendenca ni nujno potrebna tako kot za katoliško. 

S humanimi vrednotami in dobrimi deli, dobrodelnostjo postajam dober človek, poln ljubezni, dobrote in usmiljenja. Najprej moramo postati sami z malim zadovoljni, skromni, strpni. Srčna kultura iskrenega govorjenja iz srca v srce naj dobi moč, ki spreminja človeka, družbo in podobo človekovega življenja in ravnanja na zemlji. Vsako človeško bitje ima svoje dostojanstvo in pravico do spoštovanja!

Tudi krščanski duh pozna različne inačice diferenciacij po ustanovah. Tako Malteški vitezi, ki obstajajo že tisoč let, izhajajo iz načel 'tuitio fidei', ki je pričevanje vere in obsequium pauperum, ki je skrb za revne. Izraz Miles Christi je izvorno pomenil sledilce Kristusa. Pozneje je 'militare' pomenil vojake, viteze.   Ti 'vitezi' so dejavni v 120 državah.  

Osebna prelatura svetega križa oz. Opus Dei (lat. Božje delo) je  organizacija  RKC. 2. oktobra 1928 jo je ustanovil  španski  duhovnik Josemaría Escrivá de Balaguer, ki ga je papež Janez Pavel II. razglasil za svetnika. Cilj organizacije naj bi bil »prispevati k Cerkvenemu poslanstvu oznanjanja katoliške vere s širjenjem splošnega klica k svetos ti«. Kristjane vseh družbenih razredov spodbuja k vsakdanjemu življenju v trdni veri, posebej s posvečevanjem dela. Pri tem mnogo ljudi vidi povezavo s sklepom drugega vatikanskega cerkvenega zbora.

Opus Dei ima približno 87.000 članov v 90 državah. Njegov sedež s prelatsko cerkvijo je v Rimu. Papež Janez Pavel II. je organizacijo leta 1982 povzdignil v svojo osebno prelaturo.
Organizacija izjavlja, da so njene dejavnosti duhovno urejanje in skrb svojim članom in mnogim drugim. Člani Opus Dei opravljajo tudi številne socialne dejavnostmi - upravljajo nekatere bolnišnice, šole in izobraževalne centre. Te ustanove se med drugim nahajajo v ZDA, Španiji, Mehiki, na Portugalskem, na Filipinih in v Venezueli.

Drugi vatikanski koncil je spomnil, da so vsi, ki so krščeni, poklicani k temu, da hodijo za Kristusom, da živijo evangelij in ga dajo spoznati drugim. Cilj Opus Dei je prispevati k temu evangelizacijskemu poslanstvu Cerkve. Zato med vernimi kristjani vseh stanov spodbuja življenjski slog, ki je popolnoma skladen z vero v vsakdanjih okoliščinah, še posebej ob posvečevanju dela.

Cerkveni redovi so moški in ženski, kontemplativni in mediantni – uboštveni. To pomeni da se univerzalno poslanstvo uresničuje na specifične načine.   

Metafora preobrazbe gosenice v metulja je zelo primerna za našo transformacijsko osebno rast. Trajno služenje je več kot trenutna pomoč, ker ima duhovno komponento. Druga takšna metafora je 'o koreninah in krilih'. Ko se nas dotakne ljubezen, vzletimo dlje kot moremo, saj prehajamo na novo raven. Spremembe sprejemajmo počasi, ker rabijo svoj čas. Že metulji nas učijo, da kljub težkim spremembam ohranimo vero.' Prepoznajmo znamenja, ki se nam kažejo npr. prehod, milost, prepuščanje…  Že vnaprej se zahvaljujmo za uresničitev zamisli. Napolnimo jo s pozitivno energijo, z našo vero v uspeh.  

Nekaj se transformira po poti navzgor ali navzdol.  pri Heraklitu se vse transformira iz ognja. V krščanstvu je treba odvaliti od sebe kamen greha. Zlo smo mi, ljudje. Narava pa ni že sama po sebi katastrofična. Z zlom bi se nič izkazal za močnejše ga od Boga. Ekscentrič nost nam služi kot pretveza za eksperimentiranje s svetom. Ker zlepa ne najdemo prave mere, je svet lahko spraviti iz tira. Saleclova je pisala o krutosti in izgorelosti zaradi nepriznanih odnosov. Včasih smo govorili o zgaranosti. Kot da bi bila energija v nas gorljiva in jo zato lahko pokurimo. Banalizacija življenja je nevarna, ker nas oropa dostojanstva. Tega imajo lahko invalidi več kot moški, ki se jim nič ne da.               

Če bi postala šola res tako (meta)kognitivna kot jo predstavljajo avtorji (Rutar et  al. 2018) bi bila transformativna, misleča, dialoška, skupinsko kooperativna, zdrava po prehrani. Bila bi hkrati empatična in emancipativna.   Slonela naj bi na možganom prijaznemu učenju, kontemplativni in integrativni pedagogiki. 

Vprašati bi se moral, kako vem, da vem, kaj lahko opravičeno verjamem. Ali znajo učenci selekcionirati potrebna in nepotrebna znanja?   Učenci se še premalo učijo v šoli metakog nitivnih strategij (glej tabelo na str. 98 povzeto po Blummer, Kenton, 2015). Med nje sodi tudi spreminjanje zornih kotov mišljenje kar je večpespektivno mišljenje. Loti se nove teme, opazuje svoje miselne procese. Učenci se lotijo tudi nove komponente raziskovanja. Učenci ugotovijo, da znanje podpirajo močne ideje, ki so družbeno pomembne. Šele to jim omogoča, da razumejo njihov pomen v realnem svetu. 

Možgani se hitro prilagajajo, vendar pa se tudi vračajo v začetna stanja. So kljub plastičnosti sorazmerno stabilni (ibidem, 99). Učiti se je treba za globalno pismenost in pravičnost. Visoke kognitivne zahteve šole ne smejo biti grožnje, ampak izzivi. Vedno znova ugotav ljamo, da je šola še preveč transmisijska. Indikativno je, da tudi sedaj, ko vemo, da možgani prevelike količine podatkov ne predelajo, šole ne usmerjamo k 'manj je več'. Ekonomski sistem sodobnih držav je nastavljen na količino – gospodarska rast, več ur merljivega dela, več potrošnje, več atomskega oboroževanja. Rutar je očiten zastopnik divergentnega učenja in mišljenja. Morda ni jasno, da personaliziran kurikul lažje uresničujejo privatne šole kot javne. 

Rutar (2017) razlaga splošen (meta)kognitivni koncept za vse vrste osnovnih šol. Nanjo se nanaša tudi nova taksonomija (Marzano in Kendall, 2007), ki se nanaša na iskanje, razume vanje, analiziranje. Cilj izobraževanja naj bi bil znanstveno razmišljanje (scientific reaso ning) (Rutar, 118). Kaj vsebuje metakognitivna refleksivna intencionalnost? Da imamo mnenja o mnenjih in prepričanja o prepričanjih (Graham, Neisser, 2000). Moč naučene nemoči, moč naučenega optimizma.       

Nanjo se nanaša tudi nova taksonomija (Marzano in Kendall, 2007), ki se nanaša na iskanje, razume vanje, analiziranje. Cilj izobraževanja naj bi bil znanstveno razmišljanje (scientific reasoning) (Rutar, 118). Kaj vsebuje metakognitivna refleksivna intencionalnost? Da imamo mnenja o mnenjih in prepričanja o prepričanjih (Graham, Neisser, 2000). Moč naučene nemoči, moč naučenega optimizma.       

Metakognicijo kot množico procedur lahko predstavimo tudi drugače. Učenec si lahko sam določi raziskovalni cilj ali drugi cilj, ki ga želi doseči. Prehajanje (catch) Učenec prepoznava neučinkovite načine raziskovanja in se loti novega. Opazovanje Učenec vrednoti detajle, ki lahko vplivajo na njegovo razumevanje vprašanj ali odgovorov nanje. Premišljevanje (meditate) Učenec analizira raziskovalne strategije, tako da vključuje vanje znanstvene in/ali intuitivne miselne procese. Navadno govorimo v takih primerih o divergentnih in konvergentnih miselnih procesih. Spreminjanje (change) Učenec sproži novo raziskovalno strategijo, začne uporabljati nove besede, išče nove vire. Ustvarjanje (create) Učenec razvija raziskovalno strategijo in naredi nov načrt; zlasti opušča metodo poskusov in zmot. Popotovanje (wander) Učenec preiskuje vire novih raziskovalnih strategij. Odskok (jolt) Učenec se odlepi od konvencionalnega načina razmišljanja in uzre vir na nekonvencionalen način. Prepoznavanje (identify) Učenec spoznava osebni in sistemski način proizvajanja znanja, ki mu je v korist pri raziskovanju. Prelom (break) Učenec opusti standardne iskalne navade (search habits). Reguliranje (regulate) Učenec je pozoren na lastne miselne procese in na načine, kako strukturira raziskovanje. Preskakovanje (skip) nastane, ko učenec raziskuje temo iz novega zornega kota ali pa se loti nove komponente raziskovalnega procesa. 
Metakognitivne zmožnosti so načrtovanje, nadzorovanje, vrednotenje. Metakognitivna znanja pa so deklarativna (opisi ciljev), proceduralna (odg. kako), strateška in konceptualna.  
Učenec naj bi se, kako vem, da vem, kaj lahko opravičeno verjamem. Učenci se učijo selekcionirati potrebna in nepotrebna znanja, ker znanja hitro zastarevajo.      
Osnovna šola uporablja pozitivno psihologijo. Seligman je tudi kot cilj nove šole predvidel dobro počutje. Cilj učenja pa je nadaljnje učenje, ki prehaja v vseživljenjsko. Na metakogni tivni ravni in v skupini se učenec uči najbolje učiti. V diskusijskih skupinah – bralnih krožkih se učimo, kako brati isto knjigo še na drugačne načine. Škoda je, da Rutar (2017) ne navaja formativnega ocenjevanja, ki ga nekatere šole že prakticirajo, kot spodbude za učenje. 

Avtorji navajajo tudi vprašalnik oz. evalvacijski list, po katerem učitelji preverjajo, v kolikšni meri uvajajo nove pristope. Sem bi sodilo tudi timsko poučevanje, ki bi učitelje spodbujalo k boljšemu poučevanju.  Na koncu daje praktični pedagoški primer učne ure po Marzanovi taksonomiji. 

Zanemarjanje nadarjenih otrok zaradi posvečanja pozornosti manj nadarjenim. Vsakemu je treba posvetiti zanj potreben način pozornosti. Unesco poudarja učeča se mesta (learning cities). Neformalno učenje, ki ne prinaša višje ravni izobrazbe, se dogaja na ljudskih univer zah, privatne šole, interesne skupine kot so študijski krožki (npr. računalniški tečaj, tečaj tujega jezika). Priložnostno učenje je informalno npr. na potovanjih. Nacionalni program izobraževanja odraslih velja do l. 2020, pripravlja se do l. 2030. Nimamo še celostnega pregleda. Izkušnje kažejo, da znanje zastari, če ga ne obnavljamo, sposobnosti pa zakrnijo, če jih ne vadimo. Sposobnosti gojimo tako, da določeno znanje uporabimo v praksi.  

Transformacijska šola rabi še dodatne družbeno-politične oz. organizacijske okvire (finance, promocija navzven, predmetnik in urnik, vodstvo) kot za transformirano osebnost. Šola je zanjo pomožni okvir. Prav je, da šolo vodijo že transformirane, zrele osebnosti. Da so zgled tistim učencem,  ki to želijo postati. Osebno se transformiramo na formalen, neformalen in informalen – priložnostni način. Osebna transformacija v šoli zadeva učenca in učitelja v različnih poučevalnih in učnih stilih, šolski in razredni klimi, motivaciji za različne vrste učenja in znanja. Osebna transformacija je plod osebnega življenjskega stila. Je plod optimali zacije energije, stalne vaje v pridobivanju novih samoregulativnih znanj in veščin, pravilne drže telesa, osebnega poslanstva - misije. Potrebno je navdušenje za samooblikovanje duhovne ravni kot transcendence.  Za javno šolo osebna transcendenca ni nujno potrebna tako kot za katoliško. 
Pogoji dobrega stika so skupni interesi, jezik drugega, sposobnost empatije. 
Šele transpersonalna psihologija razlaga višja, duhovna stanja zavesti. Ogorevc jo jemlje kot temelj karmični diagnostiki. Izvaja tudi meditacijo regresije – vrnitve v prejšnje življenje, opozori na vpliv staršev.   Transcendenca - presežnost je vir osebne transformacije, ki je v krščanstvu obrat h Kristusu (gr. metanoia). To, kar je v antiki predanost, je v krščanstvu poslušnost, ponižnost, služenje. Duhovna energija je spoznavna v beli svetlobi v nas. V krščanstvu je to Sveti duh – podoba goloba. Ta pride, ko smo nanj pripravljeni. Ogorevc združuje več duhovnosti v eno: prvobitno šamansko in rusko duhovnost. Podobno kot Braden zagovarja tudi Ogorevc božansko kvantno matriko. 

(Ne)zavedno bijemo boj na življenje in smrt. Duša se odzove resonančno na dobre in slabe vplive. Nenasilje (ind. ahimsa) je pogoj trajnosti svobode. Vedno je kdo manipuliral z našo zasebnostjo, na vasi z opravljanji in stigmatizacija mi, danes pa tehnološko z dezinformacija mi. Najnevarnejši od vseh je prostor trpeče ignorance, ki vodi v nasilje, umore. V VB in ZDA in verjetno v Rusiji itd. je se mnogi borijo za svoj kult osebnosti. Avtokrat v 21. stol. Rad sproži atomsko bombo ali pa spodbuja kultno vero, za katero so ljudje pripravljeni umreti (npr. skrajna islamska država). Isaak Asimov je opozoril,  da je v ZDA kult ignorance doma. Vendar se je udi v EU ugnezdila ignoranca. Falun gong pomeni v kitajščini 'urjenje kolesa zakona' – telesa in duha.  Rimski državljan je s ponosom trdil civic romanus sum – sem državljan Rima. Podobno bi bilo treba Evropejcem danes reči 'civic europeus sum' in homo globatus sum'.  

V igri sta dva kralja, eden išče, kaj lahko vzame, drugi pa kaj lahko da. Svet je v občutljivem ravnovesju sil. Urbas meni, da so razsežnosti zlorab osebnih podatkov po reakcijah podobne reakcijam na podnebne spremembe. Opazimo jih šele v ekstremnih primerih. Večina meni, da gre le za zmanjšanje izpustov količine TGP. A pogosto ne vidimo neposredne povezave med podnebnimi posledicami in našim ravnanjem. Celo Ojdip na Kolonu prepozno uvidi posledice svojih pregreh, da je ubil očeta in spal z materjo.  Zgodovinar Snyder je povzel svoje raziskovanje v sklepu: ljudje dobro znamo lagati in dobro ubijati. Zelo težko pa je priznati, da smo ubijali zaradi laži. Ustrahovanje pred genocidnimi težnjami nasprotnika je opravičevanje (lastnega) genocida.  
 
Kooperativna odgovorna svoboda je v samoomejevanju partikularnosti v imenu univerzalne resnice. Danes v svetu kar mrgoli absolutizacij partikularističnihn interesov, vsiljevanj svoje volje, omejevanja svoboščin in pravic, zasužnjevanja,… emancipatorična pedagoška praksa bi se morala distancirati od preteklih travm, napačnih zgodovinskih odločitev. S postmoder ni mi sredstvi se zgodovina, ki naj bi jo bilo po Fukuyami konec, ponavlja v še hujši obliki. S tem, ko je človek le proizvodni potrošnik je ujet v materialno sfero brez duha. velesile izven EU skušajo države EU omejiti, ker ne prištevajo okoljskega davka med proizvodnje stroške. 

Kognitivna znanost podpira tako delo na sebi kot nove procedure v šoli. Ogorevčeva Os sveta (lat. axis mundi) je v bistvu antropološka vertikala. Obsega tudi horizontalo, ki so drugi ljudje. Spominja na krščanski križ (lat. crucis). Vedno nam prav pride za uravnoteženost, učinkovito delovanje itd. Vendar mu do tega manjka krščanska doktrina. 

Kognitivna znanost podpira transformacijsko šolo, ker zagovarja interaktiven odnos z okoljem tako kot sistemska teorija. V bistvu gre za ustvarjalno, raziskovalno učenje v primernih –učnih okoljih. Rutar zagovarja našo odprtost do sveta, generično kulturo (fr. culture generale) gre za demokratično državljanstvo in svetovljanstvo, samostojno, kompleksno kritično mišljenje, šolo dialoga v stilu sokratske učene nevednosti, humane vrednote, ki slonijo na empatiji (razumevanje drugega, resonanca, identifikacija z njim), ki sloni na zrcalnih nevronih, sočutju oz. pomoči in osebnem dostojanstvu, po katerem smo cilj in ne sredstvo. Imamo razložene metakognitivne strategije. Človek je simbolno bitje, ker so za nas najpo membnejši pomeni.  Poudarja etičnost kurikula in učenja kot osnovo vsega komunikativnega delovanja. Je šola življenja, kjer je vse novo. Učimo se za reševanje realnih problemskih situacij, veščin za reševanje medosebnih konfliktov. Epizodični spomin je namenjen konstruiranju novega, semantični pa na rekonstukciji znanega. Možgani uživajo v interdisciplinarnosti, ki presega zahteve delovnega mesta (str. 77). To je šola (samo) spoštovanja, samoizraznosti in samouresničevanja, dobre športne kondicije z ustrezno prehrano, veliko gibanja in razmišljanja, ki ga je skoraj vedno premalo. Ne smemo pozabiti na spoznavanju samega sebe, prednostih - talentih in slabostih. Gre za šolo nenehne vaje.         

V vseživljenjskem učenju posameznik morda ve več, vendar pa tudi v kvalitativnem smislu. Po sebi vem, da delam nove povezave, sinteze, čeprav vem količinsko manj kot po končani fakulteti. Odpadlo je znanje, ki ga ne rabim. Cilj učenja je raziskovanje najnovejših znanstve nih spoznanj (Rutar, 80). To zveni preambiciozno. Ostaja odprto vprašanje, do česa lahko pride učenec na posameznih stopnjah šolanja. To terja odprt, personaliziran kurikul. Morda bi lahko naša šola nekatere najboljše metode in načine organizacije drugih šol po svetu npr. finske po izmenjavi učiteljev. Brez neposrednega vpogleda v drugačno edukacij sko prakso tega  skoraj ni mogoče implementirati. Na koncu knjige najdemo pregled načel finske šole. To je napotek za mednarodno sodelovanje šol in izmenjavo izkušenj. Šole bi se morale mednarodno povezovati in ne le sodelovati na testih znanja in kompetenc (PIRLS, PISA, TALIS itd). Je tudi napotek za timsko poučevanje. Obenem gre za poučevalne stile VAKOG, da vsak dobi informacijo v svojem prevladujočem jeziku. Ob možgansko priporočenih interdisciplinarnih povezavah se sprašujemo, čemu so potrebni predmetni kurikuli. Kako naj učitelj učencu dovoli, da ga presega, da lahko oceni pri učencu tudi to, česar še sam ne zna? Ali naj učenec sam poišče drugega učitelja, ki bo lahko ocenil njegovo reševanje problemov? Rutar se zaveda, da imajo sklepanju tudi stranpoti in so zmotna. 

Kognitivna šola naj bi razvijala potenciale za humano politiko kljub današnji realni politiki skoraj neomejenega razvoja tehnologije in orožja. V njej naj ne bi bilo agresije mladih, ker strah spada v reptilske mož gane, ne v neokorteks. Vsi problemi so rešljivi s celostnimi pristopi. Naša dolžnost je, da skrbimo za svoje zdravje in da spoznavno-etično delujemo v smislu uporabe v praksi.       

Učitelj naj spodbuja učenčevo radovednost v smislu strasti do učenja. Vodi učenca do konceptualnega razumevanja, ustvarjanja dobrega učnega okolja z argumentiranjem za in proti in avtorefleksije oz. evalvacije doseženega. To delno spominja na De Bonovih 5 prstov rumene revolucije. Možgani se interpretativno samoorganizirajo v pomenih (avtopoeza), 'povezujejo simbolne sisteme, jih preoblikujejo na novo, nečemu se pa odpovedo (Rutar, ibidem, str. 87). Značilnosti razmišljanja so: kognitivno reprezentiranje, sklepanje, nadzorovanje samega sebe (self-monitoring) (str. 90). Sokratski seminar je v 1. diskusiji o prebranih knjigah in filmih, 2. o drugih dokumentih in 3. pisanje ter  komentiranje blogov. Pisma bralcev med drugim služijo temu, da komentatorji določenih avtorjevih tem na zastavljena nova vprašanja poiščemo še nove odgovore, ki izpostavljena stališča dopolnju jejo ali spodbijajo. Tudi šola lahko organizira krožek 'pro et contra'. Tako se ideje prevrednotijo. Možgani že na začetku selekcionirajo informacije, ki tako ne postanejo sestavine epizodnega spomina. Šola učenčevo pozitivno naravnanost razvija z načini predstavljanja novih vsebin in novih vprašanj po njih. Tako tudi znane zgodbe preoblikuje mo za nove zgodbe. Takšno funkcijo imajo tudi dejstva, dogodki. Reinvencije znanja so možne v 'demokratičnem učenju'. Bodoče učitelje bi že na Pedagoški fakulteti morali natrenirati drugače pedagoško delovati kot so navajeni dosedanji učitelji.
  
Transformacijska šola rabi še dodatne družbeno-politične oz. organizacijske okvire (finance, promocija navzven, predmetnik in urnik, vodstvo) kot za transformirano osebnost. Šola je zanjo pomožni okvir. Prav je, da šolo vodijo že transformirane, zrele osebnosti. Da so zgled tistim učencem,  ki to želijo postati. Osebno se transformiramo na formalen, neformalen in informalen – priložnostni način. Osebna transformacija v šoli zadeva učenca in učitelja v različnih poučevalnih in učnih stilih, šolski in razredni klimi, motivaciji za različne vrste učenja in znanja. Osebna transformacija je plod osebnega življenjskega stila. Je plod optimali zacije energije, stalne vaje v pridobivanju novih samoregulativnih znanj in veščin, pravilne drže telesa, osebnega poslanstva - misije. Potrebno je navdušenje za samooblikovanje duhovne ravni kot transcendence.  Za javno šolo osebna transcendenca ni nujno potrebna tako kot je za katoliško. 

Transcendentna duhovnost predpostavlja možne izkušnje tudi onkraj mojih izkušenj in izkušanj drugih. Končni cilj učenja je sodelovanje, vzajemno podpiranje in izmenjava znanja z delitvijo odlik in zmožnosti (Rutar, 2019, 55).  Na tem utemeljuje Derrida (2000, 467) neskončno odgovornost, kar pomeni utopičnost. To je sicer etični paradoks, na katerega pristaja tudi Levinas.  

Učenec in učitelj morata verjeti v kritično spoznanje resnice, v modrost in v epistemično dobro, ki je obenem etično dobro. Duša naj bi se očistila os sodobne sofistike. Sledenje množici ni ustrezno. Zest je za pozitivne psihologe okrajšava za veselje in zavzetost.  	 

Metakognitivno znanje je učenčeva refleksija o tem, kako se uči in zajema vpogled v kogni tivne strategije in v njihovo učinkovitost. Metakognicija zajema razmišljanje o samem razmišljanju in izboljševanja učenja, ki ga omogoča plastičnost možganov (Wilson, Conyers, 2016, str. 25). Le tako postaja šola kraj demokratičnega izobraževanja (Rutar, 2017, str. 10). Katere so metakognitivne strategije? 

Metakognitivno pomeni, da vem, da vem! Sodobna kontemplativna pedagogika ima štiri cilje: 1. učenje za blagostanje; 2. učenje za etiko; 3. učenje za sočutje; 4. učenje za globalno pravičnost (povzeto po Kahane, 2009; Grace, 2011).
 
Pathways thinking je procesni način razmišljanja, s katerim učenec ustvarja poti do želenih ciljev (workable routes to desired goals) (Lopez (ured.), 2008, str. 30). Učenec naj bi se  oblikoval v vedoželjnega popotnika, ki ve, h katerim virom se mora usmerjati, da bi poveče val kompleksnost tega, kar že ve, in da bi se usmerjal k resnici. Popotovanje razumemo kot  učenje o spoznavnih procesih in tematsko povezovanje: umetnost, znanost, matematika, filozofija; · poučevanje o dobrih medmrežnih straneh, ki se nenehno osvežujejo in ponujajo nova spoznanja; brskanje po knjigah za neodvisno branje (ne le po knjigah, ki jih priporo čajo učitelji); · seznanjanje z znanstvenimi eksperimenti in znanstvenim načinom razmišlja nja; · vrednotenje procesov učenja in metakognitivno učenje; · spoznavanje lastnih moči/ odlik (strenghts). 

Pri spoznavanju učenčevih moči/odlik, mislimo zlasti na: · povečano zavest o lastnih talen tih, darovih in zmožnostih; · večje zmožnosti za neodvisno življenje; · povečano samozaupa nje in samovrednotenje; · optimistično razmišljanje o prihodnosti; · večjo motiviranost za doseganje ciljev; · večjo odgovornost za lastno vedenje in delovanje; · boljše razumevanje medsebojnih odnosov in prepoznavanje zmožnosti drugih ljudi; · večjo empatijo oziroma zmožnost za empatijo (cf. prav tam, str. 27-28). Na orisanih poteh učenci krepijo samospoš tovanje in povečujejo učinkovitost (self-efficacy), kar pomeni močnejša prepričanja o lastnih zmožnostih. 

Transformacijska šola ni samo alternativni razvoj javne etatistične šole, ampak je tudi privatna alternativa javni šoli, ki pa jo zaradi obsežnosti specifične tematike na temmestu ne bomo analizirali.  

Cilj učenja je nadaljnje učenje, ki prehaja v vseživljenjsko. Na metakognitivni ravni in v skupini se učenec uči kar najbolje učiti v svojem stilu. V diskusijskih skupinah – bralnih krožkih se učimo, kako brati isto knjigo še na drugačne načine. Škoda je, da Rutar (2017) ne navaja formativnega ocenjevanja, ki ga nekatere šole že prakticirajo, kot spodbude za učenje. Knjiga vsebuje tudi vprašalnik oz. evalvacijski list, po katerem učitelji preverjajo, v kolikšni meri uvajajo nove pristope. Sem bi sodilo tudi timsko poučevanje, ki bi učitelje spodbujalo k boljšemu poučevanju.  

Videti je, da se omenjena knjiga (Rutar, 2017) nanaša na vse vrste osnovnih šol. Nanjo se nanaša tudi nova taksonomija (Marzano in Kendall, 2007), ki se nanaša na iskanje, razume vanje, analiziranje. Cilj izobraževanja naj bi bil znanstveno razmišljanje (scientific reaso ning) (Rutar, ibidem 118). Tudi Zora Rutar Ilc meni, da je šola lahko obenem prijazna (well being) in zahtevna. Kaj vsebuje metakognitivna refleksivna intencionalnost? Da imamo mnenja o mnenjih in prepričanja o prepričanjih (Graham, Neisser, 2000). Namesto priučene  nemoči naj bi šola opolnomočila učence za moč naučenega optimizma.       

Učenci se še premalo učijo v šoli metakognitivnih strategij (glej tabelo na str. 98 povzeto po Blummer, Kenton, 2015). Med nje sodi tudi spreminjanje zornih kotov mišljenje kar je več perspektivno mišljenje. Loti se nove teme, opazuje svoje miselne procese. Učenci se lotijo tudi nove komponente raziskovanja. Učenci ugotovijo, da znanje podpirajo močne ideje, ki so družbeno pomembne. Šele to jim omogoča, da razumejo njihov pomen v realnem svetu. 
Možgani se hitro prilagajajo, vendar pa se tudi vračajo v začetna stanja. So kljub plastičnosti sorazmerno stabilni (Rutar, ibidem, 99). Učiti se je treba za globalno pismenost in pravičnost. Visoke kognitivne zahteve šole ne smejo biti grožnje, ampak izzivi. Vedno znova ugotavljamo, da je šola še preveč transmisijska. Indikativno je, da tudi sedaj, ko vemo, da možgani prevelike količine podatkov ne predelajo, šole ne usmerjamo k 'manj je več'. Ekonomski sistem sodobnih držav je nastavljen na količino – gospodarska rast, več ur merljivega dela, več potrošnje, več atomskega oboroževanja. Rutar je očiten zastopnik divergentnega učenja in mišljenja. Morda ni jasno, da personaliziran kurikul lažje uresničujejo privatne šole kot javne. 

Seligman in Peterson (2004) sta izpostavila naslednjih 6 kreposti (virtues), ki naj bi jih ljudje še krepili in tako razvijali moči ali odlike (strengths): vednost in modrost; pogum; humanost in ljubezen; pravičnost; treznost (temperance) in transcendenca. Slednja pomeni preseganje partikularnosti v univerzalnem. Kot Kahneman (2016) tudi drugi avtorji zastopajo razlike in povezave med hitrim- intuitivnim in racionalnem – počasnem razmišljanju.   

Videli smo, da ima v transformacijski šoli filozofija s praktično modrostjo osrednje mesto. Takšna šola v tem smislu 'plava proti toku', saj tako kot Sokrat v Stari Grčiji postavlja današnje manire ne-mišljenja pod vprašaj. Bodoče učitelje bi že na Pedagoški fakulteti morali navaditi drugače pedagoško delovati kot so navajeni dosedanji učitelji. Jelenc (2019) se še vedno zavzema za to, da bi postala strategija vseživljenjskega učenja (2007) vladni program. To idejo bi Pediček podprl v imenu človeka kot edukacijske celote.  

Možno je razumeti novosti šole s spoznanji kognitivne znanosti kot obogatitev staro grške paidea, za kar se je zavzemal tudi Pediček. To pomeni, da se učence usposobi ta modus vivendi v naravi, skladnost z njenimi zakonitostmi in s samimi seboj.  Obenem bi v takšno demokracijo spadala aristokracija – oblast najboljših s stremljenjem po lepem, dobrem in resničnem. Politika pa naj bi postala humana on ekološka, kakor smo jo opisali v 6. poglavju.   

Odprto vprašanje je. ali je transformacijska šola v Slovenije lahko pogoj odlične univerze. S tem vprašanjem se nismo ukvarjali, ker bi presegel okvir naše raziskave. 

3. Razlikovanje med staroselskimi in krščanskimi značilnostmi duhovnosti 

Že od neolitika dalje je jasno, da je treba bogovom darovati, jih prositi, nositi nakit in hrano, da jim dokažemo, da so več od nas. Vendar pa ta božanstva do nas ljubeča, ampak arogant na.  Zato se tudi krščanskega Boga postopoma osvobaja inkvizicije, janzenizma, zadoščenja za ljubezen. Šele tako lahko zadovoljimo socialne, moralne potrebe. 

Mnogi se tako kot Freud (stoiki, Feuerbach, Darwin, Heine) odpovedo osebnemu bogoiska teljstvu, ker ostanejo pri zanikanju Boga, ker jim ga niso predstavili njihovi starši. Najdejo nadomestke v znanosti, obrti, poslovanju, kmetovanju, itd. Podobno tudi 'uradni nedeljski verniki' samo sledijo ustaljenim navadam oz. ritualom.  Tem ustreza konservativna cerkvena avtoriteta t.i. 'ordnunga'.  Zadovoljijo se z nepopolno antropološko vertikalo in se ne pritožujejo, da so namerni duhovni reveži. Posledično se odpovedo tudi globinskemu učenju – 'odrinite na globoko'. 

Za staroselce štejemo vsa predkeltska ljudstva, ki so živela na našem ozemlju. V antičnih virih so navedeni Japodi (Ilirsko pleme) in Histri,  kasneje, v 4.st.pr.n.št., pa so se jim pridružila Keltska plemena, ki so nanje naletela in se z njimi povezala. Dandanes je na Slovenskem zanimivo odkrivanje skrivnostne zapuščine naših zgodnjih staroselcev. Ti so imeli čisto svojo materialno in duhovno kulturo, ki jo poznamo predvsem po tradiciji postavljanja t.i. »velikih kamnov« ali na kratko megalitsko kulturo (od 5.000 -1.500 pr.n.št.), ki se je širila po celotni zahodni Evropi. Uvrščamo jo v mlajšo kameno dobo (neolitik) in bronasto dobo. Za to obdobje je bila značilna »revolucija« v poljedelstvu. In za dobro »kmetovanje« je bilo seveda potrebno upoštevati nebesne in zemeljske zakone. Z opazova njem neba so takratna ljudstva ujela ritem življenja, kar jim je prinašalo obilje pridelkov.

Da bi se staroselci povezali z dogajanjem na nebu, zato so začeli postavljati ogromne večmetrske kamnite bloke, ki so postali astronomski koledarji. Ti veliki kamni, postavljeni v krog, so pravzaprav odslikava ozvezdij. Z natančnimi postavitvami kamnov so lahko sledili sončnemu in lunarnemu gibanju, menjavi letnih časov, gibanju pomembnih ozvezdij in zvezd na nebu, kar jim je olajšalo vsakodnevno življenje in vpeljalo red. Lahko bi rekli, da je bilo zanje to tako pomembno, kot so za nas ure, zemljevidi, GPS sistemi in drugi elektronski pripomočki. Na kratko: s tem so dobili orientacijo v času in prostoru. Razumeli so, kdaj in kje vzhajata in zahajata sonce in luna, kdaj sejati in kdaj žeti, kdaj bo sušno in kdaj deževno obdobje itd.

Nekako v tem času so pričeli izvajati tudi obrede oz. kulte čaščenja. Rodilo se je verovanje in s tem priznavanje človeške majhnosti v velikem vesoljnem redu. Čaščenja in daritve nebu (božanstvom) in zemlji so bila zahvala ali pa prošnja za dobro letino, zdravje, plodnost … Zato so danes ti megalitskih krogi predvsem znani kot svetišča. Na teh mestih – ob kamnu v kamnitem krogu – pa so pokopavali tudi glavne svečenike, saj so verjeli, da bo njihov duh prešel v kamen in tako živel naprej ter pomagal in uslišal prošnjam.

V Sloveniji smo odkrili kar nekaj primerov takšne natančne odslikave nebesnih ozvezdij na zemlji:npr. Megalitska svetišča v dolini Gračnice je preslikava ozvezdja Orion, Megalitski krog pod Krnom preslikava velikega voza. Vedo, ki se ukvarja s takšnimi kompleksnimi raziskavami, imenujemo arheoastronomija.

Kaj pomeni, da so želeli preslikati red iz neba na zemljo? Kozmos dobesedno pomeni red. Zemlja pa predstavlja prostor kaosa, ki ga je potrebno u-red-iti. S tem, ko so s postavitvijo kamnov določili smeri neba in z neba preslikavali vidna pomembnejša ozvezdja, so lahko lažje nadzirali čas in prostor. Eden takšnih znanih primerov je angleški Stonehenge, znamenito megalitsko svetišče – razne linije, ki jih tvorijo pokončni kamniti bloki, odsevajo tako solarne kot lunarne orientacije. In prav takšna postavitev z vsemi natančnimi razmerji (pri obeh je tloris s premerom 31,4 m) naj bi bila pri “našem” megalitskem krogu pod Krnom, zato mu pravijo karslovenski Stonehange.

Poleg materialne kulture (megalitska svetišča), ki jo šele odkrivamo, so nam zapustili tudi duhovno kulturo, ki jo sedaj obuja slovensko društvo starovercev. Gre za t.i. revitalizacijo staroverske duhovnosti po slovanski mitologiji in ustnem izročilu. To je predvsem čaščenje zemlje – narave in neba. Prav poseben in zelo globok odnos so imeli do kamnov – velikih in majhnih, ki so bili nekoč pomemben del obredov.

Z našimi predniki pa se lahko najlažje povežemo, če se odpravimo kar na kraje, kjer so se v preteklosti dogajali obredi in čaščenja. Te točke so jame (npr. Babja jama, Ajdovska jama, …) ali pa posebni kraji, kot so npr. Megalitski krog pod Krnom, energijski krog Javorje, Dunaj nad Krškim, Dolina Gračnice (Jurklošter) in drugi.

O staroselcih je malo natančnih zapisov, ki bi nam govorili o tem, kakšne običaje so poznali.  Delno si pomagamo s slovansko mitologijo, ki je vodilna nit v dediščino naših starih verovanj, saj vsebuje vse elemente povezave z zemeljskimi in nebesnimi božanstvi, ki so jih častili. Primerjamo verovanja drugih ljudstev sveta z našim ustnim izročilom in slovansko mitologijo.

Tako lahko odkrijemo zanimive podobnosti in celo začutimo pomembnost takšnih verovanj, ki so vsaj pri drugih kulturah še danes živa in vidna. Najbolj izstopajoči in danes široko poznani sta šamanizem in vračevstvo. Šamanizem je vendarle najstarejša religija in spada pod glavni religiozni sistem v Sibiriji in  Srednji ter Južni Ameriki. V obdobju Keltov je to pomembno vlogo šamana zasedal druid, pri nas pa, po ljudskem izročilu, kresnik, včasih tudi vedomec. Staroselske kulture so naši nezavedni arhetipi, ki jih le postopno odkrivamo. 

Kljub temu, da se s temi izrazi še nismo srečali, so te tradicije vtkane v našo dediščino in obujanje tega nam prinaša globljo povezavo z našimi predniki, ki nas učijo spoštovanja do narave, zemlje in neba. Tako se povežemo tudi sami s sabo, na nivojih, ki se jih v vsakdanjem hitrem ritmu sploh ne zavedamo.

Staroverci častijo slovanske bogove, kot so:  Svetovid,  Perun,  Svarog,  Mokoš,  Triglav,  Živa,  Morana, Jarilo, Veles, Rujevit, Stribog, Dažbog, Hors in drugi lokalni bogovi. Slovani se delijo na štiri velike skupine, Polabski Slovani, Vzhodni Slovani, Zahodni Slovani in Južni Slovani. Med temi skupinami obstajajo določene razlike v panteonih bogov, običajih in verovanjih. Večina  slovanskih starovercev časti tudi kult prednikov in kult vegetacije[op. 10] ter mitološka bitja, povezana z naravo in naravnimi pojavi. Slovanski staroverski prazniki so vezani na naravni potek leta, močno se navezujejo na gibanje Sonca in Lune, npr. zimski in poletni solsticij ter pomladno in jesensko enakonočje (ekvinokcij). Nekateri najpomembnejši staroverski letni prazniki; Velesov dan, januar-februar, Maslenica-Pust in Jarilov dan (21. marca).

Naše prednike in njihovo tradicijo še lažje začutimo, če se nanje spomnimo ali posebej praznujemo njihove običaje, ki so še živi in izvirajo iz predkrščanskega obdobja – npr. kurentovanje, kresovanje,  božič, ki predstavlja rojstvo sonca t.i. Svarožiča in drugi.
Kot vemo so staroselci izbirali točno določena mesta za izvajanje obredov. 

Zemlja je živ organizem in tako kot človek ima tudi zemlja svoje pomembne točke. Za lažjo predstavo jih lahko primerjamo z akupunkturnimi točkami tradicionalne kitajske medicine, to so »tsubi«, in kanale po katerih teče vitalna energija t.i. zmajeve črte ali »ledinke« – v tradicionalni kitajski medicini so to meridiani. Mreženje teh točk in kanalov daje zemlji eterično strukturo prav tako kot človeku.  Prav tako kot se po našem telesu pretaka kri, se po zemlji reke, morja in oceani. Tako kot diha človek, diha tudi zemlja. In tako kot ima človek sedem čaker, jih ima tudi zemlja (1. čakra: Grand Canyon, 2. čakra: Machu Pichu, 3. čakra: Urulu, 4. čakra: Glastonbury Tor, 5. čakra: Piramide v Gizi, 6. čakra: Gora Fuji, 7. čakra: Gora Kailash).

Zemlja lahko na določenih mestih vibrira z visoko frekvenco in te točke so nam poznane kot energijske točke, ki že tisočletja zdravijo in na splošno blagodejno vplivajo na nas in naše počutje, vendar le, če je frekvenca in pretočnost zemlje dovolj močna, da sproti pretvarja nesrečne energije. To so vedeli tudi naši predniki, zato so na takšnih mestih postavljali svetišča ali pa so jih jasno označili z naravnimi materiali (les, kamen), kasneje v zgodovini pa so prav na teh mestih gradili pomembne sakralne objekte.

Zemlja in narava (drevesa, kamni) nam dajejo podporo za bivanje in zdravje. Energijske točke zemlje nam pomagajo k boljšemu počutju in podprejo naše vitalne organe. T.i. dendro terapija ali terapija z drevesi pa nas pomirja in predvsem celostno napolni z energijo.  Kristaloterapija pa je zdravljenje s kristali in minerali, ki rastejo globoko v zemlji. Ti nas lahko očistijo, napolnijo, pozdravijo, zaščitijo, pomirijo, zmanjšajo duševne motnje itd.

Pri terapiji z drevesi pa je dobro vedeti, katera nas celovito napolnijo, katera nas zdravijo in podpirajo pri določenih težavah, nekatera pa nam lahko tudi jemljejo dobro ali slabo … Najbolj nevtralno in univerzalno drevo je breza, pa potem bor, bukev, hrast. Lipa je še posebej primerna za nosečke, kostanj pobira strahove, oreh pa naj bi nam črpal vitalno energijo …

Ker je slovenska  duhovna dediščina zelo bogata in ima veliko čudovitih in zdravilnih točk, ki nas lahko zacelijo in napolnijo z dobro energijo. Izvaja se projekt “Po sledeh starovercev in staroselcev”. S tem bi želeli obuditi staro duhovno dediščino naših prednikov, ki je bila zatrta od krščanskega obdobja naprej.

Dokler se ne zavedamo svojega 'hrepenečega krika po Bogu', težko razlikujemo kristjane od  nekristjanov. Razlikujemo jih le po zunanjih znakih, ne pa po notranji, duhovni vsebini. Frank (2018) napoveduje evolucijo duhovnosti, v kateri bosta vedno jasneje razpoznavni resnica in laž, svetloba in tema, dokler na koncu Bog ne bo ločil zrna od plev. Posameznik bo moral izbrati: kdor bo hotel pripadati skupnosti odrešenja, bo moral upoštevati življenj ska pravila, se učiti čistosti in biti stanoviten. 

Beseda 'duh' je v Svetem pismu prevod hebrejske besede rúah in grške besede pneúma, lat. spiritus, nem. Geist in ang. spirit. Večinoma se te besede nanašajo na Božjo dejavno silo oz. svetega duha. (1. Mojzesova 1:2) Vendar lahko v Svetem pismu pomenita tudi naslednje: Dih. (Habakuk 2:19), Veter. (1. Mojzesova 8:1; Janez 3:8). Življenjska ali gonilna sila v ljudeh in živalih. (Job 34:14, 15), Človekovo stališče. (4. Mojzesova 14:24). Duhovna  bitja, tako Bog kot angeli. (1. kraljev 22:21, pdč. op.; Janez 4:24). Za Gruna (2009) so angeli naši spremljevalci in dobrohotni vodniki. So glasniki drugačne, globlje resničnosti in nam naznanjajo božjo bližino, ki nam je v pomoč in nas ozdravlja. V nas želijo obuditi nekaj, kar v vrvežu vsakdanjika zanemarjamo ali pozabljamo. Razposajenost, treznost, samozaupanje, milina, pogum, odprtost, navdušenje, zvestoba, tolažba, zaupanje … 50 angelov nas uvaja v 50 drž, ki nas lahko navdihujejo na naši življenjski poti, da ob njih polno zaživimo. V carski Rusiji so v 19. stoletju gojili kulturo starčestva, menihov, ki so uvajali mladino v duhovno življenje. Najvidnejši predstavnik je bil Ambrozij Optinski kot podlaga za Dostojevskije vega starca Zosimo. 

V nas je skriti kot milosti kot oltar stika z Bogom. Od tod izvira mir. Za psihologe je to psiha, za teologe duša, za Junga nezavedno, za hindujce je atman, za budiste dharma, v novejšem času mu pravijo self – jedro, za Jezusa je središče ljubezni. Narava nastajanja je nenehno prekrivanje tistega, kjer začnemo, narava biti pa je nenehno spodjedanje tistega, kar ni bistveno. Živimo v nenehni napetosti med prikrivanjem in zbujanja v milosti v svojem jedru. (Mark Nepo po Naomi Premel Rachel, 2004, 250)   

Med šamanskim, krščanskim in znanstveno-kibenernetskim pojmovanjem duše ni bistvene razlike. Za vse tri usmeritve je duša večna. Večnost kot nesmrtnost pa je tudi onkraj življe nja in smrti. Tudi sodobni misleci ohranjajo vero v neskončnost. Brez svetosti življenja ni spoštovanja človekovega dostojanstva.  Ta se steka v zlato pravilo. Sledimo ljubezni do biti. Mirno sprejeti po Dostojevskem svojo smrt brez vstajenja ali z njim. Lacan, Miller itd. ponavljajo Descartesovo napako: ideja neskončnosti je neskončna ideja večnosti. Hribar meni, da to ni, ker je to ideja končnega bitja (Hribar, ibidem, 388).  Anselmov argument še velja, ker k bistvu Boga sodi nesmrtnost oz. večnost. Umiranje je moje, ker ni zamenljivo.                          

Gospod je videl, da na zemlji prevladuje človekova hudobija in mu je bilo žal, da je naredil človeka. Bil je žalosten v svojem srcu (Stara zaveza, 1. Mojzesova knjiga 6,5-6). Ni nenavadno, da človek ne zna realizirati svojega prvotnega stanja. Kot vemo, je že Mojzes naletel pri svojem ljudstvu na čaščenje zlatega teleta v duhu Mamona. Drago Jančar je pisal o Egiptovskih loncih mesa. Tedaj iz starega Egipta že prihaja diferenciacija dobrega in zlega duha. 

Thompson (2003) trdi, da človek v duhovnih izročilih išče načine, kako bi preobrazil um, telo in duha, se osvobodil smrtnosti, si pozdravil bolezni in se rešil trpljenja. To hrepenenje obstaja od najstarejših časov do danes na vseh celinah. Katere so te oblike, kakšne značilnosti imajo in v čem se povezujejo po podobnostih. 

Zanimivo je, da nekateri ne najdejo prek različnih intelektualnih sposobnosti poti duhovne inteligence (npr. Gardner, Goleman), drugi pa ne od duha navzdol (npr. mistiki, idealisti, Marshall-Zohar).  

V našem času se kažejo mnogi izrazi duhovnosti zunaj Cerkve in znotraj nje. Sodobno duhov no iskateljstvo išče osebno doživetje, izkustveno duhovnost, mističnost. Bistvena razlika nastopi, ali je to iskanje v smislu duhovnosti new age v širšem smislu ali v krščan stvu. New age je odprt za stare ezoterične tradicije in sodobno psihologizacijo duhovnosti, za azijsko kozmično duhovnost in zahodne zunaj krščanske tradicije, pa tudi za nekatere vidike krščanstva. Pogosto je porabniško komercialen in plitev. Navadno nabor idej iz različnih virov povezuje na notranje neusklajen, sinkretistični način. Krščanska duhovnost pa ostaja trdno zasidrana v temeljno sporočilo evangelija. 

Vse duhovne tradicije vključujejo v svoj nauk transformacijske modele osebnosti, ne da bi jih tako imenovale. Zato jih je več kot je transformacijskih šol. V zgodovini filozofije je primat duhovnosti pred materialnim svetom poudarjal idealizem. 

Od antike dalje se zavedamo soobstajanja različnih duhovnosti. Še danes različne verske sku pine zastopajo različne duhovnosti. Eseni so obravnavali svoje obdobje kot obdobje čišče nja in preizkušnje; v njem naj bi prišlo do velikih nasprotovanj. Vedno jasneje bosta razpoznavni resnica in laž, svetloba in tema. Človek mora izbrati: kdor je hotel pripadati odrešitveni skupnosti, je moral upoštevati življenjska pravila, se učiti čistosti in biti stanoviten. Esenom je bilo jasno, da lahko le božja milost pelje k Svetlobi. V letu 1947 so odkrili esensko sporočilo Kumranskih zapisov: pripravi se na prihod Odrešenika. Usmeri svoje hrepenenje na prinašalca rešitve! Opravi svojo nalogo! To je tudi bistvo esenskega nauka. Niso se navezovali na Kristusa, ampak na Staro zavezo, Toro in Zaratustro. 

Duhovnost takšno ali drugačno stanje duha zaradi tokov zavesti s skušnjavami in spreminja nja realnega sveta ni statično. Napreduje ali nazaduje, postaja dobro ali se prepušča zlim duhovom. Zato je potrebno njegovo nenehno ocenjevanje, diagnosticiranje, prognoziranje, zbujanje oz. čuječnost.  Potrebno je nenehno izpraševanje lastne vesti kot orodja smisla in moralnega arbitra. 

Na svetu obstaja nekaj skupin, ki trdijo, da so nasledniki antičnih esenov. V Sloveniji so psevdo-eseni zbrani v Slovenskem društvu za psihične raziskave, ki ima sedež v Horjulu. Njihova prizadevanja so usmerjena k pravičnosti, varovanju narave in miru.

Duhovna inteligenca po Marshalu in Zoharjevi (2004) pomeni biti kreativen, strpen, sposoben spreminjati pravila in situacije, spraševati se, kdo smo in od kod. To je specifično le za človeka. Življenjski smisel povezuje duhovne vrednote. Za obstoj duhovne inteligen ce sta avtorja našla dovolj dokazov v psihologiji, antropologiji in kognitivni znanosti. Z duhovno inteligenco razvijamo zmožnost za ustvarjanje smisla, vizij in vrednot ter sposobnost njihovega doživljanja. Omogoča nam, da lahko sanjamo in k nečemu težimo. Prav na duhovni inteligenci temeljijo naša prepričanja, vloga prepričanj in vrednot pri naših dejanjih ter pri oblikovanju našega življenja. Avtorja izhajata iz starodavnih modrosti, ki so bile duhovno bogate in še močno vplivajo na današnji čas.

Darja Kobal Grum in Janek Musek (2009) dokaj široko in sistematično razlagata raziskovalne probleme in pojmovanja motivacije s stališča bioloških, bioevolucijskih, psihodinamskih in vedenjskih perspektiv, ki so pred fenomenološkimi in humanističnimi razlagami. Nadalje se učbenik poglablja v kognitivne teorije, pri čemer se, po prikazih zgodnjih kognitivnih teorij pomudi pri sodobnih kognitivnih perspektivah motivacije, kot so socialno-kognitivni pristopi, cilji, ideali in vrednote ter sebstvo in samopodoba. Upoštevata nezavedno in zavestno dinamiko motivacije, ter motivacijskih zapletih ob duševnih obreme nitvah, razreševanju konfliktov in spoprijemanju s stresi in krizami. Bralec pogreša njeno duhovno razsežnost, ki ostaja le implicitna. Tako ostaja odnos med duhovnimi vrednotami in motivacijo za njihovo (samo)uresničevanje netematiziran. 

Zohar in Marshall (2006) izpostavljata naslednja posvetno duhovna načela upravljanja organizacije podjetja in življenja: 
1. načelo samoorganiziranja, 
2. načelo omejene nestabilnosti, 
3. celovito pojavljanje po načelu prepletanja notranjih delov, ki niso ločeni eden od drugega,
4. načelo prilagodljivosti, po katerem se uči iz lastne prihodnosti, načelo razvojnih mutacij, 
5. načelo raziskovanja lastne prihodnosti in ustvarjanja v skladu z njo, 
6. načelo vnovične presoje glede na spremenjene zunanje okoliščine, 
7. načelo urejenega kaosa. 
Togost, ki je bila tako značilna za nekdanje ustanove, se umika inovativnim podjetjem. Podjetnost je zaželena lastnost sodobnika. V finskih šolah jo učijo tudi v šoli. Ta načela so vsebovana v 12ih lastnostih duha kot so spontanost, vizija, občutek povezanosti, sočutje, neodvisnost od polja, odgovorno utemeljevanje svobodnih odločitev, sposobnost preoblikovanja, korektivno učenje iz napak, skromnost in poklicanost. To so pogoji nastajanja in funkcioniranja duhovne kulture. 
Osnova teh lastnosti je duhovni kapital oz. kvocient zanju po formuli inteligenčni kvocient in emocionalni kvocient (IQ + EQ = SQ) celotni sklop duhovnih vrednot. Menim, da je duhovna inteligenca rezultanta vseh inteligenc, sicer je okrnjena. Današnja kompetenčna javna šola je premalo 'organizacija smisla' zato, ker ji manjka duhovnih vrednot, smisla in modrosti. Včasih zaradi težnje po pravnem redu zavrača smisel odnosov. Očitno je spontanost, ki smo jo opisovali kot intuitivni model reševanje nevroz posameznika, pomembna tudi za podjetje. 
Običajno navajamo naslednje značilnosti (posvetne) duhovnosti: samozavedanje, presežnost (transcendenca, transcendentalnost), povezovalnost oz. integrativnost, svetost, celovitost, večnost, nematerialnost oz. nadnaravnost, absolut. Prevladovanje posvetnega duha je prevladovanje poganstva in profanosti – nesvetosti. V bistvu nam šola, služba in trgovci narekujejo, kaj je za nas (ne)potrebno in kako naj avtobiografsko pišemo svoje življenje. Nietzsche bi to opredelil kot preveč človeško (alzumenschliches). Trdi totalitarizmi so premalo človeški, ker ne priznavajo niti človekovih pravic, mehki so pa preveč človeški, ker z obljubami raja na zemlji in ponudbami 'prihrankov s karticami zvestobe' tlakujejo pot v pekel. Demoni vedo, da njihova vera v dobro človeka ni po meri Boga. Zato skrivaj obupujejo.  (Hadjadj, 2012, 2018). Krščanska transcendenca pa vključuje 'upanje proti upanju' t.j. proti brezupu. Res je, da stigmatizirane osebe praktično ne morejo uspeti, vendar pa lahko 'uspešno umrejo' v smislu 'blagor žalostnim, kajti potolaženi bodo'.        
Utopična vera v dan svobode. Tako naj bi bila samostojna Slovenija uresnićitev tisočletnih sanj. Dobro je tudi nekaj skrivnostnega - mističnega. Vidimo ga, če smo dovolj potrpežljivi. Topos njegove utopije je srce, ki ni od tega sveta. Po naravi smo moški baje nasilni, ženske pa trpijo, kadar je obratno, je to statistično nepomembno. Bistvo vere je, da veruješ, četudi ne verjameš, da slišiš neslišno in vidiš nevidno. Heidegger skuša vso neskončnost razgaliti v končnosti, krščanstvo demitoligizirati, sicer demistificirati.  Drugemu pustimo biti. Bistvo niča je dogodje? Nesmrtnost je v služenju višjih smotrov in v prihodnjem onostranstvu, eksplozija radosti. Večno življenje je novo duhovno in telesno življenje v nevidnem svetu.   Asimetrija med nami bo postala ekvivalenca. Nič ni vedno v funkciji dobrega. Heidegger v Pismu najprej kritizira antropološki humanizem, nato se zanj zavzema v smislu govorice in hiše biti, človeka kot pastirja biti. Ne smemo izgubiti izpred oči, da je Bog najskrivnostnejša svetost pred vsemi svetniki in posvetno svetim. Vidimo ga, če je dovolj potrpežljiv topos njegove utopije, je srce, ki ni od tega sveta.  

Vera anticipira pozitivno mišljenje o dobrem izidu. Nihilizem je najbolj oddaljen od resnice. Ker je mračni nič od hudiča. Navidezna zunanja varnost s strani opazovalca je dejansko oblika izpostavljenosti, ker zaradi strahu pogojuje slabo vest. Kot je pokazal W. Glasser le tedaj izbiramo, ko kontroliramo sami sebe. Bog pride k sebi skozi izgubo sveta.  Na ozadju niča kot iracionalnega se zasveti visio beatifica.  

Kos (1996) zelo dobro pozna pisne dediščine na slovenskih tleh od njenih začetkov, njene vključenosti v evropsko zgodovinsko realnost, od zasidrane rimske kulture do vključenosti Slovencev v kulturne stile in sočasne filozofske tokove. Odgovarja na vprašanje, katere temeljne silnice so nas oblikovale. Pokaže nam razvoj slovenskega srednjeveškega ljudstva do naroda in do državotvorne, duhovno in kulturno kompleksne nacije. Zavrača redukcije na enovito ljudstvo. Perspektivo pozitivnega razvoja slovenske nacije vidi v samorefleksiji pozicij dveh za nas temeljnih idejnih zgodovinskih tokov – katolištva in svobodomiselnosti. Ta naj bosta drug drugemu dialoško dopolnilo in ne več s stališča nacije destruktivni nasprotji kot Kosa interpretira Kristina Košič Humar.

Duh sožitja in sodelovanja je konspirativni duh človeka v nastajanju, zato tudi fenomeno logija nove vzgoje šele nastaja.  Ni bližnjic do duhovnih izkušenj. Na tečajih pridobimo le instant metode. New age je pravzaprav vera demonov, ki verjamejo, da bo pozitivno mišljenje človeka odrešilo. Pokazalo se je da negativna dialektika prav tako ne odrešuje, ker vodi do propadlih socialističnih revolucij. Potreben je iskren pogum z žrtvami, ne pa samo kazenske sankcije za državljansko  neposlušnost. 

Izhajamo iz predpostavke, da je duhovni smisel pomembnejši od materialnega blagostanja, paradigma življenja pred kartezijansko dualistično paradigmo in da je vera pred razumom. To resnico prinaša paradigmatski preobrat. Globalni in mentalni svet sta povezana, vsakda nje   delovno življenje pa je še vedno fragmentirano. Skušamo obuditi pojem kompleksnega spoznavanja razuma, kjer sodelujejo duh, intuicija, notranji čut, domišljija, spomin, čutni podatki.   Ljudje celo kot celovita bitja izkušamo delčke realnosti, izključujemo pa vse druge možnosti. Danes ne znamo več izkušati celote kot smo jo nekoč. 

Splošna raven duhovne inteligence je zaradi totalizirajočih učinkov novih tehnologij nizka. Živimo v duhovno otopeli kulturi, za katero so značilni materializem, preračunljivost, ozkosrčnost, individualizem, odsotnost pravega smisla, pomanjkanje domišljije, pomanj kanje predanosti, itd. za razvoj duhovne inteligence je odgovoren vsak sam, s čimer pogojuje nadaljnji razvoj družbe. Za kulturo zahodnega tipa, je zelo značilno teženje k takojšnjim učinkom, k materialnosti in k sebični manipulaciji s stvarmi.

Duh je notranjost, vera, Bog, življenje, luč, presežnost, svetost, nematerialnost, notranjost,... Ramovš  razlikuje med kozmološkim, antropološkim in personalističnim pojmovanjem duhovnega. Hegel je pisal o povnanjenju (nem. Entausserung) notranjega. Blochovsko bi rekli, da ne gre le spominjanje, ampak tudi za vizualno emancipatorično vizualizacijo upanja. Nekateri menimo, da je potreben v 21. Proces ponotranjenja tehničnih, ekonomskih in kulturnih dosežkov, ki niso nastale iz duha, ampak iz pozitivistične naravnanosti. Prevladujoči materialistični barbarski 'duh dobe' (nem. Zeitgeist) je ostal brez aristokrat skega duha, ki naj bi se tako dostojanstveno vrnil. 

Odprto vprašanje je, ali in v koliki meri vzhodno-zahodne mišljenjske transverzale prispe vajo k mednacionalni spravi in notranji spravi Slovencev. Že prvo poglavje o Razdvojenem ali enotnem duhu je antropološki poskus umeščanja razuma kot sistematične urejevane moči med duhovnost in čute. Dialog med razumsko znanostjo in vero je nenehno odprt. Vemo, da se odnos med njima zgodovinsko spreminja glede na odnos izključevanja in vključevanja. Lahko govorimo o veri v razum in o razumskem utemeljevanju vere. Razum in vera sta kompleksna in pluralno diferencirana pojma. Nemogoče je, da bi primerjali vse vidike obeh. Krščanstvo je duh trpečega veselja, vesele vesti v kontekstu ljubezni – agape, modrosti, božje pravičnosti, sočutja-sožitja, skratka vseh vrednot Svetega duha. 

Iz tega diskurza je razvidno, da potrebujemo redefinicijo duhovnosti na koordinatah križa: od znotraj iz potrebe po dihanju s svetom, od spodaj po popotovalnem izkustvu, s strani integra tivnega stika med vzhodom in zahodom in od zgoraj po božji milosti. To je cilj nove fenomenologije vzgoje duha, ki smo jo na tem mestu šele zasnovali. Večji del duhovnih kultur je še sestavina naše podzavesti, ki jo šele postopno odkrivamo.  

Musek meni, da človekovo duhovno delovanje vključuje njegov um, njegovo vest, intuicijo, različne vidike, oblike in stopnje zavesti. Sem sodijo motivi, ki urejajo človekovo osebnost no in duhovno rast, njegovo samouresničevanje in njegovo iskanje življenjskega smisla. Predstavniki te ravni so duhovni ideali in vrednote. To razsežnost označujejo duhovni in kulturni ideali, vrednote in nazadnje tudi tisti cilji, ki transcendirajo običajno eksistenco. To je posvetna raven duhovnosti, krščanska pa se začne z vero, upanjem in ljubeznijo. 

Verjetno smo Slovenci prevzeli razcepljenost (nem. Zerrissenheit) duha od nemškega kulturnega boja (nem. Kulturkampf) v 19. stoletju. Pri nas naj bi bil njegov protagonist dr. Anton Mahnič. Pri zdvomljenju (nem. Verzweiflung), kot sredstvu razdvojenosti, bi bilo treba razlikovati zdrav dvom od nezdravega. Toda tako razcepljeni kot so Britanci sedaj, ko so pred izstopom iz EU, še niso bili. Obhaja jih strah pred dolgoročnimi posledicami referenduma, ki naj bi predstavljal 'voljo ljudstva', a je ni. Razcepljeni so med dve stranki, ljudstvo in premierko Mayevo, med VB in Evropo. Podaljševalni roki 'izstopa' pomenijo odlašanje, hesitiranje, podaljševanje v 'regresus ad infinitum'. to pomeni, da bi odhajali tako, da definitivno ne bi odšli. Kaže pa na to, da so 's figo v žepu' v EU sploh bili. Niso preživeli svojega imperial nega občutka. To vmesno stanje (gr. metaxu) je nelagodno, je agonija odhoda, ki ni hkrati prihajanje do nečesa drugega, kar je Sloterdijk označil prihajanje do (novega) sveta in jezika.  

Harari (2018) se v 21-ih lekcijah za 21. stoletje navezuje na svojo knjigo Homo deus. Kako naj bi se človek osvobodil tehnološke diktature? Konec zgodovine je zanj preložen. Vpraša nje je, katere zgodovine. Če je mišljena pred-zgodovina nasilja, ki ni za skupno dobro po skupnem načrtu, je to več kot očitno.   

V Sapiensu smo spoznavali človeško preteklost, v Homo Deusu smo ugibali o prihodnosti na krilih inteligentne tehnologije, v 21 nasvetih za 21. stoletje pa se Harari osredotoča na največja vprašanja v sedanjosti. Kaj se danes v resnici dogaja? Kakšni izzivi in odločitve nas čakajo? Na kaj moramo biti pozorni? Ali imamo pred seboj klovne, ne pa resne politike? Kaj pomeni epidemija lažnih novic? Zakaj je liberalna demokracija v krizi? Se obeta nova svetovna vojna? Kako se upreti grožnjam Velikega Brata? Katera civilizacija obvladuje svet? Zahodna, kitajska, islamska? Podnebnih sprememb ne moremo ustaviti, ker so delno neodvisne od nas. Harari nam svetuje, kaj lahko storimo kot posameznik in svet. 

Če pomislimo, kaj vse bi se nam lahko zgodilo, kar nam je pretilo, a se ni, živimo v najbolj šem svetu. Naj bi politiki upoštevali stališča zgodovinarjev, pesnikov, filozofov, da bi vsi živeli bolj varno, produktivno. 

Naša vsakodnevna rutina vpliva na življenje ljudi in živali na drugem koncu sveta in neka teri osebni gibi lahko nepričakovano zanetijo ves svet; tako kot je samosežig Mohameda Buazizija v Tuniziji zanetil arabsko pomlad in tako kot so ženske, ki so javnosti zaupale svoje izkušnje s spolnim nadlegovanjem, sprožile gibanje #MeToo. Globalni procesi so za slehernega posameznika postali prezapleteni, da bi jih lahko razumel. Treba pa je verjeti, da resnico o svetu lahko spoznamo in se izognemo temu, da bi postali žrtev propagande in zavajajočih informacij. 

Harari (2019) verjame v človeka, a dobro se zaveda tudi njegovih slabosti. V bistvu verjame v vsa čuteča bitja in je tudi velik borec za pravice živali. Zelo dobro pozna zgodovino in zdi se mi, da mu je zato jasna tudi psihologija sveta. Ne razgreva in ne razburja, tako kot kakšen Peterson, nima se za guruja in njegove misli so sodobne in verjetne. Ljudje razmišljamo v zgodbah , in ne v dejstvih in številkah.

Že dolgo vemo, da je civilizacija brez duhovnosti na trhlih nogah (Husserl, Spengler, Žalec, itd.). Nekateri ekologi ne utemeljujejo podnebnih izboljšav v duhovnosti. Solidarnostna etika je primerna tudi na javno šolo. Pomanjkljivo je, da ekologi na zadnji konferenci v Katovicah (2018) niso utemeljevali izboljšav podnebnih razmer v duhovnem odnosu do svetega in sveta. Zukav se sprašuje pri duhovno partnerstvih zakaj, kaj, kako in kdo. Godina reducira dosedanje krhke odnose na 'imejmo se fajn' in na tržno ponudbo vedno novih možnosti. Po moje pa gre pri večji nestrpnosti žena do mož poleg sprememb v razumevanju moške in ženske vloge še za reagiranje na (bivši) patriarhat. 

Občutje smiselnosti je zadeva življenjske orientacije in življenjskega sloga, ki udejanja  duha radoživosti, ustvarjalnosti, odgovorne svobode. Zalokar Divjak (1998) nam govori kaj vse je pomembno na tej poti.

Ramovš  razlikuje med kozmološkim, antropološkim in personalističnim pojmovanjem du hov nega. Hegel je pisal o povnanjenju (Entausserung) notranjega. Blochovsko bi rekli, da ne gre le spominjanje, ampak tudi za vizualno emancipatorično vizualizacijo upanja. Mislim pa, da nas čaka v 21. ponotranjenje dosežkov, ki niso nastale iz duha, ampak iz naturalistične naravnanosti kot bi se izrazil Husserl. Prevladujoči materialistični barbarski 'duh' dobe (Zeitgeist) je bil brez aristokratskega duha. 

V 21. stoletju gre tudi za fenomenologijo duha kot diha. Škof (2012) primerja zahodno in vzhodno, krščansko in budistično etična izhodišča,  evropsko in indijsko etično naravnanost jo. Indijska etika ima svoj izvor v Vedah, v tem izvornem tekstu o življenjskem dihu, ki z navzočnostjo v našem telesu in v povezanosti z njegovim kozmičnim dvojnikom odpira, razkriva prostor neskončnosti v nas. 

Škof obravnava vprašanje medkulturnosti, čeprav je morda bolje govoriti o multinaturnosti. Izpostavi starodavni indijski pojem prane (življenjskega diha) kot na etično moč transfor miranja našega, zahodnega smisla nami. Na ta način drugače kot Kueng oblikuje  gradnike svetovnega etosa. Medkulturnost kot srečevanje v vmesnosti oblikuje na integrativen kozmopolitski način tudi  Komel (2012). Nacionalne politike danes padajo na izpitu iz sobivanjske atmosfere. Ljudem ne dajo dihati, zato ti protestirajo. Duh sožitja in sodelova nja je konspirativni duh človeka v nastajanju, zato tudi fenomenologija nove vzgoje šele nastaja.    

Vprašanje duhovnosti je v postmoderni zelo živo. V našem času se kažejo mnogi izrazi duhovnosti zunaj Cerkve in znotraj nje. Sodobno duhovno iskateljstvo išče osebno doživetje, izkustveno duhovnost, mističnost. Bistvena razlika nastopi, ali je to iskanje v smislu duhov nosti new age v širšem smislu ali v krščanstvu. New age je odprt za stare ezoterične tradicije in sodobno psihologizacijo duhovnosti, za azijsko kozmično duhovnost in zahodne zunaj
krščanske tradicije, pa tudi za nekatere vidike krščanstva. Pogosto je porabniško komercia len in plitev. Navadno nabor idej iz različnih virov povezuje na notranje neusklajen, sinkretistični način. Krščanska duhovnost pa ostaja trdno zasidrana v temeljno sporočilo evangelija. 

Živimo v prehodnem (postmodernem?) obdobju, v katerem še ni jasno, kakšna bo prevladu joča kultura prihodnosti. Razpeti smo med preteklostjo velikih ideologij, sedanjost zmanjša nja zaupanja v razum in v razvoj kot napredek in čas, ki prihaja.  Človek išče dušo (Jung) in duha (N. Berdjajev). Že kar nekaj mislecev je reklo, da bo 21. stoletje duhovno ali pa ga ne bo.   

Slovenci izpolnjujemo na duhovnem področju začasno praznino, saj je bila v socializmu tabu tema. V samostojni Sloveniji je vsak dan več literature, ki usmerja k višjim vrednotam človeškega bitja - k samoaktualizaciji, samozavedanju, osebnostni rasti oz. k duhovnemu razvoju. Osebne rasti (personal growth) v socializmu nismo poznali že zato, ker v t. im. brezkonfliktni družbi nismo priznavali konfliktov. Razne skupine prirejajo predavanja, seminarje in tečaje, na katerih p(r)odajajo t. im. višje znanje. Modno je meditirati, špekulirati o smislu življenja, zavedati se svojega bistva. Razne umetno formirane skupine pa ne morejo nadomestiti domače pristne skupnosti kot tudi ne občestvene. Očitno je, da tam, kjer ni pristnega srečanja med ljudmi, kjer ni priznanja, kako nebogljeni smo v svojem brezupu zaradi bolečin in trpljenja, tudi ni dosežene ravni esencialne človečnosti.

Izhajamo iz predpostavke, da je duhovni smisel pomembnejši od materialnega blagostanja, paradigma življenja pred kartezijansko dualistično paradigmo in da je vera pred razumom. To resnico prinaša paradigmatski preobrat. Globalni in mentalni svet sta povezana, vsakdanje   delovno življenje pa je še vedno fragmentirano. Skušamo obuditi pojem kompleksnega spoznavanja razuma, kjer sodelujejo duh, intuicija, notranji čut, domišljija, spomin, čutni podatki. Ljudje celo kot celovita bitja izkušamo delčke realnosti, izključuje mo pa vse druge možnosti. Danes ne znamo več izkušati celote kot smo jo nekoč. Izkušnja je za Hegla vse, kar je na življenjski poti pridobljeno (nem. Er-fahrung). Nekateri to razumejo kot epopejo – odisejado, drugi kot roman-reko, tretji kot dramo z dramaturškim delovanjem, četrti kot ustvarjalno poezijo …   

Splošna raven duhovne inteligence je zaradi totalizirajočih učinkov novih tehnologij zelo niz ka. Živimo v duhovno otopeli kulturi, za katero so značilni materializem, preračunljivost, ozkosrčnost, individualizem, odsotnost pravega smisla, pomanjkanje domišljije, pomanjka nje predanosti, itd. za razvoj duhovne inteligence je odgovoren vsak sam, s čimer pogojuje nadalj nji razvoj družbe. Za kulturo zahodnega tipa, je zelo značilno teženje k takojšnjim učinkom, k materialnosti in k sebični manipulaciji s stvarmi.

Odprto vprašanje je, ali in v koliki meri vzhodno-zahodne mišljenjske transverzale prispevajo k mednacionalni spravi in notranji spravi Slovencev. Stalno smo pred dilemo razdvojenega ali enotnega duha. Dialog med razsežnostmi razumske znanosti in pristne vere je nenehno odprt. Vemo, da se odnos med njima zgodovinsko spreminja glede na odnos izključevanja in vključevanja. Lahko govorimo o veri v razum in o razumskem utemeljevanju vere. Razum in vera sta kompleksna in pluralno diferencirana pojma. Nemogoče je, da bi primerjali vse vidike obeh.  

Osebnostno in duhovno rastemo, ko predelujemo svoje nezavedne vzorce. Otroci nam marsikaj potegnejo iz globin. Ko vzgajamo njih, vzgajamo tudi sebe. Gre za našo duhovno odprtost ki pogojuje odprtost drugih do nas. Samo-skladni cilji so tisti, ki izhajajo iz naših najglobljih teženj.   

Za duhovnost je bistven lastni angažma tistega, ki jo izvaja. Birokrat ne bo imel političnega predpisa, učitelj praktik pa ne praktičnega navodila. Repar (2012) govori o demonični neodgovornosti volje do tehnologije politične premoči. Gre za tehnokracijo. Menim, da je pomembno razlikovanje duhov (npr. po Hadjadju) in izbira s sledenjem pravega duha.  

Zakaj se odpovedujemo dobrim delom? V srednjem veku so govorili: vemo, kaj je boljše, a delamo slabše. To je zato, ker smo neiskreni do sebe, nedosledni, malomarni, zapeljani v  nekatere smrtne grehe, kjer izstopa lenoba, pohlep, nečimrnost. slabe navade, togost oz. neprilagodljivost, neempatičnost, nesočutnost, sebičnost, nestrpnost so znamenja pomanjkanja notranje discipline. Kriterij razlikovanja duhov je vest. Treba je gojiti tenkočutnost zaznavanja tega, kar se dogaja. Jezus nas je ozmerjal s hinavci. Vreme znamo napovedovati, medsebojnih odnosov pa ne. Demoni nam privabljajo številne alibične argumente. Tayloristična delitev dela nam je privedla detajlizem, kjer vsak opravlja samo določeno operacijo in zaradi posameznih dreves ne vidi gozda.   

Ne obstajajo samo religijski koncepti duha, ampak obstajajo tudi sekularni koncepti du ha. Kroflič v svojem tekstu povzame misel, ki je povzeta po angleškem teoretiku (White 1996), ki jo je le-ta povzel po publikaciji Britanske zveze humanističnih znanosti (The Human Spirit, BHA, London 1993), da so sekularni koncepti duha tiste dimenzije človekove duhovnosti, ki so skupne humanistom, teistom, agnostikom in ateistom. Kako opredeliti sekularni koncept duhovnosti? Sekularno duhovnost opredeli Kroflič v svojem tekstu, opre delitev je ponovno povzeta po angleškem teoretiku (White 1996), ki jo je le-ta ponovno povzel po publikaciji Britanske zveze humanističnih znanosti (The Human Spirit, BHA, London 1993) z naslednjimi predikati: stremljenje, moralna občutljivost, kreativnost, ljubezen, prijateljstvo, čutenje narave, čutenje  človeške lepote, znanstvena prizadevanja, umetniška prizadevanja, hvaležnost, čudenje, intelektualni dosežki, fizična aktivnost, (samo)premagujoče trpljenje, nesebična ljubezen, smisel in vrednot, ki opredeljujejo naše življenje. Paradoksalnost ljubezni je v tem, da s pozabljanjem nase doživimo polnost svojega življenja in z umiranjem nastaja novo. Ker je negotova, vključuje neprestano podporo. Ali se da izkoreninjenega človeka zopet zakoreniniti, 'vsaditi' v zemljo.

Vendar to ni edina opredelitev sekularne duhovnosti. Kosovel opredeli religijsko in se kularno duhovnost, opredelitev je povzeta po angleškem teoretiku C. Becku (Education, Spirituality and the Whole Child, London 1996), z naslednjimi predikati:
zavestnost, širina pogleda, holistični pogled, integracija, sposobnost čudenja, ki je izvor filozofije in verovanja, hvaležnost, upanje, pogum, energija, iz-ločenost, znati sprejema ti (sočutje, empatija), ljubezen, prijaznost. Nekatere izmed njih se dajo združiti npr. ljubeča prijaznost (ind. metta)

Homo spiritualis kot homo culturalis je karizmatična osebnost, ki je lahko pod vplivom Svetega Duha. »Duhovno bistvo človeka«, pravi Gazali, »je podobno bistvu Boga, kajti Bog je človeka ustvaril po svoji podobi«; poleg tega »to razmerje med človekom in Bogom omogoča, da vsi ljudje – ne le preroki – z Božjo pomočjo dosežejo spoznanje Boga in sveta«, spoznanje počela in njegove manifestacije oz. nujnega in možnega, absolutnega in kontingentnega, atme in maye. Čim bolj človek stremi po absolutnem dobrem, bolj ga uresničuje. 

Beseda islam je izpeljanka iz glagola aslama, ki v arabščini pomeni oz. »predati se [nekomu ali nečemu]«. Islam kot glagolnik besede »aslama« pomeni »predanost«. Islam kot monoteistična religija pomeni torej »predanost enemu in edinemu Bogu«. Tisti, ki se Bogu »predaja«, je muslim oz. musliman. Musliman  je aktivni deležnik glagola aslama. Množina besede »muslim« se v arabščini glasi »muslimun« (muslimani), tj. »tisti, ki so predani«, »tisti, ki se predajajo«. V tem izvornem pomenu besede so kot muslimani v Koranu označeni tudi vsi predhodni preroki, med njimi Abraham, Noe, Job, Mojzes in Jezus, kajti oni so bili »Bogu popolnoma predani«. Islam je potemtakem religija, ki je svoje ime prejela na podlagi temeljnega načela oz. temeljnega dejanja »predaje« enemu in edinemu Bogu.

V islamu srečujeta, spajata in včasih med seboj soočata dve »religiji«: zunanja religija, ki je religija Razodetja in Zakona, ter religija Srca, Umevanja in imanentne Svobode. Spajata se, v kolikor zunanja religija izhaja iz notranje, vendar pa sta si, v kolikor je notranja in bistvena religija neodvisna od zunanje in formalne, tudi nasprotni. Omenjeni religiji sta tako po eni strani homogeni in kontinuirani, po drugi pa diskontinuirani in nesoizmerljivi; bistvo je namreč v odnosu do oblike, ki iz njega izhaja, povsem svobodno. Glede na to, da razsvetljujeta, sta rdeča in zelena svetloba nedvomno svetloba, vendar pa svetloba sama v sebi ni ne rdeča ne zelena; formalistično oziroma eksoterično gledišče pa po svoji strani trdi, da je določena barva svetloba sama, kot da bi bili substanca in akcidenca – zgolj zato, ker druga manifestira prvo – istovetni. To ne pomeni, da se je Gazali ireverzibilnosti teh razmerij neposredno zavedal, pa je na svoj način vendarle pokazal, da je islam zakona projekcija »religije Srca« v smeri zunanje oblike. 

Prakticirati islam »iskreno«, sledeč Prerokovemu zgledu, namreč pomeni odstraniti »rjo« z osramočenega srca; pomeni sprostiti imanentno religijo in s tem potrditi resničnost islama v luči gotovosti, ki je božanska, saj izvira iz nadosebnega uma. Tako kot lepota dejanj – natančno tistih, ki so predvidena in priporočena v Suni – očiščuje srce in prispeva k aktualizaciji njegove imanentne in že nebeške lepote, tako se tudi, nasprotno, lepota samega srca manifestira v lepih dejanjih (husnā); to recipročnost je Gazali močno poudarjal, saj mu ni predstavljala nič manj kot kvintesenco islama. 

»Srce« pomeni »Ljubezen«. Ibn Arabi se ni brez razloga skliceval na »religijo Ljubezni«, pa tudi Dante ni brez razloga zapisal, da »sta ljubezen in plemenito srce ena in ista stvar« (Amore e ’l cor gentile sono una cosa). »Nežno«, »plemenito« srce je očiščeno od znotraj prek umevanja in kon templacije in od zunaj prek kreposti in dejanj, ki so skladna z Razo detjem. V tej Ljubezni, ki se v številnih islamskih ezoteričnih pesnitvah, med drugim v pesmi Khamriyah Omarja ibn al-Farida, pojavlja kot »Vino«, pa se islamska duhovnost srečuje z duhovnostjo krščanstva: srce namreč v trenutku, ko vanj vstopijo emanacije Bistva, preseže formalni red in postane zmožno razbiranja Božjih namenov znotraj vseh oblik in posledično razbiranja Enosti v mnogoterem.

Islama se bojimo, ker ga slabo poznamo. Razlikujemo pet njegovih stebrov oz. načel: 1. Izpovedovanje vere (šahada), 2. Opravljanje molitev (salat), 3. Post (saum) v ramadanu, 4. Dajanje miloščine tj. socialnega davka - zakat, 5. Romanje (nadž) v Meko. Med 6 stebrov spada vera v božjo pravičnost. 4 temeljna načela pa so: prizadevanje za dobro, 2. Sledenje modrosti, 3. Izkazovanje milosti, 4. Uresničevanje pravičnosti (na zemlji). Pot k miru je šarija. Tahir Ahmad Mirza (2015) nam jo predstavlja kot religijo z značilnostmi univerzal nosti, strpnosti, zmernosti kot srednje poti, celovitosti, pravičnosti, širjenja miru in obsojanja obrestovanja v imenu zakata, vera v večnost, dovršenost, plačilo na drugem svetu.  Raid Al  Daghistani, islamski teolog (2018), da pri teroristih ne gre za radikalizacijo islama, ampak za islamizacijo radikalnosti. Različna mnenja so celo zaželena. Pomenijo milost za skupnost. Islam pozna več centrov moči. Tisto, kar posameznik  'mora ubiti' je v krščanstvu  sebičnost, v islamu pa demoničnost v duši. Pot do čistosti duše je post v času ramadana. Islam ne pozna izvirnega greha, pozna pa odpuščanje. 'Džihad' izvirno pomeni 'vlagati napor'.  

Hamvas (2010) je oster kritik brezosebnega, do skrajnosti tehnokratsko formaliziranega in neodgovornega brezdušnega 'duha' oz. manir našega časa.  Homo faber je prikladen za izkoriščevalski kapitalizem.

Drug drugemu podarjajmo božjo nežnost, usmiljenje in ljubezen tako kot Bog.  Vsako člove kovo dejanje se rodi iz notranjega vzgiba, ki ga vleče bolj v eno kot v drugo smer. Razloče vanje duhov nam pomaga razumeti, kaj naj dobrega storim tukaj in zdaj. Postave in zakoni lahko pri tem pomagajo. Pri vsakem odločanju prihaja do napetosti med različnimi vrednota mi in ni takoj jasno, kaj storiti. Meja med sprejemljivim in nesprejemljivim se spreminja. Gre za nekaj brezmejnega v meji sami, nekaj nevidnega v vidnem svetu. Zato so razločne demarkacijske črte vedno problem. Državne meje so spremenljive. Mejna vprašanja so vprašanja ločnic, razločevanja in povezovanja. 

Namen razločevanja je "sprejeti dobre in zavrniti slabe" (Dv 313). Razločevanje je metoda iskanja: ne daje vnaprejšnjih odgovorov, ampak vrednoti položaj, da se tukaj in zdaj odločim, čemu dati prednost v določenem dejanju. Da bi deloval človeško, moram najprej začutiti to, kar me vzgiba, da podzavest ne bo zadušila zavesti. Potem moram spoznati, od kod vzgibi izvirajo in kam peljejo, v dobro ali slabo, da me ne prevara laž. Z nečistimi duhovi se ne pogovarjamo. To je vaja svobode, po kateri postajamo ljudje. Puščava in duhovni boj so imeli puščavski očetje in matere za ladjo, ki je doživela brodolom in s katere mora vsak posameznik plavati, da bi si rešil življenje. Ti ljudje so bili prepričani, da je pasivno sprejemanje načel in vrednot družbe, v kateri so živeli, ter prepuščanje tem načelom in vrednotam - popolna katastrofa. 

Posvetni, prisilni ali lažni jaz je po Thomasu Mertonu rezultat družbenih pritiskov. Kaže na potrebo po nenehnem in vedno večjem dokazovanju. Nasprotno pa se nekdanji puščavnik  ni smel poistovetiti s svojim površinskim, minljivim jazom, ki si ga je človek ustvari sam; moral se je vstopiti v notranjo, skrito resničnost jaza, ki je presežen, skrivnosten, ukoreninjen v Kristusu. Od tod izhaja nuja po življenju žrtve, ki se je začelo s korenitim prelomom med menihom in svetom. Življenje samote in napora, uboštva in posta, ljubezni in molitve je pomagalo izločiti stari površinski "jaz" in rojevati pravi in skriti "jaz", v katerem sta vernik in Kristus oblikovala "enega samega Duha". Beg iz sveta v času, ko je svet postal uradno krščanski, se nam morda zdi čuden. A puščavniki so bili ljudje, ki niso dopustili, da bi jih pasivno vodilo in jim gospodovalo dekadentno stanje sveta. Verjeli so, da je možno živeti brez tedanjih družbenih vrednot. Pot v puščavo je pomenila pot v srce, to pa je postalo pravo bojišče. Puščavnike so včasih imenovali kar "bojevnike". Evagrij Pontski je podal razliko, ki je prešla v izročilo, med zunanjim in notranjim bojem ali med zunanjo prakso (izpolnjevanje zapovedi) in notranjo (ohranjevanje čistega srca). Slednja se kaže kot bojevanje, bojno polje pa je človeško srce. Najbolj ogorčen boj se bije v času molitve, ker hudič, kot pomenljivo opiše Pseudo-Makarij, skuša razpršiti človeške moči in sposobnosti ter tako oslabiti srce. Koliko izrazov boja najdemo npr. pri Kasijanu!  

Papež Frančišek (2018) piše o poslanstvu in posvetni duhovnosti. Poslanstvo je najvišja za vest. V njem je energija racionalno usmerjena. Ključno je njegovo prepričanje, da je vzgoja kot obrt boljša od policijske, ki omejuje, predpisuje, kontrolira tistega, ki se upira. Obrtna pa le spremlja in sooblikuje to, kar si gojenec sam želi. Kaj je vzvišeno, kar naj se izravna. Gojiti je treba notranje uboštvo neodvisnosti , da ne sledimo tehnološki nevtralizaciji religioznega, ki je v bistvu nihilizacija. Ker je Bog komik, 'je krščanstvo humor' (Kierke gaard). Cinizem je znak ravnodušnosti (apathy, indifference). Pseudo-duhovnost pomeni primitivno vrnitev k veri. Sami moramo poiskati lastno pot k prihajajočemu. Ekstaza navzočnosti je vulgarni čas v 'zdaj' – nyn. 

Papež tedaj poudarja duh uboštva kot že Frančišek Asiški. Vsi si prizadevajmo, da bomo sledili ponižnosti in uboštvu našega Gospoda, ki je, čeprav je bil bogat nad vse, vendar hotel na svetu zase in za blaženo Devico, svojo mater, izbrati uboštvo. Spominjajmo se, da ne smemo od vsega sveta imeti nič drugega, razen, kakor pravi apostol, da imamo živež in obleko in da smo s tem zadovoljni. Vendar naj se zelo izogibajmo denarju. In veseliti se moramo, kadar se mudimo med nizkimi in preziranimi ljudmi, med ubožnimi in slabotnimi, med bolniki in gobavci ter berači, ki ob poti prosijo vbogajme.
 
Resnično ubogi v duhu so tisti, ki posnemajo Gospodov zgled in si ničesar ne prilaščajo niti nikomur ničesar ne odrekajo, ampak živijo na tem svetu kot tujci in popotniki. To je tista vzvišenost najvišjega uboštva, ki nas je postavilo za dediče in kralje nebeškega kraljestva, nas naredilo uboge v zemeljskih dobrinah, a povzdignilo v krepostih. To naj bo naš delež, ki vodi v deželo živih. Če se bomo povsem držali uboštva, ne bomo zaradi imena našega Gospoda Jezusa Kristusa nikoli želeli imeti nič drugega pod nebom.

V tretjem delu trilogije Hribar (2018) predstavi Eckhartova filozofska stališča o nesmrtnosti in neumrljivosti, sodobno teologijo (Balthasar, Moltmann, Rupnik), Heideggrove filozofske poglede na nesmrtnost, apologetsko filozofirajočo teologijo (Levinas, Marion, Kocijančič) ter odkritja sodobne znanosti na temo smrti in obsmrtnih izkušenj. zaključuje: »Ljubezen do življenja, iz katere izvira veselje do zdaj živetega življenja, presega ne le željo po smrti, am pak tudi željo po večnem Življenju. (Na)gon smrti ni želja po smrti, marveč želja po presež ku življenja: po tistem, kar naj bi bilo več, a je manj od življenja. Od življenja, ki vključuje tudi filozofijo, namreč filozofijo kot ljubezen: kot rado-vednost. Rad imeti, to je vse.« Menim, da Hribar kljub nagibanju k manihejstvu podobno kot Ulrich Beck skeptično priznava Boga.  

Resocializacija, rekonstrukcija, rekonvalescenca poteka od prvega do tretjega obdobja, od tega, kaj sem že napravil(a) do tega, kaj še lahko. Sem izničljiv, zakaj naj bi bila duša nesmrtna. Krščanstvo zagotavlja nesmrtnost s pomočjo upanja, ljubezni. Zakaj naj bi se po Hribarju po smrti dogajalo nekaj več ali manj ali slabšega kot je napovedano v Bibliji? V večnosti Kristus ohranim sledove ran in minljivosti. Za Hribarja prezir do zemeljskega in minljivosti sega od Parmenida do  Nietzscheja.  Zanj obstajajo Kristusova grozodejstva v Apokalipsi. Že Jahve je bil zanj množični morilec. Verjetno sami ne moremo razumeti ločevanja dobrega in zla kot nenasilno niti na božji ravni. 

Hribarjeva trilogija je dober primer za to, da zgolj raz-umni pristop ni zadosten vodič pri vprašanjih vere. Ne doseže njene dobre prakse  - evpraksije.  Kar zadeva fenomena smrti in ljubezni je Hribar (2018) nenatančen, ker po eni strani ne razlikuje dobro agape od erosa, Pieper (2002) razlikuje celo štiri antične izraze za ljubezen: 1. eros kot spolna privlačnost, 2. agape kot brezpogojna zastonjska ljubezen, 3. caritas (fr. charite' – dragocenost) kot dobrodelnost in 4. philia – prijateljstvo. Vse te tematizira glede na ideale lepote, resnice in dobrote (lat. pulchrum, verum, bonum). Do moje in občestvene nesmrtnosti v Bogu vodijo različne specifične vrste človeških smrti. 

V sedmih vrstah moje/naše smrti znotraj našega zemeljsko utelešenega življenja je po Leo poldu Grčarju (2015) vsebovan načrt ars moriendi kot sestavine ars vivendi aeternitatis, kar se zdi, da danes večina odklanja. 

Umreti je treba 1. v tišini, da bi se razodela Božja moč in modrost. Imejmo odprte oči in ušesa za vse lepote narave, ki jih je ustvaril Bog!
2. v potrpežljivosti, ko trpimo brez pritoževanja, ko se odpovemo lagodju, kadar ne iščemo tolažbe drugih ljudi, ko umremo svojim potrebam, da lahko vidimo potrebe drugih in tudi takrat, ko potrpežljivo čakamo, da seme vzkali in ko umremo rezultatom.
3. v ponižnosti pomeni, da smo tiho in pustimo bratom in sestram, da se tudi oni izkažejo. Brez hvalisavosti razdajamo svoje darove, ko umremo vsakemu priznanju in ko dopustimo, da je naše ravnanje narobe razumljeno, da smo obsojeni in da odmremo dobremu imenu.
4. v usmiljenju, ko ne obsojamo, temveč posežemo v globino, da se odpovemo vsakemu dokazovanju,  kdo ima prav. 
5. v (erotični – op. NB) ljubezni, ko se nebo zrcali v naši ljubezni do Boga in do ljudi. Ne  odgovorimo na žalitve, da umremo lastni ceni v zavedanju, da je naša cena cena Jezusove prelite krvi na križu. Pomeni tudi, da ne uveljavljamo svojih pravic, da se odpovemo svoji moči, da umremo svojemu ponosu in da prepustimo Bogu, da brani našo čast. 
6. - Umreti v upanju pomeni, da objamemo svoj križ, ne da bi vprašali zakaj. Zakaj to trpljenje in zakaj ravno jaz? Preden nam Bog podari križ, ga zmeri in stehta v svojih prebodenih rokah. Namesto, da se sprašujemo in celo očitamo Bogu, zakaj trpljenje, se raje zahvalimo zanj in govorimo: »Bog, samo ti veš, za kaj je potreben ta križ in za koga«! Tudi Jezus ni vprašal Očeta, zakaj mora trpeti, temveč je šel prostovoljno v trpljenje za vse nas! Gojimo v srcu hvaležnosti za Njegovo nesebično ljubezen do vseh nas.
7. v veri pomeni, da v njej dobimo moč, smo tiho in damo prostor Bogu, da lahko deluje v nas. Odpovemo se glasovom sveta zato, da smo lahko v njegovi bližini in da ne iščemo potrditve, ker nam zadostuje, da nas pozna Jezus!

Kreeft (2011) je prepričan, da vseh trinajst uglednih mož – Sokrat, Epikur, Protagora, Dio gen, Gorgija, Demokrit, Trazimah, Ksenofon, Parmenid, Aristotel, Mojzes, Jozue in C. S. Lewis – ne zaleže za eno žensko, ki je bila po velikodušnosti večja od njih. Odgovorila je na temeljno vprašanje: »Kaj nas privede do pravilne odločitve, ko nas življenjska pot pripelje do razpotja?« Ko jo je Bog po Svetem duhu vprašal za dovoljenje, če se sme roditi iz svoje ga telesa, je odgovorila: »Zgodi se mi po tvoji besedi.« 

Verjamemo, da nas Marija vodi in prosi za nas. Prek Marije Kreeft nagovarja  skeptika, cinika, nihilista, materialista, relativista, ateista, panteista, deista, Juda, ker se vsak drugače sprašuje. Izhaja iz zgodbe, ki je kažipot za najpomembnejše potovanje. Govori o izbiri naše življenjske filozofije. V logičnem zaporedju naniza 10 izbir: 1. Ali naj sprašujem? Ali naj sploh iščem resnico? 2. Ali pri (samo)izpraševanju lahko upam na odgovore ali pa naj sem skeptik? Ali obstaja objektivna resnica tudi o smislu življenja? 4. Če obstaja objektivna resnica o življenju ta, da je življenje nihilistično brez smisla? 5. Če ima življenje smisel, je ta smisel duhoven ali zgolj materialen? 6. Če je duhoven, ali je moralen? Ali obstajata resnica v smislu prav in narobe? Vsakega vleče ven iz zadrege v božjo popolnost.

Psevdoduhovne doktrine predpostavljajo nekakšnega naravnega duha, ki je pred vsemi nonoteističnimi religijami. Najbližje tej drži je japonski šintoizem. Film Videnje (Vision, 2018) je senzitiven film o ženski, ki sredi čarobnega gozda išče redko zdravilno rastlino proti duševnim stiskam, najde pa sledove lastne preteklosti. Duh pobožanstvenja narave, ki je močnejša od nas, prezre, da v njej sami ni nihče osebno prisoten.  

Gostečnik (2018) v psihoanalitični relacijski paradigmi predpostavlja, da imata tako religiozni kot nereligiozni človek svoje psihične razloge za vero oz. nevero. Zato je pomembno ugotovi ti, v kakšnega Boga verujoči veruje oz. v kakšnega Boga neverujoči ne veruje. Tudi verujoča oseba namreč ne veruje v Boga v katerega nereligiozna oseba ne veruje ali ne more verjeti. Pascalova stava namreč predpostavlja, da verujoči verjame v tistega Boga, v katerega neverujoči ne verjame. Japonci so fleksibilni in zato, v drugem življenjskem obdobju verjamejo v drugega boga. Včasih tudi ne vedo, da v koga verjamejo.   

Travmatizirani ljudje travmatizirajo druge in jih izzivajo, da jih ponovno ranijo. Travme obnavljajo tudi s svojimi telesnimi bolečinami. Začaranega kroga zla ni mogoče preseči brez božje milosti. Komur prezgodaj umre mati, otrok, kak drug dragocen sorodnik, ga deporti rajo, se zlepa ne popravi. Ravno tako tudi tisti, ki je izgnan iz domovine. Kompulzivno ponavljanje ima močno organsko osnovo. Vsak teži k razrešitvi pa četudi je to samo umik vase, uživanje alkohola. Telo v vibracijah pomni Boga. 

Sacks (2019) ni edini, ki trdi, da nas religije navdihujejo za napredek in nove povezave z znanostjo. To je zato, ker izvemo tisto, v kar verjamemo. Kar je sveto postane na skriv nosten način posvetno, medtem ko obratno ni nujno. Človek sam se vede tudi odklonsko in odklonilno z zanikanjem realnosti. Slednje štejemo kot masko obrambnega mehanizma.     

Cugmasova (2017) meni, da se bo teorija navezanosti na osnovi novih raziskav navezanosti še razvijala.  Ima že opazno mesto v terapevtskem, izobraževalnem in raziskovalnem delu tudi v Sloveniji. Namenjena je tako staršem, ki bodo lahko na njegovi osnovi temeljito razmislili o svojem odnosu in vedenju do otroka; vzgojiteljem, učiteljem in medicinskemu osebju, ki bodo v besedilu našli teoretično osnovo za svoje strokovno delovanje; psihologom in drugim strokovnjakom, katerim bo besedilo spodbuda za njihovo terapevtsko delo, raziskovanje, svetovanje, politikom, ki bi morali pomembno vplivati tudi na politične odločitve v zvezi z urejenostjo vsakdanjega življenja.  
Gre za varen tip fizične in čustvene navezanosti na starše, ki otroku omogoča, da v stiski pri njih poišče zatočišče in jih, ko je pomirjen, uporablja za izhodišče pri raziskovanju okolice in medosebnega sveta. Otrokov odhod od doma in vrnitev domov sta prispodobi ključnih vidikov njegovega kasnejšega življenja: njegove samopodobe in občutka zase, njegove podobe sveta in soljudi, iniciativnosti in poguma, sposobnosti za žalovanje, zaupanje in vero. V svoj dom se človek vedno lahko vrne. So pa še drugi tipi, ki pa varnosti ne dajejo.
Rugljeva je zapisala za Buklo: zakonca Erzar  (2017) analizirata vse vidike navezanosti od odrašča nja, prek najstniških let do starševstva in regulacije odnosov med odraslimi, ter je kot tako namenjeno najširšemu krogu bralcev. Teorijo navezanosti je prvi razvil angleški otroški psihiater in psihoanalitik John Bowbly (1907–1990) skupaj s sodelavko, psihologinjo Mary Ainsworth (1913–1999). Bowblyjevi pogledi na otrokov razvoj so povsem zasenčili takrat veljavne psihoanalitične teorije, saj je bil prepričan, da je delinkventno vedenje pri otrocih praviloma povezano z ločitvijo od matere oziroma njeno dolgotrajno odsotnostjo. Mislim, da v Sloveniji starši ne nudijo otrokom v zadostni meri občutka varnosti in da zato niso dobro sprejete Kristusove besede »ne bojte se, svoj mir vam dam«. 
Rachel Naomi Remen (2005) je priznana zdravnica in svetovalka v duševnih stiskah. S pacienti se veliko pogovarja. Sprašuje se po smislu življenja, ljubezni, odpuščanju, tistih, ki umirajo za rakom in so na robu eksistence. Zgodbe  oz. razmišljanja črpa iz spominov na svojega deda (judovskega rabina) in iz lastnih izkušenj pri svetovalnem delu. Gre za globoko duhovno branje, polno navdihujočih misli, ki jih lahko vtkemo v vsakdanje življenje. Odlomek: Večini med nami je bilo danih veliko več blagoslovov, kot smo jih sprejeli. Ne vzamemo si časa, da bi bili blagoslovljeni, ali pripravimo prostor za to. Življenje si polnimo z drugimi stvarmi, tako da nam primanjkuje prostora za sprejemanje blagoslovov. Neka moja pacientka mi je nekoč zaupala, da nas včasih vidi obdane z blagoslovi kot z letali, ki krožijo nad letališčem in čakajo na dovoljenje za pristanek. Čakajo na trenutek našega časa, na našo pozornost. Podobno kot Warrejeva v Petih obžalovanjih trdi, da vsak najde svoj duševni mir. Mislim, da je to osebna osnovna transformacija. Poslužuje se tibetanskih tehnik, polaganja rok, molitev… išče sveto v posvetnem. 

Bistvo krščanskega duha je ljubezen do sovražnikov. To pa predpostavlja brezpogojno ljubezen s potrpežljivostjo. V našem času pa so ljudje precej nestrpni, ker ne počakajo, razumejo in se jim da bi bili učinkoviti tudi mudi.  

Vemo, da razsvetljenstvo ni zaželeno zaradi osebne odgovorne svobode. Ta pa predpostav lja, da so dolžnosti in uboganje je pred pravicami, ker je v (človekovi) naravi že določen hierarhični red avtoritet, zaporednosti postopkov oz. dogodkov. Kot v antiki Grki in pozneje Rimljani so tudi meščani na začetku kapitalizma iskali zakonsko podlago novega družbene ga reda v naravnem pravu, ki izhaja iz (človekove) narave. Industrijski in informacijski človek sta človeka učinkovitosti in funkcionalnosti 'čim več v čim krajšem času'. Ker pa je stranski učinek takšnega enodimenzionalnega uma, ki človeka oropa duhovnosti, agresivnost, je umestno vprašanje, koliko se je sposoben spraševati po lastnih prepričanjih. Multifunkcionalnost ni isto kot veččutnost, ker se prvo nanaša na opravila, drugo pa na odnose.         

Hren (2019) definira duhovnost kot duhovno, t. j. povezovalno kulturno skupnost. Je zmož nost širjenja zavesti, sožitje z naravo. Hren skuša z dekolonializacijo oz. vrnitvijo h civiliza cijskim koreninam zaščititi prvotne religiozne kulture pred raznimi oblikami katoliškega, ekonomskega, političnega kolonializma. Kot pri vprašanju naravne sintropije se tudi tu zastavlja vprašanje obnovljivosti naravnih virov. V absolutnem smislu je to nemogoče Sizifovo delo, v relativnem pa je. Hren (2019) sam zastopa evolucijsko transformacijo človeštva v hkratnem tehnološkem in duhovnem smislu. Seveda je odprto vprašanje, do katere stopnje ta razvoj lahko poteka? Do konca tretje kot pri Heglu, do točke omega kot pri T. de Chardinu, do transhumane singularizacije, do 5. stopnje kot pri Hrenu. Heglov svetovni duh je danes globalni duh. Očitno je, da se pojavlja duhovnost po svetu na različnih
stopnjah, intenzitetah in (ne)religioznih oblikah. Prihodnje generacije bi morali učiti razumevanja, vrednotenja, spoštovanja in negovanja duhovne kulture. Za to naj bi na državni ravni formalno-zakonodajno skrbelo Ministrstvo za kulturo.              

Hren je ustanovitelj in vodja Svetovnonazorske kozmološke skupnosti UPASANA, ki je sanjava, ker verjame, da se bo duhovnost  začela prenavljati s sanjavo prostostjo duha. Duhovnost je zanj sveta, divja preproščina (lat. sancta simplicitas). V bistvu je njegovo stališče kozmopolitsko z izvorom v osebi tistega, ki jo zastopa.    Njegovi akademski vzorniki, ki so dešifrirali kozmične kode, so Zmago Šmitek, Mira Omrzel, Andrej Pleterski. Bivše naravne religije imenuje 'naravoverje'. Obujanje nekdanje duhovnosti pomeni pot 'nazaj k naravi' iz 'plenilske kulture'. Vzdržen razvoj (sustainable development) je sonaraven.   
Ne vem, kako se razume z ekološkimi gibanji 'zelenih'. Trajnostni razvoj so v zasnovi bolje zastopale prve civilizacije kot ga današnja. Šamanizem naj bi postal vsakdanja praksa. 

S sekularizacijo in detradicionalizacijo usiha tudi duhovnost. V postsekularni, delno retradicionalni družbi se pa spet krepi. Vsaka generacija se uči spoštljivega, soodvisnega odnosa z naravo in uporabe duhovnih zakonitosti v življenju.   Hren opozarja na potrebo po interiorizaciji in introspekciji. Zdi se mi, da je tehnološki razvoj prehitel duhovnega. Zato ne vemo, kako naj bi oba uravnotežili.  

Ricoeur je pisal o odmikanju in vračanju, kar spominja na zakon negacije negacije. Pustil je odprt prostor za konflikte, ker le tako postaja tudi odprt za dialog. To je nenehen motiv že Homerjeve Odiseje, ko se Odisej, ki je odšel v grške boje za Trojo, vrača po dolgi poti na Itako. Izraelci se vračajo iz Egipta v domovino Izraela. Ricoeur je kristjan s filozofskim obličjem.  

Nihče ne more opravljati organskih funkcij namesto drugega? Hegel ve, da vsak mora umreti lastno smrt! T.j. nihče ne more drugemu odvzeti njegove smrti. Jezus je umrl za naše grehe. Nietzsche - Universalia ante rem in 'post rem'. Odpuščanje je opustitev ekonomije menjave zla za zlo. Izjema od ekonomskega razmerja. Job hvali Boga za zlo, ki mu ga pogojuje satan. Kriterij Jezusovega sprejetja v nebeško kraljestvo so bili tisti, ki so bili deležni pomoči kot nekoristni. Ti so na dnu, a pridejo v n. kraljestvo. V želji po gotovosti subjekt prehaja od mišljenja k spoznanju (Ricoeur). Priti jen treba v tisti nič, ki pomeni vse. 

Kadar ne gre za kazuistiko je smiselno iskati tretji člen, ki povezuje druga dva. Med Kreonom in Antigono ni nič povezovalnega, razrešil bi ju le nenehni dialog kot 5. Evklidov aksiom o dveh paralelnih premicah. Odprto vprašanje je, kakšen je out oz. kvalitativni skok kot možnost drugačnega razumevanja pri Ricoeurju.   

Resnica je ključ do modrosti - Laži so motilci pravilne, bistre percepcije. Pozaba in Laž sta vodilna pogrebca VIZIJE in VEDRINE. UPASANA SPD razkriva zgodovinske manipula cije in laži v času in prostoru, da bi omogočila BISTER, čist pogled v bivanje in s tem glo binske osnove za spravo in eko-logičen odnos do okolja, hrama, domovanja. Zgodovinske manipulacije vodijo k razdvajanju in k nasilju. UPASANA SPD vodi k mirnemu sožitju in vedrini.
Pravila etičnega kodeksa:  1. Čaščenje življenja je temeljni zakon in vrednota. Velja kot izhodišče. Življenje je dar, življenje je sveto. Častimo življenje. Od tod izhaja 'vedrina'  (fr. Serenite, ang. Serenity) v pristopu do bivanja. 
Resnica je najmočnejši zakon in vrednota. Prežemati mora vse. UPASANA SPD se ne zanaša na (namišljene) predstave o svetu, verjame samo čisti resnici, za katero je edini porok vest, ki jasno presoja kaj je dobro in kaj je zlo. Vest deluje, ko so odpravljeni motilci  percepcije. UPASANA SPD se zavzema za razbremenitev zavesti pred motilci.
Radost in bolečina sta eno, enovita vrednota, saj imata isti vir; ljubezen do življenja. Negujmo svojo bolečino, kajti vodi nas v sočutje in usmiljenje.
Negujmo svojo radost, saj nas vodi k drugim bitjem, k novim nalogam.
Nenasilje je vrhovni zakon in vrednota; velja za vse akcije. Nenasilje je zakon svobode, svoboda je vrednota, ideal sama po sebi.
Brezpogojno ljubimo življenja drugih in njihove duše. Ljubimo, ljubimo, ljubimo. Preprosto ljubimo ne glede na okoliščine, ne glede na lekcije, ne glede na scenarije. Ljubezen je vezivo, ki drži naša gnezda za naše duše. Samo Ljubezen v Akciji odpira srca. »Aimer agir«, sklepni vzklik velikega sanjalca v osebi Viktorja Hugoja – ljubezen v akciji je vezivni zakon. To je imperativna vrednota za stik z našo dušo, za pomoč našim dušam in za rekapitulacijo padca človeštva. 

Naloge v tem življenju opravljajmo odgovorno, zvesto in predano. Naloga je kot pot učenja, rasti, razvoja, prispevka skupnosti. Naloga je kontekst pričevanja, izkušnje in omogoča avtentično prepričanje.

Hren (2019) nam posreduje izkušnjo soočenja z duhovnostjo doma in v svetu. Avtor je pristaš transverzalne duhovnosti, ki spričo izgube stika z izvirnimi naravoverskimi kozmologijami pri evropskih narodih iskalcem resnice o sebi in svetu pomaga odkriti svoj in skupnostni sveti hram (sanskrt. ahram). Problematizira učinke kolonialnega refleksa, ki so vzpostavili prevladujočo kulturo plenilstva, ki preprečuje udejanjanje politik trajnostnega razvoja. Razkriva izvorni, etimološki pomen besed in geografske točke posebnega pomena v tradicionalnem naravoverju ter napoveduje prenovo duhovnosti v Sloveniji in Evropi. Boris  A. Novak to delo ocenjuje kot »celostno podobo našega raztrganega sveta, za globinski vpogled v preteklost, kritičen pogled na sedanjost in vizijo prihodnosti«. 

Hren je večstransko poglobil Habermasovo kritiko kolonizacije sveta življenja. Tako je še prej ljubeča trinitarična komunikacija poglobitev njegovega 'komunikativnega delovanja' (ang. communicative action).  

V wikipediji beremo, da od leta 2005 v Sloveniji deluje združenje Slovenski staroverci. Staroverci oz. rodoverci častijo štiri glavne praznike, 1. solsticija (Božič Svarožič in Kresnik) in 2. ekvinokcija (Jarilo in Mara) ter 3. Velesov in 4. Perunov dan. Leta 2009 so se slovenski staroverci obrnili na ministra za šolstvo in šport z javnim pismom, naj v učne načrte osnovnih in srednjih šol poleg ostalih religij enakovredno umesti tudi edino avtohtono slovensko religijo. Istega leta so organizirali mednarodno konferenco Veče rodne vere na gradu Struga na Dolenjskem, leta 2010 pa so na temo konference izdali zbornik Triglav: religiozni pomen pri Slovanih. Na gradu Struga imajo odprto staroversko sobo, kjer so razstavljena dela slovanskih umetnikov na temo staroverstva. Leta 2011 so v počastitev 70. obletnice upora proti okupatorju in 20. obletnici slovenske osamosvojitve postavili kip Peruna v občini Šentjur na Štajerskem. V Lokvi na Krasu je bila 29. septembra 2012 na dan obreda v Triglavci predstavljena knjiga "V siju mesečine". V knjigi avtorja Borisa Čok-a je zbrano ustno izročilo rodne vere na tem delu Slovenije. Med novimi religijskimi gibanji v Sloveniji le združenje Slovenskih starovercev časti rodne bogove, po svojem delovanju pa so sorodni ostalim slovanskim starovercem.

Kristusov primer je razodet v Novi Zavezi, Buddhova pot je utelešena v Dhammapadi, nesmrtne resnice Šri Krišne razkrite so v Bhagavad Giti in poglobljeni nauki Šri Ramakrišne so predstavljeni v Šri Ramakrišnovi Resnici. V Modrosti (2018) je Šri Chinmoj zbral tudi povzetke svojih prejšnjih del. Chinmoj v njej podaja načrt za preživetje sveta in duše. Šri Chinmojeve meditacije, meditativna dela, njegova globoka ljubezen do Boga, njegova mirovna prizadevanja pri Združenih Narodih ter številne mirovne iniciative že desetletja nudijo navdih in vodstvo stremečemu človeštvu. 

Ta ponižni k Bogu usmerjeni duhovni vodja naproša ljudi tega planeta, naj se zazrejo vase, da bi ponovno odkrili bistvene resnice duhovnosti, ki je tako blagoslovila njegovo življenje. Zadeva širok krog bralcev različnih svetovnih nazorov in verskih prepričanj. Kristjani, Judje, Muslimani ter drugi verniki in neverniki bodo našli mnogo odlomkov s poglobljenimi vpogledi in koristnimi nasveti. Šri Chinmoj se ne umika pred potrebami vsakdana. Pri podpori duhovne rasti in iskanju notranjega miru sledi dolgi tradiciji verskih učiteljev, ki prosijo iskalce resnice, naj razodevajo in živijo "dinamiki", ki spreminja ta svet. 

Ker je Chinmoj bolj budistično kot krščansko navdahnjen, verjame v reinkarnacijo. Zagovarja  stališče, da duša v vsakem utelešenju napreduje v višje stanje. Svoje nauke ukoreninja v molitvi in meditaciji, ter spodbuja svoje bralce, naj privzamejo "veselo sprejemanje sveta z namenom, da bi spremenili usodo in obličje sveta." Zahodnjakom namiguje, naj se izognejo poskusu, "da bi posedovali svet" in obenem spodbuja Vzhodnjake k uvidu, da "asketsko umikanje ni rešitev".

Derrida razlikuje med z voznimi redi za predvidljivo, načrtovano prihodnost kot futur in nepredvidljivo prihajajočo prihodnostjo (brez voznega reda) kot avenir. Podobno je Debenjak razlikoval med bodočnostjo kot ponavljanjem že znanega (nem. Wiederholungs zwang) in prihodnostjo (nem. Herkunft) kot nastajanjem nečesa novega. Krščanstvo je logika daru, je žrtvovanje božjega sina v dobro dolžnika (Derrida, 2004). Nismo vsi enako ozaveščeni, razgledani, ker nismo enako disciplinirani in redoljubni. Izgubljene ovce smo tudi razkropljene, izkoreninjene. Zato Bog šele zbira (gr. logos) svoje ljudstvo, ko mu to dovolimo, da kot drevesa lahko rastemo. Skrivnostno nedoumljivo je prihajanje ekonomije odrešenja. Tu ne gre za 'daj dam', ampak za pomnožitev naših zbranih darov, ki so majhen korak za nas in velik za človeštvo, kakor že ena najdena ovca in en najdeni izgubljeni sin pridobitev za celotno stvarstvo. Prihajanje se ne sme prezgodaj zgoditi oz. končati, sicer se Sizifova skala zvali nazaj v dolino, ker pričakovano še ni dočakano. Spomnimo se na aramejski 'maranata'. Spomnimo se tudi, da pričakovano obljubljajoča zavest pri Chinmoju (2018, 22-23) še ni absolutna, rodovitna zavest, ki je vsenavzoča radost, ker je identiteta z Bogom. Krščanska teologija v bistvu razlikuje le med pravo, pristno vero in slabo vero, ki je ne-vera.  Zato hvalnico božji popolnosti pojemo kot nepopolni, ki postajamo popolni, modri.      

Chinmojevi sodelavci so zbrali njegove modrosti za pozne rodove. V poplavi ponujenih 'duhovnosti' je treba biti previden, da nas po ovinkih ne zapeljejo v prevladujoči egocentri zem in materializem. Na videz podobne formulacije postanejo v različnih okoljih lahko kulturno inkompatibilne. Potrebno je nenehno preverjanje prave poti, ki pa tudi ni statična, ampak je dinamična, ker 'duh veje, koder hoče'. Današnja trdna skala, je lahko jutri samo pesek in grad razvalina.   
 
Pet stebrov islama
Pravilno in iskreno ravnanje po petih stebrih islama spremeni življenje muslimana v življenje, ki je v harmoniji z naravo in kot tako ustrezajoče Volji Stvarnika. Je pet stebrov za navdih,  vzpostavitev pravice, enakosti in pravičnosti v družbi ter zatiranje krivice, slabih dejanj in zla.

1.	Prostovoljno in zavestno pričanje da: La ilaha illa Allah Muhammadur Rasulullah. ‘Ni drugega boga razen Allaha in Muhammad je Allahov Odposlanec.’ Ta izjava je temelj vseh nadaljnjih dejanj v islamu in vse druge dolžnosti sledijo šele po tej trditvi.

2. Obvezne molitve (Salat) se opravljajo petkrat na dan. So praktični del izkazovanja pokorščine Bogu in verniku pomagajo ohraniti stik s Stvarnikom. Salat vernika nauči samodiscipline, odločnosti in sledenja resnice, kar privede do tega, da posameznik postane bolj potrpežljiv, iskren in resnicoljuben na vseh področjih svojega življenja. 

3. Miloščina (Zakat) je obvezna dajatev za muslimana glede na letne prihranke. Zapravljena je lahko le v pomoč revnim in pomoči potrebnim, zatrtim in za splošno dobrobit družbe. Zakat je eden temeljnih zakonov islamske ekonomije, ki zagotavlja vzpostavitev pravične družbe, kjer ima vsak pravico prispevati in deliti.

4. Post (Saum) je vsakoletni, obvezni post v času meseca Ramadana – devetega meseca muslimanskega koledarja. Musliman se mora od jutranje zore do sončnega zahoda odreči jedači, pijači, kajenju in spolnim odnosom. Savm razvije vernikov občutek za moralne in duhovne norme, preprečuje sebičnost, pohlep, ekstravaganco, itd. Savm je letni trening, ki okrepi vernikovo odločnost, da izpolni obvezo Vsemogočnemu Allahu.

5. Romanje (Hadž) je letni dogodek, obvezen za tiste muslimane, ki ga opravijo vsaj enkrat v življenju. Gre za romanje (potovanje) v ‘Allahovo Hišo’ (Ka’bo) v Meki, Saudski Arabiji, v dvanajstem mesecu muslimanskega koledarja. Hadž simbolizira enakopravnost človeštva; saj se muslimani vseh ras in nacionalnosti združijo skupaj v enakopravnosti in bratstvu, da bi častili Boga.

Kur’an je zadnja Allahova Knjiga, razodeta poslancu Muhammadu preko angela Gabrijela (Džibrila). Vsaka beseda v Kur’anu je Allahova beseda. Kur’an v svojem dokumentiranju in ohranjevanju nima tekmecev. Z razliko od ostalih zapisov, katere je popačila in spremenila človeška roka, je Kur’an do zadnje črke ostal nespremenjen vse do danes – že več kot 1400 let. Kur’an je zadnje razodetje človeštvu in krije vse vidike človekovega življenja in odnos le-tega do življenja po smrti.

Hadisi so zbirke izjav, dejanj in tihih odobravanj poslanca Muhammada. So razlaga Kur’ana ter pomoč pri uvajanju le-tega v vsakdan. Natančno so jih evidentirali poslančevi družabniki. Muhammad je zadnji Allahov poslanec, je bil rojen v Meki, Arabiji v letu 571 po krščanskem štetju. Prvo Allahovo razodetje je prejel pri štiridesetem letu. V tistem času so Mečani častili poganske bogove in poslanec  jih je vabil v islam. Nekateri so povabilo sprejeli in postali muslimani, medtem ko so drugi sporočilo zavrnili in se obrnili proti njemu. V svojem trinajstem letu poslanstva je emigriral iz Meke v Medino.

3.1 Poročila o nekaterih posvetih o znanosti, filozofiji in duhovnosti

Posveti (konference, simpoziji) o dialogu ustvarjajo duhovno socialno-psihološko klimo za nastajanje nove duhovne realnosti. Opredelili bomo samo nekatere dosedanje, ker vseh ne moremo, saj bodo potekale še v prihodnosti. 

Na strokovnih srečanjih Foruma za humano šolo (1996-2000) smo s svojimi prispevki sodelovali strokovnjaki z različnih področjih kot so pedagoški delavci, raziskovalci vzgoje in izobraževanja in teologi.  Moj vtis z mednarodnega posveta Evropskega foruma O razmerju med državo in šolo (18. in 19. januar, 2001) je, da je več vzgoje demokratičnega človeka v šoli na Zahodu kot na Vzhodu. To potrjuje stališče dr. Pedička, da je politična osvoboditev od totalitarizma (izpod zoonpolitikonstva) neobhodni pogoj, da zaživi celoviti človek edukacije v polni meri v vseh starostnih fazah od otroka do starca in sicer v vsaki v sebi ustrezni posebnosti. Demokratična pedagoška in politična kultura se le postopno razvijata. Pogoj zanjo pa je, da šola ni več etatistična, ampak je avtonomna. 

V Carigradu se je na simpoziju o medverskem in medkulturnem dialogu pri mladinskem delu, ki je potekal od 28. do 31. Marca 2007, zbralo več kot 200 mladih in mladinskih delavcev iz Evrope in Azije. Simpozij sodi v okvir kampanje Sveta Evrope za raznolikost, človekove pravice in sodelovanje - »Vsi drugačni - vsi enakopravni«. Sodelovali so tudi predstavniki Evropske komisije, Združenih narodov ter predstavniki različnih ustanov. Simpozij je bil  priložnost, da mladinske organizacije, ki se ukvarjajo z manjšinam ali verskimi skupnostmi, izmenjajo svoje izkušnje in vzpostavijo sodelovanje ter partnerstva. V sodelovanju z Islamsko konferenco mladinskega Foruma za dialog in sodelovanje sta soorganizatorja simpozija Svet Evrope in turški Generalni direktorat za mladino in šport. Turčija je ustanovna država Sveta Evrope, in tudi zaradi njene večkulturne tradicije in zgodovinske vloge povezovanja med Evropo in Azijo. Dogodek je podprla Evropska komisija, ki je leto 2008 proglasila za Leto medkulturnega dialoga. 

V času od 3. 6. do 8. 7. 2011 smo imeli na Glotti Novi tečaj usposabljanja in svetovanja Vešči ne vodenja kariere (s samocoachingom) – 24 ur pod vodstvom mag. Bernarde Potočnik.  Gle de na vsakdanjo nepremišljenost odraslih so bile demonstrirane metode samoizpraševanja in interaktivne komunikacije.   

Dne 16. 7. 2011 smo imeli enodnevno Delavnico lateralnega razmišljanja na lokaciji British Councel v Ljubljani pod vodstvom mag. Nastje Mulej. Delavnica je bila namenjena promociji inovativnosti na različnih področjih življenja. Na primerih smo se učili izpostavljati več alternativ kot možnih rešitev na določen problem in ne le ene, kakor to delamo običajno. Metoda je analogna De Bonovim šestim klobukom. Konec avgusta je bila podobna delavnica na gradu v Murski Soboti. Gre za inovativnost odraslih s pomočjo ustvarjalnega mišljenja in sodelovalnega učenja.   
Mednarodna konferenca in Grundtvig & Leonardo da Vinci kontaktni seminar »Odrasli s posebnimi potrebami v vseživljenjskem učenju« je potekala med 6. in 9. oktobrom 2011 v Kranjski gori, v hotelu Larix, skupaj s kontaktnim seminarjem. Konferenca je bila namenjena povezovanju in mreženju institucij, ki se ukvarjajo z odraslimi s posebnimi potrebami. Obrav navala je ciljne skupine: vidno, slušno, duševno in fizično prizadetih odraslih. Konferenca se je začela s kulturnim programom. Prvi dan so se skupine z različnih držav EU predstavile s pokušino specifične kulinarike, Slovenija pa s specifičnimi plesi. Kakovosti mobilnega učenja tedaj ni brez druženja, kar pomeni upoštevanja socialnih možganov! To se je potrdilo tudi pri srbsko – slovenskem srečanju.

Cilj konference je bil predstaviti dogajanja na področju v nacionalnem in evropskem konteks tu ter predstaviti primere dobre prakse. Na kontaktnem seminarju so želeli pripraviti čim več novih, inovativnih in uporabnih projektov za odrasle s posebnimi potrebami. Izkazalo se je, da tudi prizadeti odrasli in ne le otroci potrebujejo veliko socialnih iger, v katerih se počutijo po membne. Pri tem igrajo pomembno vlogo ljudske univerze. CMEPIUS skrbi za učno mobil nost vseh starostnih skupin. 

V Državnem svetu je bila 30. 9. 2011 razprava o Kariernem načrtu po petdesetem (tip RP Leonardo da Vinci – prenos inovacij). Referati so bili v angleščini in v slovenščini. Opozarjali so na primere dobre prakse po podjetjih različnih držav. Boljše vzdušje in produktivnost se pri zaposlenih odraslih +50 zvišuje s pomočjo coachinga. Seveda je bila razprava o tem, kaj je coaching, njegovih vrstah, možnem slovenskem prevodu.    

V Državnem svetu sta bila dva posveta o energiji. Prvi je bil že 13. 10. 2011 o relevantnosti osnutka Novega energetskega programa Slovenije (NEP) do l. 2030. NEP je še precej nedode lan in premalo radikalno zelen. Drugega je priredila Zveza društev za biomaso Slovenije organizira v sodelovanju z Državnim svetom Republike Slovenije, Ministrstvom za gospodar stvo, Ministrstvom za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano ter Ministrstvom za okolje in prostor v torek, 15. Novembra 2011, v  dvorani Državnega sveta Republike Slovenije slovensko konferenco Odpravimo ovire na poti do obnovljive energije v Sloveniji. Osnovno stališče je, da se v poglabljajoči se gospodarski krizi z nepredvidljivimi razpleti vse bolj zavedamo pomena utrjevanja lokalnega in nacionalnega gospodarstva. Ekološko kmetovanje in zdrava hrana, obnovljiva energija in surovine so temelj stabilizacije gospodarstva, zdravja ljudi in okolja. 

25. in 26. novembra  2011 je Institut za pedagoška istraživanja (IPI)  v Beogradu  organiziral XIV. mednarodno konferenco »Pedagoško raziskovanje in šolska praksa« z naslovom »Inicijativa, saradnja i stvaralaštvo u savremenom obrazovanju (Initiative, cooperation and creativity in contemporary society) v okviru istoimenskega TRP. Ta 4-letni RP je finansirala Gospodarska zbornica Srbije. V predstavitvah so se pokazali različni zorni koti od pojmovnih razčlenjevanj do empirične dokumenti ranosti. Posveta smo se udeležili Tatjana Vonta, Bogomir Novak, Jerneja Jager, Alenka Gril. vsak s svojim referatom. 

Sestanki za RP »Neformalno pridobivanje znanja« 11. 8. Na ACS, 11. 9. Na PI, 21. 11. Na PI z dr. Mietterjem (bivši direktor inštituta v Frankfurtu). Predstavitve, načrti, dogovori, zadolžitve.  Napoveduje se nov sestanek skupine verjetno na začetku januarja.
 
Delavci ACS so poročali o rezultatih RP Razvoj pismenosti ter ugotavljanje in priznavanje ne-formalnega učenja od 2009 do 2011 in podprojekta:  Ugotavljanje in priznavanje neformal nega učenja na ACS. Rezultate sta predstavili Metka Svetina in dr. Petra Javrh. Izdana sta že  Priročnik in zbornik. Priročnik je nastal kot rezultat RP Razvoj pismenosti ter ugotavljanje in priznavanje neformalnega učenja od 2009 do 2011 in podprojekta:  Ugotavljanje in priznava nje neformalnega učenja.  V dvorani hotela Union je potekal enodnevna konferenca 7. 12 z naslovom »Za odrasle ustvarjamo nove priložnosti«. V dopoldanskem plenarnem delu je imel dr.  P. Werquin odmevno predavanje »Z dvigom pismenosti in priznavanjem znanja odraslih ustvarjamo nove priložnosti«. V popoldanskem delu so delovale tri delovne skupine. 

Po 20 letih dela na področju neformalnega učenja in izobraževanja odraslih je dela še veliko, ker se razmere spreminjajo. Potrebno bo širiti orodja spremljanja in evalviranja, usposabljati izobraževalce. Izkazuje se povezava nizke izobrazbe, nizke motivacije za nadaljnje izobraže vanje in učenje in nizko samopodobo oz. nizko pismenostjo odraslih. Obratno pa visoko izobraženi vse to imajo. Izjemoma se da tudi nizko izobražene s posebnimi psihološkimi metodami nav dušiti za učenje, če odkrijejo svoje talente. Da bi si udeleženci ustvarili svojo visoko samopo dobo se izobraževalci poslužujejo esejev - biografskih zgodb, gradijo na njihovem močnem znanju. 

Urad za verske skupnosti je 11. marca 2015 organiziral posvet za predstavnike verskih skup nosti na temo medverski dialog. Uvodnega dela posveta sta se udeležila  predsednik vlade dr. Miro Cerar in ministrica za kulturo mag. Julijana Bizjak Mlakar. 

Teološka fakulteta v Ljubljani je priredila posvet z naslovom: International scientific conference/Mednarodna znanstvena konferenca Religion: Factor of Intercultural  Dialogue-  Religija: Dejavnik medkulturnega dialoga: Celje, Slovenia/Celje, Slovenija November 2nd –4 th, 2017/2. 4. november 2017. Posvet je potekal znotraj projekta Teološke fakultete  o medkulturnem dialogu.  Izhaja  iz teze, da je etika, ki je lahko ustrezna podlaga medkultur nosti, etika solidarnega personalizma in dialoškega univerzalizma. Ključno je razumevanje človeka kot presežnega bitja, pri slednjem pa je prava pot v  spoštovanju individualnosti in posebnosti ter v hkratnem prepričanju, da je med nami dovolj skupnega, da hoja po poti dialoga in solidarnosti ni nesmiselna. Medosebna solidarnost in univerzalni dialog tvorita duhovno obzorje, ki utemeljujeta vse druge smiselne odnose, ker zadevajo smiselnost medsebojne empatije, dialoga, duhovnosti in spoštovanja človekove presežnosti. Dialoška odprtost je potrebna zaradi ranljivosti in organizacijske odvisnosti. Glavno vprašanje je, kakšna duhovnost je (lahko) podlaga miroljubnemu, dialoškemu, vključujočemu in medkulturnemu ponašanju. 
 
Prva v seriji znanstvenih konferenc na temo Kontemporalnost  razumevanjskega konteksta v interdisciplinarni humanistiki se je odvijala v ponedeljek, 17. 12. 2018, v City Hotelu, Dalmatinova 15, Ljubljana. Raziskovalci, ki sodelujejo z Inštitutom Nove revije, so anali zirali epistemološke, zgodovinopisne, umetniško-teoretske, literarno-kritične, kulturološke in pravno-politične vidike formiranja humanistične vednosti v interdisciplinarni perspektivi. 

13. in 14. septembra 2018 je v Central hotelu v Ljubljani potekala mednarodna konferenca “Zgodbe staranja”. Gre za projekt ozaveščanja o staranju in o medgeneracijskem povezo vanju, v katerega je vključena Slovenska sekcija IBBY in Slovenska nacionalna komisija UNESCO. Na konferenci bodo predavali strokovnjaki iz različnih področij s področij znanosti o staranju, filozofije staranja ter literature o staranju. Referenti so na primerih različnih oblik izobraževalnega in  socialno duhovnega povezovanja pokazali, kako to vpliva na kakovostno in zdravo starost, ki je v stanju pasivizacije pretežno degenerativna – manj vode v telesu, zmanjševanje kapacitete pljuč, srčna insuficienca, zmanjševanje mišične mase, gibljivosti sklepov, možganskih povezav. 
Zgodovinski proces globalizacije je skupaj z globalnim učenjem, kulturo in politiko pogoj za konference, ki ga tematizirajo. Četudi se ne dotikajo tematizacije Svetega duha, pa odslikavajo duh dobe. Naj navedem le manjši del teh posvetov. Sodeloval sem na nacionalni konferenci Društva Humanitas, ki je že tretje leto organiziralo nacionalno konferenco o globalnem učenju Od globalnih izzivov do globalnih državljanov: kako naslavljati občutljive teme in ustvarjati prostore sobivanja? 22. november 2017 v Mestnem muzeju Ljubljana, Gosposka 15.  
Sodelovanje na konferenci Instituta Nove revije z naslovom S knjigami in filmi do znanosti in etike: boljše poznavanje staranja za vse generacije v Hotelu Central v Ljubljani, 23.10. 2017.

24.-26. septembra 2019 je bil v Ljubljani jubilejni 25. Slovenski festival znanosti z medna rodno udeležbo, ki sem se ga udeležil s temo o neformalnem učenju. Zajemal je predstavitev preteklih in tekočih raziskav. Udeležili so se ga starši, učenci, učitelji in drugi. Njegov namen je bil takšen kot že pri dosedanjih festivalih: seznaniti se z dosedanjimi rezultati in spodbuditi mlade k raziskovanju različnih vej znanosti s področja naravoslovja, družboslov ja in humanistike. K slednji sodijo tudi ljubitelji antike. 

4. znanstvena konferenca "Raziskovanje v vzgoji in izobraževanju: Mednarodni vidiki vzgoje in izobraževanja" je potekala 18. in 19. septembra 2019, v prostorih ZRC SAZU (Novi trg 2, Ljubljana). Njen osnovni cilj je bil disiminacija rezultatov raziskav ter izmenjava izkušenj, identifikacija ključnih problemov, izzivov in ovir v slovenski in inozem ski edukaciji. S temi konferencami se Pedagoški inštitut umešča v mednarodni prostor. 

Tretji simpozij Miklavža Ocepka. Udejanjanje duhovnosti v sodobnem svetu (Repar, 2012) prinaša  teme o razliki med pravo in psevdoduhovnostjo. Avtorji se sprašujejo, kakšni sta religioznost in duhovnost v sodobni EU (Šiler), po duhovnosti univerzalne nedokončanosti (Vodičar), duhovnosti v EU (Šiler), interpretaciji kot duhovni amplifikaciji (Kalnicka), fenomenologiji duhovnega življenja (Klun), Kako živeti brez diktata ure (Starčević), apokrifni bivanjski razdalji (Repar), integralu (Komel), fenomenu meje (Novosad), udejanjanju duhovnosti v športu (Pisk). 

V Kierkegaardovem letu 2019 sta priredila Srednjeevropski raziskovalni inštitut Soeren Kierkegaard Ljubljana in  Založba KUD Apokalipsa že 7. Mednarodni filozofski simpozij Miklavža Ocepka s prizoriščema v Črnomlju in Ljubljani 16. in 17. maja 2019 s temo:  Eksistencializem in možnost nove politike v svetu. Njegov namen je spodbuda dialoga med različno mislečimi v smislu duhovne odprtosti. V tem je tudi premik od Rose Luxemburg v eksistencializem in njeno misel spontanosti eksistencialne revolucije, ki jo je s svojim zgledom pokazala Simone Weil. Gre za bivanjski preobrat posamičnika. Tej eksistencialni revoluciji daje razsežnost eksistencialne komunikacije in nenehnega spraševanja vesti novo razsežnost, ki jo najdemo pri Karlu Jaspersu. Odgovornosti za lastno eksistenco ne dosežemo le z državljansko pomiritvijo, da bi si pozdravili globoke rane. Temelj možnosti tega dialoga je pogovor z drugim brez obsodbe! Ta tematika  s  Kierkegaardom  navdihnjenim  razmišljanjem se bo tako navezovala na misel: Karla Jaspersa (1883-1969), Rose Luxemburg (1871-1919), Simone Weil (1909–1943) ter obenem spominjala obletnice nastanka revije 2000 (1969).

V Sloveniji je bilo doslej 11 posvetov o filozofiji. 2008 Med pravico in izključenostjo, 2009 katerega spola je filozofija? 2010 realnost fikcije, 2011 Novi humanizem vizija ali iluzija, 2012 Kriza mišljenja in mišljenje krize, 2013 Uporni človek, 2014 Orientacija v mišljenju, orientacija v življenju, 2015 nevedni učitelj - sokratski učitelj, 2016 Strah – edini, ki se ga moramo bati, 2017 Poresničnost med resnico in lažjo, 2018 Nelagodje smisla.   Ti simpo ziji kažejo na širino in dileme posvetnega duha. 

Društvo Sinapsa prireja s sponzorji vsako leto v marcu enotedenske predstavitve tem o možganih od l. 2006 dalje. Simpoziji so tudi po svetu vsak tretji teden v marcu. L. 2019 je bila tema Na pragu bolečine. 

Razstavi o Ivanu Cankarju sta bili ob 100 letnici njegove smrti v Mestnem muzeju in v Cankarjevem domu. Prva je bila biografska o periodah Cankarjevega življenja, druga pa je bila književno komparativna, ker uvršča Cankarja med evropsko literaturo v tistem času. Na ta način gledalec izve, katera knjižna dela so izhajala skoraj istočasno kot Cankarjeva dela.    

Že nekaj let potekajo v CD v Ljubljani in drugod po Sloveniji predavanja o pozitivni psihologiji. Iz vsakdanje prakse nekako vemo, kaj lahko spremenimo in česa ne. Če zunanjih okoliščin ne moremo spremeniti, se lahko naučimo živeti z njimi. Na to se nanaša tudi Ottingerjeva molitev. Najbolje je, da prožnost vadimo takrat, ko je vse v redu, da bomo trdni in prilagodljivi, ko ne bo vse v redu. Tako je bil tudi 7. cikel pozitivne psihologije posvečen razvija n ju osebne prožnosti z različnih zornih kotov z uglednimi predavatelji. Na primerih  konfliktov uvidevamo pomen neprijetnih okoliščin, čustvih in njihovega reševanja. Že zaradi  povezanosti med telesnim in psihičnim doživljanjem stisk je treba razvijati osebno proaktivnost v družini in globalizirani družbi.
 
Prosvetni in sveti duh se prepletata, tako da sta si ponekod izključujoča v priliki zrna in plev, ponekod pa sta si podobna, tako da je posvetni duh brez eshatoloških konsekvenc.  
 
Slovensko filozofsko društvo in Slovenska matica sta organizirala posvet Mesto etike v družbi, ki je potekal dne 17. 6. 2019 od 10.00 do 16. ure v prostorih Slovenske matice na Kongresnem trgu 8. Avtorji prispevkov so skušali odgovoriti na vprašanje, kako se izogniti etičnega relativizma in nihilizma, zakaj je toliko erozije moralnosti oz. moralne nepismenosti z neodgovornim ravnanjem v sodobni družbi, ki se pospešeno spreminja, kritična refleksija pa ji težko sledi. 

Maja 2019 je bila na FF v Ljubljani zaključna mednarodna konferenca po RP Erasmus o moških, ki niso pripravljena na upokojitev.  Sodelovale so Poljska, Portugalska in Slovenija. Poljaki nočejo slišati o politični dejavnosti v socializmu, v Sloveniji je največ brezposelnih moških med 55 in 65. letom, po upokojitvi je največ samomorilcev. Na Jugu Portugalske so se razmere poslabšale, da moški ne ukvarjajo več z ribolovom. Upokojenci niso homogena skupina, država naj bi kaj storila pri odpravljanju njihove diferenciacije. Večina se ne ukvarja z družbenimi dejavnostmi, ampak s sorodstvenimi, z vrtnarjenjem. Moške vodeno učenje ne veseli. Brez žena so prej izgubljeni kot žene brez mož. Upokojenci imajo še skrite rezerve pri vzgoji  vnukov.    
Slovensko filozofsko društvo in Slovenska matica sta priredili posvet Mesto etike v družbi, ki bo potekal dne 17. 6. 2019 s pričetkom ob 10.00 uri v prostorih Slovenske matice na Kongresnem trgu 8 v Ljubljani.
Sodobno življenje s sabo prinaša pestro paleto moralnih izzivov, od vprašanja dopustnosti genskega spreminjanja organizmov, do veganstva, splava, družbenih neenakosti, evtanazije, odnosa do okolja in ostalih problemov, povezanih s pravičnostjo in dobrobitjo. O etiki se  govori. Debate, različni tečaji, seminarji, kodeksi etike, komisije, spletne strani in druge publikacije, posvečene moralnim vsebinam, stalnica našega vsakdana. Praktičen izziv sodobni moralni teoriji predstavlja tudi razširjenost moralnega relativizma, redukcija morale na vprašanje osebnega okusa. Manjkajo splošna merila presojanja ravnanja v celoti umanjkajo, saj domnevno »vsak vidi svet po svoje«, zaradi česar naj nikomur ne bi »vsiljevali tujih mnenj«. Zaradi naštetega se bodo govorci na posvetu vprašali po mestu etike v družbi in poskusiti odgovoriti na nekatera ključna vprašanja, povezana z:
– vlogo moralnega diskurza (Kakšno je razmerje med moralno teorijo in prakso?; Kakšno je razmerje med moralnim in ideološkim diskurzom?; Kako pogosto se moralni diskurz zlorablja za blatenje in neupravičeno diskreditiranje nasprotnika?; Je moralni diskurz lahko lukrativni produkt v tržni ekonomiji in kaj to pomeni za etiko?; Je moralni relativizem upravičeno ali celo nepresegljivo stališče?), poučevanje etike v pluralni družbi, itd. 

Predstavitev rezultatov Mednarodne raziskave poučevanja in učenja TALIS 2018
(The OECD Teaching and Learning International Survey), je bila v sredo, 19. junija 2019, ob 12. Uri v veliki dvorani Ministrstva za izobraževanje, znanost in šport (Masarykova cesta 16, 1000 Ljubljana). Pred tem je bil od 11. ure v veliki dvorani  tudi neposredni prenos novinarske konference ob predstavitvi rezultatov Mednarodne raziskave poučevanja in učenja TALIS 2018. Mednarodna raziskava učenja in poučevanja, TALIS 2018, je raziskava o delu in poklicu učiteljev, namenjena razvoju politik na področju izobraževanja. Raziskava se je izvajala pod koordinacijo Organizacije za ekonomsko sodelovanje in razvoj (OECD), v 48 državah in posameznih šolskih sistemih. V okviru TALIS so učitelji in ravnatelji poročali o svojem izobraževanju in različnih vidikih trenutnega dela v šoli. Sodelovali so učitelji v zadnjem triletju osnovne šole (7. - 9. razred) in učitelji v srednji šoli ter ravnatelji osnovnih in srednjih šol. Na novinarski konferenci je Barbara Japelj predstavila mednarodne primerjave prvega dela zbranih podatkov in analiz rezultatov. Z raziskavo TALIS Slovenija pridobiva vpogled v primerjave med delom učiteljev vseh predmetov v osnovni in srednji šoli ter izzive njihovega poklica, kar prihaja ravno prav v času snovanja novih strategij razvoja izobraževanja v Sloveniji.

Na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport so se aprila 2019 začeli javni posveti o prihodnosti področja vzgoje in izobraževanja. Prvega posveta, ki se je zgodil v Ljubljani v petek, 29. marca 2019, se je udeležilo veliko učiteljev, ravnateljev, staršev, predstavnikov nevladnih organizacij, mladih in predstavnica platforme SLOGA. Veliko predlogov za prenovo izobraževalnega sistema je zadevalo večje zaupanje v strokovnost in avtonomijo učiteljev, administrativne razbremenitve, prevetritve učnih načrtov, kakovosti poučevanja, krepitve vzgojne vloge šole, pravočasne obravnave in enotnih kriterijev za otroke s posebnimi potrebami, dviga motivacije otrok za šolo, itd.

Andragoško društvo Slovenije je v začetku julija 2019 organiziralo strokovni posvet o izobraževanju odraslih z naslovom Kje smo in kam gremo? na neobičajni lokaciji v Centru Vitalis v Zalogu. Že sam prostor je s svojo fleksibilno, drugačno postavitvijo, vabil tudi udele žence  k sodelovanju in sproščenemu ter ustvarjalnemu vzdušju. Posveta so se udeležili predvsem izobraževalci odraslih: člani društev, organizatorji, izvajalci, strokovni delavci javnih zavodov iz ACS, CPI , FF, teoretiki in praktiki.

Predsednica ADS dr. Ida Srebotnik povzema ključne ugotovitve, priporočila in rešitve na katere so opozorili udeleženci posveta:
- Slovenija je učeča se dežela s številnimi dogodki in prizadevanji posameznikov in skupin,  kot so TVU, Univerza za tretje življenjsko obdobje, Forum učečih se, študijski krožki, PUM, Središča za učenje itd.., potrebna pa  je večja odzivnost političnih odločevalcev. 
- Zavedati bi se  morali vplivov medijev, IKT, umetne inteligence na priložnostno učenje in to upoštevati pri priznavanju znanja in sposobnosti, opozarjati pa na negativne posledice
- Konkretno upoštevati nove poti pri pridobivanju znanja tudi v zakonodaji
- Financiranje izobraževanja odraslih je nepregledno, sredstva namenjena za izobraževanje odraslih pa so sramotno nizka. Potrebno je združevanje proračunov in medresorsko sodelovanje pri pripravi letnega načrta izobraževanja odraslih ter povečanje sredstev, ki so namenjena razvoju izobraževanja odraslih, novim programom in projektom.
Op NB Tudi sredstva za razvoj znanosti so prenizka, tako da se raziskovalci sprašujejo, ali nas znanost stane preveč. 
- Spodbuda je uvedba davčnih olajšav za podpornike in spodbujevalce izobraževanja odraslih in za nova znanja in inovacije v vseživljenjskem učenju
- Ranljivim skupinam je potrebno ponuditi praktične in motivacijsko koristne in zanimive izobraževalne programe, s primernimi metodami in oblikami dela, ki omogočajo soustvarjanje znanja in osvajanje potrebnih veščin in spretnosti.
- Ozaveščati bi morali vodilne kadre, kako sposobni so izobraženi kadri pri delu in kako pomembno je najsposobnejšim omogočiti dobre delovne pogoje za razvoj in učenje
- Nujno začeti razumevati, upoštevati, priznavati, razvijati nove paradigme v izobraževanju odraslih kot  so IKT tehnologije, novi mediji, umetna inteligenca….govoriti, ozaveščati, vnesti ključna priporočila v zakonodajo…

Ob 40. letnici smrti Martina Kojca je KUD Prasila pripravilo 20. In 21. septembra  2018 znanstveni simpozij Martin Kojc, most k spoznanju. Helena Srnec, predsednica KUD Prasila je bila kot predsednica društva in izdajateljica Zbornika (2018) meni, da je simpozij uspel, saj so bili odzivi publike veliki. Janek Musek je poročal o duhovnih izvorih Kojčeve misli. Predavatelji so Kojca predstavili z marsikaterega vidika. Napovedani so še drugi zborniki o Martinu Kojcu.

Avgusta l. 2019 je bila 21. konferenca o pismenosti v Kopenhagenu. Organizirali sta jo Danska bralna organizacija in FELA (Federation of European literacy). Predavatelji so analizirali primere dobrih praks. Kakih 500 udeležencev se je povezalo v eno bralno družino. Konferenca je bila posvečena bralni pismenosti, zato so govorili o javnih knjižni cah, bralnih krožkih. Slovenske predstavnice so predstavile naše bralne dosežke. Imamo tudi številne kakovostne prevode tuje literature. Učenje pismenosti bo prav zaradi poplave (dez)informacij čedalje bolj potrebno. Res pa je, da je bila knjiga in z njo izobrazba nekoč bolj spoštovana kot je danes.  
   
Mednarodna znanstvena konferenca o dialogu med kristjani in muslimani ob 800-letnici srečanja sv. Frančiška s sultanom Al-Kamilom v Egiptu / International Scientific Conference on the Dialogue between Christians and Muslims at the 800th Anniversary of the Meeting between Saint Francis of Assisi and the Sultan Al-Kamil in Egypt

V poročilu Frančiškanov beremo, da je na konferenci od 1. Do 3. oktobra 2019 sodelovalo  26 predavateljev, ki predstavljajo ustanove iz 10ih držav kot so Slovenija Hrvaška, Bosna in Hercegovina, Turčija, Izrael, Iran, Italija, Francija in ZDA. Program so izvedli v Frančiškovi dvorani Frančiškanskega samostana na Prešernovem trgu. 

Obravnavali so 4 tematske sklope. 1. sklop bo osvetlil dogodek pred 800 leti in posledice za današnji čas v Jezusovi domovini. V 2. sklopu so se spraševali, kakšno sobivanje in dialog so ustvarili kristjani in muslimani v Evropi, predvsem na Balkanu. V 3.  sklopu nam so predavatelji spregovorili o odnosu med muslimani in Slovenci v naši domovini. V 4. Sklopu pa smo se soočili s krščanskimi in islamskimi temelji za medreligijski dialog. Tako smo postali drug drugemu bližje.

Forum Mirovnega inštituta je 14. 10. 2019 priredil konferenco na temo: Migracije in politična odgovornost  v Atrij ZRC SAZU, Novi trg 2, Ljubljana. Migracije so postale pomembno propagandno sredstvo desničarskih populističnih politikov in političark, ki skušajo z zastraševanjem prebivalstva pred migranti in migrantkami pridobiti politične točke in ustvariti ozračje za nedemokratične spremembe sistema. Večina ostalih strank sledi ideji, da predstavljajo migracije varnostno grožnjo in se osredotoča predvsem na varovanje meje. Posledica takšne politike je spreminjanje meje v vojaško utrdbo, skozi katero tisti s pravim potnim listom udobno potujejo, drugi pa pred njo umirajo. Zaradi ustvarjanja barier in umetnih konfliktov so ljudje vedno bolj odtujeni in reducirani na člane skupin, ki se domnevno ogrožajo in spopadajo za vire. Ker so kritični glasovi odrinjeni na obrobje, je videti, kot da alternative ne obstajajo, kot da odgovorne politike, solidarnost in medčloveško sodelovanje niso možni. Pa je res tako? 

Na forumu Mirovnega inštituta so razmišljali, kako na področju migracij uveljaviti politično odgovornost, preseči politike zastraševanja ter zagotoviti spoštovanje pravic migrantov in migrantk ter beguncev in begunk. Kakšne dogovore ponujajo aktivistke in raziskovalke – je med njimi utopija odprtih mej še živa? Kako na izzive migracij odgovarja nedavno sprejeta vladna migracijska strategija in kakšne so dobre prakse in politike. Predstavili so tudi položaj migrantk in migrantov v Bosni in Hercegovini in na Hrvaškem ter kako jih obravnavajo slovenski državni organi.

Slovensko filozofsko društvo je priredilo pogovor s Trebežnikom o odnosu med mesijanizmom in nihilizmom pri Derreidaju 9. novembra 2019 ob 19h v Trubarjevi hiši literature, kjer je Gašper Pirc gostil Luko Trebežnika. Sogovorca sta razglabljala o “stari prikazni akademije” Jacquesu Derridaju, vlogi poststrukturalizma v sodobni praktični filozofiji, kritičnemu potencialu, ki ga še nosi dekonstrukcija, in razvitju igre interpretacije med mesijanstvom in nihilizmom.

V sredo, 27. novembra je v Slovenskem etnografskem muzeju na Metelkovi 2, organiziral Mirovni inštitut celodnevni simpozij "Spodbujanje integracije migrantov/migrantk skozi njihovo vključevanje na trg dela". Namen je povezati vse pomembne akterje v Sloveniji na tem področju, od državnih institucij, prek nevladnih organizacij do migrantov samih. Pojem  migrant vključuje 1. begunce (osebe s pridobljeno mednarodno in / ali subsidiarno zaščito), 2. prosilce za azil in 3. t.i. državljane tretjih držav. Simpozij je izpostavil različne zorne kote glede iskanja službe, dela in zaposlovanja migrantov/migrantk v Sloveniji. Potrebno je bilo medsebojno informiranje, izmenjava izkušenj s primeri dobrih praks kot tudi razbijanje  predsodkov in strahov glede zaposlovanja migrantov/migrantk ter tudi širše glede njihovega vključevanja v družbo. Obenem so se udeleženci medsebojno spoznavali. Simpozij se je zaključil s predvajanjem filma, večerjo, druženjem in z glasbo.   

Svetovni dan filozofije se je l. 2019 zgodil v Kopru, 21. novembra, v Dvorani sv. Frančiška Asiškega, ob 12h. Šlo je za filozofski razgovor treh filozofov: doc. dr. Smiljane Gartner iz Filozofske fakultete v Mariboru, izr. prof. dr. Tomaža Grušovnika iz Univerze na Primor skem ter univ. dipl. fil. in prof. soc. Gorazda Brneta, profesorja filozofije in ravnatelja  Gimnazije Ilirska Bistrica. Pogovor bo usmerjala moderatorka po uglašenem scenariju, in sicer kot odziv na razmišljanja otrok, zajetih v knjigi Kakšno Slovenijo si želim? Uvodno besedo je imel  dr. Marjan Šimenc kot glavni snovalec Unescovega svetovnega dneva filozo fije pri nas. Pred koncem so dijaki Gimnazije Ilirska Bistrica uprizorili krajši filozofski nastop. 

Poročila oz. povzetke referatov vključno z mojim na 7. simpoziju Miklavža Ocepka v maju 2019 glej na spletnih straneh: http://www.kierkegaard-institute.si/index.php/si/simpoziji-in-konference/119-teze-in-povzetki-za-7-mednarodni-filozofski-simpozij-miklavza-ocepka-kierkegaard-2019.

Univerza Alma mater je razpisala vabilo na znanstveno konferenco z mednarodno udeležbo ZA ČLOVEKA GRE 2020, ki bo potekala v Mariboru, 13. in 14. marca 2020.
Konferenca je posvečena relevanci v znanosti in izobraževanju. Njen namen je odpirati razprave in prispevati k reševanju vprašanj pomembnosti visokošolskega izobraževanja in znanosti ter se soočiti z izzivi, ki jih prinašajo spremembe in razvoj ob 20-letnici bolonjskega procesa. Konferenca se bo začela s plenarnim delom, na katerem bo okrogla miza s predstavniki domačih in mednarodnih institucij 20 let po Bologni, s pogledom naprej.

4. Specifična in univerzalna krščanska duhovnost
Krščanska duhovnost spreminja oblike že skoraj do neprepoznavnosti, čeprav njena svetopisemska vsebina ostaja ista.  Specifično se manifestira v specifičnih okoljih. Skušali smo izluščiti splošne značilnosti, ki pa dobijo v religiozni praksi posebne poudarke. Tako pravoslavni kar najbolj poudarjajo pomen Marije – bogorodice, protestanti pa v najmanjši meri.  Za krščansko duhovnost so značilni troedini Bog (Oče, Sin in Sveti duh), vera, upanje in ljubezen kot zastonjski dar, usmiljenje, empatija, milost, odpuščanje, deset božjih zapovedi, življenje, luč, notranjost,.... Sveto trojico poznajo različna indoevropska ljudstva. Najdemo jo v antropološki strukturi človeka kot telo, duša, duh, v tročlenski dialektiki : teza, antiteza, sinteza. Žalec (2010, str. 103-110) analizira značilnosti krščanskega duha, ki izhajajo iz pojma (troedine) osebe. Prav tako kot oseba tudi duh ni objekt, ni del, je notranja, globinska, integrativna, simbolna.  Od helenističnih poskusov dalje obstaja težnja, da bi pogansko in krščansko duhovnost združevali, vendar pa je pri tem potrebna velika previd nost. V bistvu gre za poskuse redukcije Kristusa kot Boga-človeka bodisi na Boga, bodisi na modrega človeka.  
Sadovi Svetega duha so: ljubezen, veselje, mir, potrpežljivost, blagost, dobrotljivost, zvestoba, krotkost, samoobvladovanje (Gal, 5, 22-23). Način doseganja naštetih vrednot je v multifunkcionalnem samoobvladovanju. Ene brez druge ni, tako kot eden brez drugega ne dosežemo vzajemnosti in solidarnosti. V tem je tudi integrativno pedagoški princip.     

Za duh krščanstva so po kardinalu Rodetu značilne lastnosti veselje, svoboda, lepota, dobro ta. Čistost pomeni ljubiti osebo zaradi nje same. Čistost  je duhovna energija, ki ljubezen osvobaja od sebičnosti in nasilnosti.   

Posvetni duh je duh časa (nem. Zeitgeist), ker se ravna po logiki sveta, Sveti duh se pa ravna po božji logiki oz. logosu križa. Kristjani postajamo čedalje manj posvetni in čedalje bolj božji. Posvetni čas je v božjem času oz. večnosti. Božja logika je logika pozitivnih nasprotij: krivo postane ravno, žalostni bodo potolaženi, … Spiteris (2000, str. 58) pravi, ko umiramo, se rojevamo; kraljujemo, ko služimo, svobodni smo, ko pozabljamo nase, življenje pridobimo, ko ga izgubimo. Ljubezen je zastonjski dar.  
 
S spreminjanjem duhovnosti se spreminjajo tudi njegove definicije. Večji del duhovnih kultur je še sestavina naše podzavesti, ki jo šele postopno odkrivamo.  Kako razlikovati navidezno in pristno duhovnost? Ko Cerkev oznanja to, kar je zastonj prejela (prim. Mt 10,8; Apd 3,6), lahko deli z vsemi in zlasti mladimi pot in resnico, ki vodita do smisla bivanja na tej zemlji. Jezus Kristus, ki je za nas umrl in vstal, se daruje za našo svobodo in nas vabi, da iščemo, odkrivamo in oznanjamo ta pravi in polni smisel. Papež Frančišek (2018) nagovarja mlade naj se ne bojijo Kristusa in njegove Cerkve. V njiju se skriva zaklad, ki napolnjuje življenje z veseljem. Izhaja iz lastne izkušnje: po zaslugi vere je našel odgovor na svoje sanje in moč, da jih uresniči. V Argentini je videl veliko bolečine in revščine, ki je izmaličila obraze številnih bratov in sester. Za tiste, ki smo z Jezusom, je vse zlo le izziv k večji ljubezni. Številni (mladi in stari) možje in žene so se iz ljubezni do evangelija velikodušno žrtvovali za svoje brate in sestre, včasih celo do mučeništ va. Iz Jezusovega križa se učimo logike Božjega darovanja samih sebe (prim. 1 Kor 1,17-25) kot oblike oznanjevanja evangelija za življenje sveta (prim. Jn 3,16). Ko vnema Kristusova ljubezen, použiva tistega, ki gorí, ter krepi tistega, ki ga ljubi; ga razsvetljuje in greje (prim. 2 Kor 5,14). V šoli svetnikov, ki nam odpirajo obsežna Božja obzorja, nas vabi, da se v vsaki situaciji vprašate: »Kaj bi storil Kristus na mojem mestu?« Brez vprašanja in pripravljalne molitve ne slišimo božjega glasu.  

Poslani smo, da posredujemo evangelij vsem. Mladi po srcu se odpiramo v življenje. Rast v milosti vere nas prevzema v tok mnogih generacij pričevalcev, v katerem modrost tistih, ki imajo izkušnje, postane pričevanje in spodbuda za tiste, ki se odpirajo prihodnosti. Cerkev gradi medgeneracijske mostove v sobivanju različnih življenjskih obdobij, v katerih vera v Boga in ljubezen do bližnjega predstavljata dejavnika globoke povezanosti.

Na svoji poti za Kristusom, samim seboj in svetom smo po eni strani na poti k začetku, kjer smo z rojstvom pot začeli in h koncu v onostranstvo. Veselimo se zmage nad zlom v Gospodu.      

V srednjem veku so ljudje gojili pripravo na onostransko življenje. Z novoveško filozofijo subjekta in sekularizacijo pa je to zamrlo. Theis (2018) načenja pomembna vprašanja kot so, čemu obstajamo, kako je smrt prišla k nam, ali obstaja življenje po smrti in vpogled v življe nje po tem. Theis predstavi idejo o posmrtnem življenju vsakega človeka in možnost bivanja v nebesih vsakega vernika. Ta gotovost nudi določeno tolažbo ob misli na smrt, ki predstav lja strah vzbujajočo komponento v življenju ljudi. Bralec spoznava misli o večnosti, da lahko preživi z njegovim Stvarnikom. Duhovna misel, da po smrti obstaja še nekaj več, izpolni vsakega z upanjem, veseljem in ljubeznijo do življenja. 

Dela Donalda Walscha kot so, Kaj je rekel Bog, Ko se spremeni vse, spremeni vse, Edino pomembno, poznamo tudi v Sloveniji. To, da je treba živeti v miru in se osvoboditi vseh verskih dogem in ideologij že vemo. Walsch je študiral primerjalno teologijo. Ni začetnik neke nove verske smeri. Njegovo poslanstvo še ni dobilo definicije. Verjetno je blizu novodobnosti (new age), gnosticizmu in sekularizirani teologiji glede na to, katerega Boga posluša in se z njim pogovarja. Vsekakor je karizmatičen, vendar pa ne more biti vseveden. Njegova duhovnost ni v službi prenove Cerkve, kar pa krščanska je.  Njegova primarna ikona ni Kristus.  

Mir je simbol življenja (Neumann, 2001, str. 217-261). Neumann raziskuje pomene miru v različnih jezikih. Opazi, da gre za uravnoteženo skladnost nasprotij.  Duh se z nami igra, dokler se mu upiramo. Mi in svet si sopripadamo (kar pomeni ruska beseda 'mir'), ko sodimo skupaj v miru.Ta mir ni mrtev, ampak je dinamičen, ustvarjamo ga z medsebojnim pretokom energije, upanja in ljubezni. To je obenem nastajanje psihosocialne in duhovne realnosti. Do duhovnega miru človek sam ne zna priti, zato Jezus pravi »svoj mir vam dam«.

Schwikart (2010) jasno pokaže, da brez pojava smrti ne bi bilo religij. Krščanstvo, budizem, islam in hunduizem jo vsaka na specifičen način povezujejo z večnim življenjem. Smrt je del tega življenja. tudi katoliške cerkve so v specifičnih kulturnih okoljih specifično duhov ne. Ta proces specifikacije se je začel že v antiki in še danes ni končan.   

Grški modernistični pesnik Odiseas Elitis je napisal poemo Hvaljeno bodi. Krščanska Spravna molitev pa poteka takole: Bog bodi hvaljen.
Hvaljeno bodi njegovo sveto ime.
Hvaljen bodi Jezus Kristus, pravi Bog in pravi človek.
Hvaljeno bodi ime Jezusovo.
Hvaljeno bodi njegovo presveto Srce.
Hvaljena bodi njegova predragocena Kri.
Hvaljen bodi Jezus v najsvetejšem oltarnem Zakramentu.
Hvaljen bodi Bog Sveti Duh, Tolažnik.
Hvaljena bodi vzvišena Mati božja, presveta Devica Marija.
Hvaljeno bodi nje sveto in brezmadežno spočetje.
Hvaljeno bodi njeno slavno vnebovzetje.
Hvaljeno bodi ime Device in Matere Marije.
Hvaljen bodi njen prečisti ženin sveti Jožef.
Hvaljen bodi Bog v svojih angelih in svetnikih.

Krščanstvo pozna duh požrtvovalnosti. Gospod je uničil Sodomo, ker ni bilo v njej niti 10 pravičnih, nato pa še Jeruzalem, ker v njem ni bilo niti enega. Nato je poslal svojega Sina, da bi s svojo nedolžnostjo odrešil grešni svet.   

V krščanski duhovnosti ima prednost notranji človek pred zunanjim, zgolj telesnim človekom. V zadnjem času pozabljamo, da duhovni odnosi nastajajo počasi. Današnja nestrpnost, da moram vse takoj dobiti, to razsežnost zamegljuje. 

Izmed vseh darov, ki jih Bog daje kristjanom, ni večjega, kot je ta, da Sveti Duh prebiva v nas. Sveti Duh ima veliko funkcij, vlog in aktivnosti. Prvič, deluje v srcu vseh ljudi vsepov sod. Jezus je povedal učencem, da bo poslal Svetega Duha na svet, da »bo ovrgel svet glede greha, pravičnosti in sodbe« (Evangelij po Janezu 16,7–11). Vsak se zaveda Boga in njegovih pravičnih meril svetosti, najsi to prizna ali ne. Sveti Duh uporabi Božjo resnico v našem umu, da bi nas s poštenimi in z zadostnimi argumenti prepričal, da so grešniki. Ko se odzovemo njegovemu prepričevanju, da smo grešili, se pokesamo in začnemo verovati v Jezusa Kristusa, pridemo do odrešitve.

Po odrešujoči veri v Kristusa, pripadamo Bogu. Kako? To se zgodi, ker se Sveti Duh za vedno naseli v naše srce. V nas potrdi in zagotovi obljubo naše večne odrešitve kot Božjih otrok. Jezus je poslal Svetega Duha, da je naš pomočnik, tolažnik in vodnik.  Jezus je dejal »… jaz bom prosil Očeta in dal vam bo drugega Tolažnika, da bo ostal pri vas vekomaj« (Evangelij po Janezu 14,16). Beseda 'tolažnik', pomeni ›tisti, ki je poklican zraven‹ in vsebuje idejo nekoga, ki spodbuja in opominja. Pripadamo Bogu, ker se Sveti Duh za vedno naseli v srce vseh kristjanov (Pismo Rimljanom 8,9; Prvo pismo Korinčanom 6,19–20; 12,13). Bog Sveti Duh je »nadomestilo« vsakemu verniku za odsotnost Kristusa, da za nas izvaja funkcije, ki bi jih Jezus, če bi bil osebno ostal z vsakim izmed nas.

Med temi funkcijami je ta, da razodeva resnico. Prisotnost Svetega Duha v nas nam omogo ča, da razumemo in razlagamo Božjo besedo, Sveto pismo. Jezus je rekel svojim apostolom: »Ko pa pride on, Duh resnice, vas bo uvedel v vso resnico« (Evangelij po Janezu 16,13). Po navdihu Svetega Duha so zapisali, kaj jim je razodel o vseh Božjih naukih glede čaščenja, doktrine in krščanskega življenja. Cerkve so zbrale ta apostolska pisanja o resnici, navdihnjeni od Duha, v to, kar je postalo Sveto pismo. Danes je Sveti Duh kristjanov najvišji vodnik. Zdaj razsvetljuje naše srce in um, da bi razumeli in uporabili Sveto pismo. Odpre naše razumevanje in naredi Sveto pismo preprosto in jasno. Vodi po poti, po kateri moramo hoditi v vseh duhovnih stvareh. Brez takšnega vodnika bi bili nagnjeni k zmotam. Ker pa imamo Sveto pismo in Svetega Duha, imamo vso resnico, ki jo potrebujemo (Drugo pismo Timoteju 3,16–17). Ključni del resnice, ki jo razsvetli Sveti Duh, je, da je Jezus ta, za katerega se je izdajal (Evangelij po Janezu 15,26; Prvo pismo Korinčanom 12,3). Duh nas prepriča o Kristusovi božanskosti in utelešenju, da je Mesija, po svojem trpljenju in smrti, vstajenju in vnebohodu, poveličanju na Božjo desnico in o njegovi vlogi kot sodniku vsega. Sveti Duh daje slavo Kristusu v vsem (Evangelij po Janezu 16,14).

Še ena izmed vlog Svetega Duha je, da nas opremi in usposobi za služenje. Prvo pismo Korinčanom 12 opisuje duhovne darove, dane kristjanom, da bi lahko Cerkev delovala kot Kristusovo telo na zemlji. Vse te darove nam suvereno daje Duh, da bi nas opremil kot Kristusove predstavnike svetu, ki kažejo njegovo milost in ga poveličujejo.

Sveti Duh opravlja delo posvečenja v našem življenju. Ko prebiva v nas, začne in nadaljuje delo preobrazbe v našem življenju. Rezultat je ljubezen, veselje, mir, potrpežljivost, blagost, dobrotljivost, zvestoba, krotkost in samoobvladanje (Pismo Galačanom 5,22–23). To niso dela našega mesa, ki ne more obroditi takšnega sadu, ampak so posledice prisotnosti Duha v našem življenju.

Spoznanje, da Božji Sveti Duh prebiva v našem življenju, da izvaja vse te čudežne funkcije, da za vedno prebiva z nami in da nas ne bo nikoli zapustil niti pozabil, je razlog za veliko veselje in tolažbo. Vsa slava Bogu za dragoceni dar Svetega Duha, ki prebiva v nas, in za njegovo božansko delo v našem življenju!

4.1 Krščanska duhovna teologija in teofanija

V tem poglavju izhajamo iz prispevkov duhovne antropologije češkega jezuita in kardinala Tomasa Špidlika (1919-2010) in slovenskega duhovnika in slikarja v Vatikanu Marka Rupnika. Špidlik (2009) nam preprosto in poglobljeno, iz izkušenj dvatisočletnega izročila Cerkve, teologov krščanskega Vzhoda in Zahoda, na temeljih Svetega pisma nevsiljivo in prepričljivo govori o teologiji in psihologiji duhovnosti. Vabi nas, da bi se od časa do časa ustavili na svoji življenjski poti, si poiskali prostor tišine in se zazrli v globine tega Božjega vrelca, ter zahrepeneli po čisti duhovni pijači. Knjiga naj bi postala naš vodnik na poti življenja. Danes je pomembna duhovnost od spodaj, iz izkustva in doživljanja. To je po eni strani razvijal Truhlar, po drugi Gruen.  Podobno kot govorimo o doživljanju duhovnega absoluta v slovenskem leposlovju (Truhlar, 2012), lahko govorimo tudi za francosko, rusko ali nemško leposlovje.  

Špidlik (2009) na neviden način združuje zahodno in vzhodno krščansko duhovnost. Kot vemo, sta obe kulturno različni že zaradi razlik med katoliško in pravoslavno cerkvijo. 
Razlikujemo tudi laično in krščansko-katoliško duhovnost. Vsaki religiji pripada specifična duhovnost. Povezovanje med njimi je zadeva medreligioznega in medverskega dialoga. 

Špidlik – češki jezuit in sedaj že preminuli kardinal razsvetljuje meglo na tem področju, vendar pa povezuje zahodno in vzhodno teologijo. Naslanja se na nekatere cerkvene očete in druge teologe. Tako že Dionizij Areopagit govori o poti očiščenja, razsvetljenja, zedinjenja. V duhovnosti nenehno rastemo, ker zlahka zapademo v  enostransko poudarjanje ene ali druge komponente vodi v zmote materializma, psihologizma redukcije svetega duha na raven človekovih sposobnosti, voluntarizma cerkvenih deklaracij, racionalizma razuma pred vero, voluntarizma, sentimentalizma redukcije na občutke (ne)upravičenosti (npr. nimamo božje milosti le, če jo čutimo) z derivatom mesianizma, pretiranega spiritualizma raznih kultov, kvietizma nedejavne umirjenosti, sociologizma, ki reducira Cerkev na eno izmed posvetnih ustanov (Špidlik, 22-26). Lahko bi rekli, da je eupraksija pred vsako teorijo (teološko ali kako drugo) duhovnosti.     

Vsak, ki želi rasti v veri, ve, da so glavna preizkušnja duhovne rasti skušnjave. Zgled so skušnjave Jezusa v puščavi. Špidlik (2009, 259) piše o naslednjih slabih mislih: 1. Požreš nost, 2. nečistost, 3. lakomnost. 4. žalost, 5. jeza, 6. lenoba, 7. slavohlepnost, 8. napuh. Ta Evagrijev seznam je podoben sedmim glavnim grehom. Nevoščljivost bi spadala k marsikateri od teh točk. 

Ker je duhovni boj ključen, bi vsak moral poznati, kako pride do greha v 5 točkah: 1. sugestija, 2. notranji dialog, ki je podoben pogovoru  med Evo in kačo v raju. 3. boj, 4. privolitev, 5. grešna strast, ki oslabi značaj in grešnika spremeni v sužnja. (Špidlik, ibidem, 255-256). Zato Pavel predlaga stalno čuječnost. Ta ima selektivno sposobnost. Živimo v jeznem svetu, toda kot božji otroci se ne smemo pustiti zavajati. Kaj lahko storimo, da ga presežemo? Biti moramo posvečeni v svetem duhu, odlični v dejavnosti in integrativni.

Funkcija vere je premagovanje skušnjav do zadnjega diha. Špidlik (po Tanquereju, 2004, 84-85) navaja  šest prednosti vere za duhovno življenje: 1. Je njegov temelj, 2. Vera nas  združuje oz. zedinja z Bogom,  3. Razsvetljuje razum, 4. Utrjuje voljo, 5. Je vir tolažbe in 6. Je zaslužna za dobra dela. 

Špidlik nas vabi, da naj se od časa do časa ustavili na svoji življenjski poti, si poiskali prostor tišine in se zazrli v globine tega Božjega vrelca, ter zahrepeneli po čisti duhovni pijači. Duhovnost od spodaj iz izkustva in doživljanja gojimo v molitvah. Brez njih in dobrih del ni celostnega, polnega življenja.  

Rupnik (2018) piše o tem, da duhovnosti v Cerkvi ni nič več kot jo je v svetu. Po padcu socializma je Cerkev skušala nadomestiti to, kar so v socializmu izgubile. Obstajala je močna težnja po obnovi konstantinske Cerkve, prejšnji način delovanja, posesti.  2. Vatin kanski koncil je želel Cerkev kot potujoče božje ljudstvo, ne pa pol-državo ali pol-imperialno strukturo.  Še vedno ni preživeto staro in doživeto novo. Smo v nekem stanju prehajanja (gr. metaxu, chora, lat. limb, nem. zwischen).  Eshatologija dovrševanja evolucij skega razvoja je v presežnosti hrepenenja. Trenutno dano stanje ni nikoli dokončno, ampak je darovano v možnosti. Po Abrahamu se plodimo. Mislim, da je v procesu trinitarizacija vprašljivo, koliko je ohranitve individualne osebe v občestvu in občestva v individualni osebi. Morda je bolje, da pustimo to vprašanje odprto in procesno neodgovorjeno, ker vodi v razumski sterilnosti le do tega, kdo ima samoumevno prav in zanemarja popravljanje napak. Kierkegaardova molitev pa vsebuje ravno hvaležnost, da nimam prav. To, da svojega položaja pelagijansko ne dogmatiziram, me usmerja naprej v neznano in še nepriznano.  Krščanske politike ne bi smeli reducirati na obstoječe stranke krščanske demokracije, sicer je to le boj za monopol ene ali druge stranke nad ostalimi.   

Rupnik (2019) je na osnovi Frančiškovih nazorov posodobil krščansko duhovno teologijo. Ko opisuje duhovno življenje kristjana, je še mlada in celovita veda, ker vključuje vse faze življenja. Težko pojasnjuje tiste probleme in konflikte, ki bi bile za rast Cerkve najbolj potrebni. Rupnik (2019) pogosto ponavlja, da gre za odnos med Bogom, človekom in bližnjim.  Očetovstvo po duhu in veri je božji dar. To velja tudi za zakonsko partnerstvo, po katerem sta mož in žena eno telo. Mnogi očetje ne pridejo do te stopnje kot Abraham. Gre za enotnost biološkega in duhovnega očetovstva. Tudi Izakovo sinovstvo je po duhu in veri. Smisel podarjenega življenja je v odnosu poklicanosti oznanjevanja. Znano je, da le brezpogojna ljubezen – agape ohranja enotnost (Rup nik, 2019, str. 93). Pri Mateju najdemo 3 prilike, ki kažejo pogled na konec zgodovine: 1. 10 devic, ki čakajo ženina, 2. prilika o talentih – porabi očetovega denarja in prilika o tem, 3. kdo je dal Gospodu jesti in piti. Kdor se pusti voditi duhu ljubezni do ljudi, izvršuje dejanja ljubezni do Boga.   Odrešenje ni rezultat posameznika, ampak osebe, Duha, občestvenosti, resnice. Bog biva osebno, občestveno. Določa ga odnos. Človeku posreduje svoj 'tropos' – način bivanja. Sprejemanje je začetek duhovnega življenja, ker poenotuje. 

Človek pogosto napačno razume božje darove, ki si jih prisvaja. Biti bi moral odprt za sprejemanje po veri. To ni isto kot odnos po človeški naravi, ampak po božji. Z njim je v hipostatični uniji. Če ostane zaprt v lastne meje se ta hipostičnost prekine in ne zraste na višjo raven modrosti. Ideje same nas ne spreminjajo. Človek sam ne more preseči svojih pomanjkljivosti, zato ga Bog kot Abrahama uči ljubiti po božje, brezpogojno. Človek je po božjem navdihu prvih šestih dni in nima nič več skupnega z drugimi bitji. Adam in Eva, ki nista več po božji podobi, sta v nenehnih medsebojnih sporih. Kristusova žrtev je bila potrebna, da je smrti dal smisel in jo presegel z odnosom (Rupnik, 2018, 105). V ljubeči pokorščini se zgodi odrešenje, ker človeštvo združi z Očetom. v Njegovi žrtvi umre ločeno grešno človeštvo, kakor umre naš sebični jaz v imenu občestvenega. To je naše vstajenje, preporod (gr. anastasis, Lat. resurrectionis, rusko: Воскресение - voskreseniye). Ker je bil ustvarjen po božji podobi, bo združen z njim. Za nas je bolje, »da hodimo v njem, v smrti in vstajenju. S tem postane v nas tudi Sveti Duh« (Rupnik, 2018, 107).    Vsi smo eno v Sveti Trojici. Odprtost, prisrčnost in dostojanstvo prihaja od Sv. Duha. Cerkev prehaja iz pol-konstantinskega stanja v občestveno. Našo človečnost živimo kot teofanijo (Rupnik, 2018, 110). Biti v Kristusu je duhovna razsežnost po krstu. V tem dialoškem stanju presegamo svojo samoto (Rupnik, 2018,113). Duhovnost je organsko življenje. Posameznik se vse življenje usklajuje s pomenom daru, ki ga je prejel s krstom. Gospod nam neutrudno odpušča grehe, v katere zapadamo. Duhovna drža pomeni svoboden odnos. V krstu se zgodi prehod od smrtnega življenja k večnemu (Rupnik, 2018, 118). Odkrijemo občestveni jaz v občestvenem telesu. Praznik Janeza Krstnika sovpada s poletnim solsticijem. Ob zimskem solsticiju pa obhajamo Gospodovo rojstvo. Novo življenje je bogoslužno bivanje. Po božji logiki je Bog postal človek (kenoza), da bi človek postal božji (otrok). Način izražanja občestva – udov drug drugega - ga naredi osebnega. Gre tudi za maziljenje. Kristjani razvijajo Cerkev kot Kristusovo telo, ker so zbrani v evharistiji. Nebeška hrana je dovršitev naše poklicanosti (Rupnik, 2018, 125).  Evharistija ima kozmični pomen. Duhovno življenje je treba razširiti na vsakdanje. V oblikah mučeništva nam Bog dovoli, da sami postanemo evharistija – damo se v hrano za druge. Ko nasedamo glasovom, da naj skrbimo zase, 'se naenkrat utapljamo v valovih zla' (Rupnik, 2018,127). O tem nam govori prilika o Petru, ki je sledeč Kristusu poskušal hoditi po vodi. Po odpuščanju življenje spet postane dar. Bolniš ko maziljenje v bolniku prebudi velikonočno identiteto. Kar je za posvetnega človeka uspeh, je za duhovnega nespamet. Duhovni človek ne obupava zaradi let, minevanja, bolezni (Rupnik, 2018,129). Duhovnik združuje človeštvo z Očetom. Služi  bližnjim. To ni funkcija, ampak je poslanstvo, da bi postali soudeleženi v Sinovem darovanjskem bivanju. Pri krstu smo prejeli sv. Duha, ki nas usposablja, da se zavedamo zakramentalnega prebivališča (Rupnik, 2018,133).  Občestvo je organsko, ker je življenje v bistvu organsko. V tem smislu je Cerkev Kristusovo telo.  

Hribar (2015) pohvali antiklerikalno držo papeža Frančiška in patra Rupnika. Meni, da bo novo obdobje obeh prineslo še veliko spreobrnitev na dobro. Opozarja pa še na dve  nevar nosti. Prva nevarnost izhaja iz morebitne ideologizacije samega antiklerikalnega gibanja, iz razvit ja ali celo razplamtitve njegovih divjih oblik, torej iz morebitne vsesplošne deinstitua lizacije »nove evangelizacije«. Druga nevarnost je, da bi po sesutju kurije in drugih institucij, po razvezi vezi med cerkvenimi podsistemi prišlo do prevlade in s tem do neobvladljive nadoblasti le Enega.

Slovenska Cerkev potrebuje prenove. Dosedanji dokumenti so ohranjali status quo.   Za samozadostnost klerikalizma so značilne zaverovanost vase, zloraba duhovne in posvetne moči, egocentrizem, nedostopnost za spremembe, rutinska vkalupljenost.  

Hribar (2015) meni, da ti nevarnosti lahko preseže le druga renesansa; ne le Evrope, ampak zahodne civilizacije kot take in v celoti. Gre za novo obdobje kot obdobje nove, tokrat svetovne renesanse. Na podlagi pravrednot svetovnega etosa. Ne gre torej za uveljavitev nekakšne nove vodilne kulture na globalni ravni ali jedrne evropske kulture, marveč za uresničevanje prastarih vrednot človeškosti in človečnosti, že zdaj skupnih vsem civilizacijam.

Že Heidegger je vedel, da teologija ni ne znanost in ne filozofija. Treba se bo vrniti k modelu (durkheimovske) organske solidarnosti. Kakšna je znotraj takšnega okvirja prihodnost Amerike kot tehno-kapitalsko najbolj razvite države sveta? »Predhodno organsko obdobje v Ameriki je pogansko in skorajda povsem iztrebljeno, uničeno. Zato Amerika v tem novem obdobju lahko bodisi caplja po sledeh moderne kritične dobe in niha od sholastično racionalistične do psiho-sentimentalne miselnosti, bodisi vnaša pogansko vitalis tične elemente v svojo prihodnost. Ali pa se Cerkev v Ameriki zave, da je del celotnega Kristusovega telesa, ki že pozna krščansko organsko obdobje, obdobje prvega tisočletja.« Rupniku se za prihodnost ZDA zdi torej najbolj pomembno, da jim s svojo likovno umetnostjo pokaže obzorje organske kulture, kulture, ki je sposobna prikazati primat življenja in simbolnega razmišljanja. Za Evropo to velja seveda že zdaj.

V Nedoumljivo je vključen najbolj sistematičen prikaz Frankove filozofije. Izhaja iz misli  Kuzanskega Attingitur inattingible inattingibiliter; to Frank razvija s pomočjo analize našega spoznavanja in strukture biti. Stvarnost predstavlja neposredni material spoznavanja, za njim je sfera idej – pojmov, ki jih tvori razum (abstraktno znanje). Ta idealna sfera pa se nam odkriva v notranji edinosti, v katero je vključen tudi Absolut (‘Božanstvo’), zaradi česar se edinost spremeni v Vse-edinost. Z metafiziko vseedinosti se Frank vpisuje v tradici jo platonizma, z nekaterimi elementi sistema (edinost kozmosa, teokozmizem, bogočlovek ipd.) pa se filozof približa sofiologom (na primer L. Karsavinu, S. Bulgakovu in P. Floren skem). Njegova teologija je apofatična, skrivnostno izkustvena. 

--Frank (2018) dosledno razvija temeljno idejo ruske religiozne filozofije, idejo vseedinosti, v knjigi Bog z nami prestopi meje čiste filozofije in prevzame jezik bogoslovja. V prvi  medita ciji (Kaj je vera?) opisuje temelje krščanstva in dokazuje, da je vsa njegova vsebina uteme ljena na religiozni izkušnji, na živem »druženju z Bogom«. Filozof razlikuje med dvema oblikama vere, med 1. vero kot zaupanjem in 2. vero kot gotovo, intuitivno zanesljivo vednostjо. Pokaže, da tudi zaupanje v avtoriteto predpostavlja doživljanje gotovosti Jezusa, ki dejansko izreka resnico o Bogu. Po Franku torej vera v avtoriteto ni slepo zaupanje, ampak temelji na veri kot vednosti, na živi religiozni izkušnji. V drugi meditaciji (Paradok salna resnica krščanstva) filozof razmišlja o krščanstvu kot religiji ljubezni, o neločljivi edinosti asketizma in ljubezni v krščanski zavesti, ter razbira pojem trpljenja na področju religioz nega nauka in njegov pomen v kulturnozgodovinskem razvoju človeštva. V zadnjem delu knjige (Resnica kot pot in življenje. Udejanjenje vere) Frank razmišlja o tem, kakšno je oz. kakšno bi moralo biti duhovno življenje in delovanje kristjanov v svetu.

Tako kot razlika med dnevom in nočjo praktično, se pravi v našem živem občutju sveta, ki nas obdaja, nikakor ni v tem, da podnevi vidimo sonce na nebu, ponoči pa ne, ampak gre za preprosto razliko med svetlobo in temo, med bivanjem v okolju, v katerem so obrisi vseh predmetov jasni, in prebivanjem v nekakšnem temnem breznu, v katerem nemočno blodimo kot slepci, tako tudi temeljna razlika med verujočim in neverujočim ni to, ali človek »prizna va« obstoj Boga ali ne, temveč to, ali se njegova duša dotika zaklada nebeškega kraljestva in ima stik z darovi Svetega Duha, se pravi, ali se vanjo zliva luč božanske ljubezni, ki jo greje in razsvetljuje. Občutje luči in toplote, prebivanje v poživljajoči svetlobi sonca je praktično, življenjsko pomembneje kot pa sámo videnje sonca. (Frank, 2018, str. 96) Frank je bil l. 1941 (2018) prepričan, da svet drvi v prepad. Lahko ga reši le krščanski preporod, čigar nosilci so (bili) laiki. Duhovniki pa skrbijo za spomin svetopisemske tekste, na svetnike in zahvaljevanje za cerkveno hierarhijo. 
Človek v tišini srca odkriva notranje doživljanje, se odpira dotikanju notranjega razodevanja resnice, bivanja, prisotnosti lepote in dobrote. Iz te izkušnje more prinašati smiselne besede v pogovor s sočlovekom. Iz molka in iz poslušanja se rodijo besede, ki počlovečujejo. Že Ozvald, prvi pedagoški profet na Ljubljanski univerzi, v središče pedagoškega procesa postavlja 'učlovečenje človeka': razvoj telesa, duševnosti in duha. »Duhovno življenje posa meznika je zakoreninjeno v objektivno veljavnih zakonih resnice, lepote, ljubezni.« (v: Kulturna pedagogika). Ozvaldovo misel je na pedagoškem področju razvijal Stanko Gogala: »Pri vzgoji gre za neko duševno sposobnost doživljanja pristnih doživljajev … Vzgojen biti bi pomenilo torej toliko, kot imeti neko duševno sposobnost za svojstveno pristno in osebno doživljanje.« Zagovarja podobno tezo kot Gogala. Trstenjak in Truhlar, da človeka bolj oblikuje doživljanje, kot pa osvojeni podatki in preverljivo znanje. Truhlarjevo branje slovenske literature je novo, drugačno od šolske. Ob navedkih dveh velikih slovenskih pedagogov (Ozvald in Gogala) pa vidimo, da se Truhlar epistemološko in antropološko sklada z določeno slovensko pedagogiko.
Danes stojimo pred krikom nemoči neštevilnih solz pretočenih v sobicah terapevtov. Psiho logija in filozofija odkrivata pri sodobnikih zelo nizko samospoštovanje (Humphreys, Galimberti). Na eni strani so nastopači, ekshibicionisti in agresivneži vseh vrst; na drugi strani pa zlorabljene, manipulirane, poteptane in zmaličene osebnosti, ki se izgubljajo v občutkih sramu, umazanosti, nevrednosti, krivde in jeze. Antropologija večine terapevtskih šol ne odgovarja na ta krik. Prepogosto na koncu ostane le samodopovedovanje o lastni vrednosti, kar pa ne ozdravlja bolne duše. Občutek lastne vrednosti prihaja iz doživljanja osebne vrednosti, ki se rojeva iz doživetja dotika absolutno zastonjske Ljubezni.
Ameriški psiholog, Ira Progoff je poleg Intenzivnega dnevnika (1975), v katerem udeleženci rekonstruirajo svojo zgodbo, napisal tri serije meditacij, s katerimi želi popeljati človeka v osrčje, v lastno kapelo srca, na prag presežnega. Eni od teh serij meditacij je dal naslov Vodnjak in katedrala (1976). Iz notranjega vodnjaka, ki vodo sprejema iz podzemnega toka, se lahko hrani človeška duša. 
Med šamanskim, krščanskim in znanstveno-kibernetskim pojmovanjem duše ni bistvene razlike. Za vse tri smeri je duša večna. Večnost (morda brezčasnost ali božji čas) kot nesmrt nost pa je tudi onkraj zemeljskega oz. telesnega življenja in smrti. Tudi nekateri sodobni misleci ohranjajo vero v neskončnost. ).  Anselmov argument še velja, ker k bistvu Boga sodi nesmrtnost oz. večnost. Umiranje je moje, kar ni zamenljivo z drugim.  Vendar pa ga Hribar v svojem traktatu ne reflektira. Svetovni etos priznava svetost življenja, spoštovanje človeka in njegovega dostojanstva, ki se steka v zlato pravilo. Sledimo ljubezni do Boga. Ali je bila bit pred Bogom je morda zanimivo za Eckharta. Po Dostojevskem je možno sprejeti svojo smrt brez vstajenja (Ivan) ali z njim (Aljoša, Zosima). Lacan, Miller itd. ponavljajo Descartesovo napako: ideja neskončnosti je neskončna ideja večnosti. Hribar to zanika, ker je to ideja nas kot končnih bitij (2018 str. 388). 
Nesmrtna se ne more nahraniti s končnimi potrošnimi stvarmi, ampak se lahko hrani le ob izvirih Večnosti. Progoff, ki izhaja iz Jungove tradicije, je v sedemdesetih letih sledil sodobnim psihologom (Maslow, Alport), ki so raziskovali najvišja oziroma najgloblja doživetja (peak experience), iz katerih ljudje črpajo najmočnejšo motivacijo. Prišli so do spoznanja, da psihologija teh izkušenj ne more več zanemarjati in ignorirati, ampak jih mora raziskovati kot človekovo bistveno doživljanje.
Truhlarjeva knjiga je ostala v molku sedemdesetih let, ker se o določenih temah takrat pri nas ni smelo govoriti, še posebej ne v šolstvu, kulturi in literaturi. Ni se smelo na določenih forumih, govorilo pa se je vseeno. Truhlarjevo branje slovenske literature je še danes provo kacija za mnoge: za preprostega bralca, ker mu odpira razsežnosti, ki niso le uporabne narave; za literarnega kritika, ker mu daje nove koordinate branja; za profesorja literature, ker ga sooča z vidiki, ki jih ni v učbenikih; za filozofa, ker ga izziva z epistemološkimi vprašanji; za teologa, ker ga ne pusti pri miru s teološkimi definicijami Boga; za kateheta, ker mu postavi pod vprašanje debatiranje o Bogu in ga vabi v doživljanje svetega; za misti ka, ki ga naganja iz samostanske celice; za politika, ker ga sooča s prazno besedo; za pedagoga, ker ga iz sveta preverljivega odpelje na pot doživljajskega.
Truhlarjeva doživeta interpretacija absoluta bo sprožila navdih za branje domače literature. Popelje nas na prag Tišine, da sama spregovori v vsakem izmed nas. Bog je nevidno navzoč. Vsakdo, ki je pošteno poskusil Boga poslušati, je odkril modrost, ki ni samo njegova. V njem je pričela delovati božja moč. Ta pustolovščina nima konca. Za vsakogar in povsod obstaja pot življenja. Vsakdo je lahko kjerkoli in kadarkoli v stiku z živim Bogom. Ko človek posluša, Bog govori. Ko človek uboga, Bog deluje. Takšna je zakonitost molitve. Božji načrt za ta svet se odvija po življenju običajnih ljudi, ki se mu pustijo voditi.
Odkritje, da je Bog s teboj in da vsak hip s teboj komunicira, je neverjetno osvobajajoča na začetku novega sloga življenja. Nihče nas ne more tako pomiriti in okrepiti kot Stvarnik, ki je doma v srcu in nas s spoštovanjem vabi v polnost bivanja.

Misliti Boga na debonovski način pomeni, da mu sledimo alternativno-lateralno, enostavno, paralelno z obstoječim svetom. De Bono (2014, 2018) je iskalec drugih poti komuniciranja, učenja, odkrivanja rešitev obstoječih problemov. Vendar pa De Bono ne pozna pogleda navzgor: 

Če ste vstali s Kristusom, 
iščite to, kar je zgoraj, 
kjer je Kristus, 
sedeč na Božji desnici. 
Mislite na to, kar je zgoraj, 
ne na to, kar je na zemlji. 
Kajti umrli ste
in vaše življenje je skrito 
s Kristusom v Bogu. 
Ko se bo prikazal Kristus, 
vaše življenje, 
tedaj se boste tudi vi prikazali 
z njim v slavi. (Kol 3,1-4)

Kako si predstavlja sintezo duhovnosti in visoko razvite tehnologije? Morda si predstavlja, da bodo bodoči Kelti uporabljali pametne telefone za specifične duhovne namene, tako da bodo selekcionirali in upoštevali le tiste informacije, ki bodo služili njihovemu duhovnemu razvoju? Hren (2019, 55) vidi pozitivno simbiozo v razvoju tehnologije in multikulturnosti. Današnjo stopnjo duhovnosti 4.0 z globalnim informacijskim dostopom do znanja obliku jejo primerjalne religiologije, new age, evolucijska kozmologija. Gre za integrativni model, ki ga je težko uveljavljati. Ponekod še prisotni industrijski model 3.0 je vodil v ločevanja duhov, do sekularizma. Pri 4.0 gre za hkratnost ekstra- in introspekcije oz. heglovsko 'ponotranjenje povnanjenja in ponotranjenje vnanjega'. Žal pa ne poznam prevladujoče sodobne razlage razvoja absolutnega duha. Je to Truhlarjevo ali Tehard de Chardenovo pojmovanje?   
KKakršno zavest imamo, takšne valove lahko razumemo in prenašamo. To že zadeva fenomen vplivanja in vzgoje. O tem je znanost še premalo povedala. Nismo vse življenje na isti frekvenci. Te se z vplivi menjavajo. Postopno spoznavamo, da se nam v nekaterih okoljih energija zvišuje, v drugih pa znižuje, odvisno od tega, kaj nam koristi in kaj škoduje. V  bistvu je zavest ljubezni veselje, iskanje duha in želja po združitvi (Chopra, 2010, 203). Zato nekateri štejejo ljubezen za najvišjo stopnjo duha, za cilj evolucije in trinitarizacije sploh.   

Ob razstavi ruskih ikon v Mesnem muzeju Ljubljana (junij-september 2019):"Po Kalcedon skem koncilu (+ 451), ki je določil temeljni nauk glede Kristusove Božje in človeške narave, se ikona razvije kot prava umetnost krščanske vere. Ikone posredujejo Očetov in človeški pogled na stvarstvo. Kristus nam je v svoji človeškosti dostopen, s tem pa postane doseg ljivo tudi njegovo posredovanje Očeta: 'Boga ni nikoli nihče videl; edinorojeni Bog, ki biva v Očetovem naročju, on je razložil' (Jn 1, 18). Krščanska ikonografska umetnost poskuša ponavzočiti svet glede na Očetov pogled, ki nam ga je razodel Sin. 

Štaudoharjeva (2019) razloži, kaj vidimo na Razstavi ruskih ikon v MM. Med več kot 80imi prevladujejo podobe Matere božje. Ikone so nabite z energijo molitev. Živele so ljudmi kot nekakšni angeli varuhi. Zrenje je zanje tudi že molitev in spoved. V ikonah se srečujeta Bog in človek. Rusi so poznali čez leto veliko postov. Večinoma so sad anonimni menihov z izjemo Rubljova. Moč ikone se prenaša iz podobe na podobo. Isti motiv je naslikan večkrat. Bela barva je ne dolžnost. Rdeča je življenje na zemlji. Siva je barva negotovosti in prazni ne. .. vsaka ikona žari. Med njimi je tudi ikona 'nenadejane radosti'. Vsaka soba je pobarvana z barvo določenega sodobnega slikarja 20. stoletja.  Morda gledalec odkrije povezavo med njim in ikonami. Dobro bi bilo slišati še odlomke iz njihove liturgije ali pa si ogledati srbsko pravoslavno cerkev.      

Opravljamo izpite s področja dialektike izgubljanja in pridobivanja življenja, ki je globlja kot si to predstavljamo. Opisal jo je Jezus,  ki je rekel svojim učencem: »Če hoče kdo iti za menoj, naj se odpove sebi in vzame svoj križ ter hodi za menoj. Kdor namreč hoče rešiti svoje življenje, ga bo izgubil; kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo našel. Kajti kaj koristi človeku, če si ves svet pridobi, svoje življenje pa zapravi? Ali kaj bo dal človek v zameno za svoje življenje? Sin človekov bo namreč prišel v veličastvu svojega Očeta s svojimi angeli in takrat bo vsakemu povrnil po njegovem delu. Mt 16,21-27). Sam sem širil njegovo besedo raje pisno kot ustno. V krščanstvu je duhovnost pred materialnostjo. Vendar pa ni brez (hudičevih) preizkušenj. Možne so zamenjave npr. pri Izraelcih za zlatim teletom in mamonom in drugačnimi duhovi, kar je v zgodovini cerkve poznano kot krivoverstva.   

Za krščansko duhovnost je značilno uboštvo, ponižnost in skromnost, ker so to Lastnosti Jezusa Kristusa.  Bolj na splošno pa je to medsebojna povezovalnost v iskanju smisla življenja. 

Črnič (et al. 2007) je proučili indikatorje vernosti na Slovenskem. Iz rezultatov predhodne študije (2005) izhaja, da je vernost Slovencev v evropskem merilu podpovprečna in da so družbeni pritiski na vernost v slovenskem okolju majhni. 1. Čeprav nekoliko pod normativ nim povprečjem, se je molitev izkazala kot najbolj razširjena oblika prakticiranja vernosti slovenskih katoličanov. 2. Lojalnost do verske ustanove je pri slovenskih katoličanih manjšinski pojav, zlasti ko gre za oceno njene ustreznosti današnjemu času. 3. Prevladuje odsotnost tako intrinzične kot ekstrinzične motivacije, kar je nasprotje bosanskim muslima nom. 4. Izstopa tudi nepripravljenost slovenskih vernikov na žrtvovanje in podobna dejanja, ki naj bi ugajala bogu. To velja tako za tiste, ki so sebe opredelili za zelo verne – tudi ti opazno zaostajajo v pripravljenosti na žrtvovanje za sicer drugo najnižje pripravljeno skupino, tj. skupino srbskih pravoslavnih.

Podrobnejši pogled pokaže, da slovenski verniki nesorazmerno zaostajajo za tem, kar Toš poimenuje 'globoka religioznost' (ta je zelo visoka pri 11 % slovenskih anketirancev in pri 20 % anketirancev iz primerjalnih držav). Podobno tudi Flere in Klanjšek (2007) dokazujeta, da lahko govorimo o 'votlosti vernosti na Slovenskem'. Površinsko in skeptično naravnanost slovenskega vernika je Črnič (2005) posredno potrdil tudi v svoji doktorski disertaciji v primerjavi s prisotnostjo različnih dimenzij religioznosti med študenti iz petih različnih religijskih okolij (Slovenija, Hrvaška, Srbija, BiH, ZDA (Alabama) in Japonska)...

Molitev k Svetemu Duhu
Gospod, usmili se
Kristus, usmili se
Gospod, usmili se
Kristus, usliši nas
Bog Oče nebeški, – usmili se nas
Bog Sin, Odrešenik sveta
Bog Sveti Duh
Sveta Trojica, en sam Bog
Sveti Duh, ki izhajaš iz Očeta po Sinu
Sveti Duh, enega bistva z Očetom in Sinom
Obljubljeni od Boga Očeta
Žarek nebeške luči
Vir vse dobrote
Studenec žive vode
Očiščujoči ogenj
Goreča ljubezen
Duh ljubezni in resnice
Duhovno maziljenje
Duh modrosti in umnosti
Duh sveta in moči
Duh vednosti in pobožnosti
Duh strahu božjega
Duh milosti in molitve
Duh miru in veselja
Duh spodobnosti in čistosti
Duh tolažnik
Duh posvečevalec
Duh voditelj svete Cerkve
Dar najvišjega Boga
Duh, ki napolnjuješ vse vesoljstvo
Duh posinovljenja božjih otrok.

Sveti Duh, navdajaj nas s strahom pred grehom!
Sveti Duh, pridi in prenovi obličje zemlje!
Sveti Duh, razsvetljuj s svojo lučjo naš razum!
Sveti Duh, zapisi v naša srca svojo postavo!
Sveti Duh, vnemaj nas z ognjem svoje ljubezni!
Sveti Duh, odpiraj nam zaklad svojih milosti!
Sveti Duh, poučuj nas v pravi molitvi!
Sveti Duh,, razsvetljuj nas s svojim nebeškim navdihovanjem!
Sveti Duh, vodi nas po poti zveličanja!
Sveti Duh, daj nam edino potrebne vednosti!
Sveti Duh, navdihuj nas, da bomo znali izvrševati dobra dela!
Sveti Duh, daj nam vztrajati v pravičnosti!
Sveti Duh, bodi ti sam naše plačilo!

Jagnje božje, ki odjemlješ grehe sveta, – prizanesi nam, o Gospod
Jagnje božje, ki odjemlješ grehe sveta, – usliši nas, o Gospod
Jagnje božje, ki odjemlješ grehe sveta, – usmili se nas.
Molimo. Tvoj Sveti Duh, o Bog, naj nas razsvetli, razvname in očisti, prepoji s svojo nebeško roso in stori rodovitne v dobrih delih. Po Kristusu, našem Gospodu. Amen.
Pridi, Sveti Duh, napolni srca svojih vernih in vžgi v njih ogenj svoje ljubezni.
Pošlji svojega Duha in prerojeni bomo.
In prenovil boš obličje zemlje.

Bog, naš Oče, Sveti Duh nas razsvetljuje in uči. Naj nam pomaga, da bomo v življenju spoznali, kaj je prav, in vselej radi sprejemali njegove spodbude. Po Kristusu, našem Gospodu. Amen.

4.2 Pomen Marije v krščanski duhovnosti

Drugi del pozdrava, »Gospod (je) s teboj,« spominja na angelov klic Gideonu (prim. Sod 6,12), ki mu je Bog naklonil pomembno poslanstvo – težak boj, bitko, v kateri naj manjšina premaga večino. Kakor bi ji Gabriel hotel reči: »Pred tabo so velike in težavne stvari, Marija, a Bog ti bo pomagal, da jih boš opravila.« Marijo skrivnostni pozdrav vsekakor prestraši in zmede. Angel jo potolaži; pove ji, da je »našla milost pred Bogom« – kakor Noe, edini rešeni iz starega sveta (prim. 1 Mz 6,8) in deležen Božje zaveze (prim. 1 Mz 9,9sl.). 

Na podoben način se bo zdaj začelo novo, Marija bo rešena starega sveta, kjer vlada greh, in kot prva bo deležna nove zaveze, evangelija, milosti in odrešilne moči prihodnjega veka. Sledi prva napoved oz. obljuba: »Zanosila boš. Sin, ki ga boš rodila, bo novi kralj David« – torej nihče drug kakor obljubljeni Mesija, izpolnitev starodavnih hrepenenj!

Marija se odzove z vprašanjem, podobno kakor Zaharija (v. 18). Izpove nelagodje, nekakšno negotovost. Marija je zaročena deklica, »obljubljena Jožefu v zakon«, ni pa poročena – poroka je bila lahko oddaljena še več let. »Kako – zanosila? Ne živim še z možem?« Kakor koli, njeno vprašanje dobi odgovor v obliki ponovne, še večje obljube in še bolj presenetljive napovedi. Medtem ko prve angelove besede še lahko razumemo kot napoved povsem navadnega rojstva velikega Izraelovega vojskovodje, se zdaj razkrije, da gre za dogodek, ki nima vzporednice nikjer v zgodovini (je brez precedensa) in ki ni primerljiv z nobenim od čudežev. »Sveti Duh bo prišel nadte.« Te besede spominjajo na stvarjenje sveta (prim. 1 Mz 1,1–2) in napovedujejo Jezusovo obljubo Cerkvi: »Nad vas bo prišel Sveti Duh« (Apd 1,8). In dejansko: dogaja se novo stvarjenje in pojavlja se skrivnost Cerkve! »Obsenčila te bo moč Najvišjega.« Tu gre najbrž za namig na Božjo navzočnost v templju (prim. npr. 2 Mz 40,35 v LXX: »… kajti oblak ga je obsenčil in Gospodovo veličastvo je napolnjevalo šotor«). Začenja se Božje bivanje, šotorjenje, šekina med ljudmi. In – tako kot na drugih ključnih mestih Jezusovega življenja (krst, smrt na križu, vstajenje) – za trenutek zasijejo vse tri osebe Trojstva. Učlovečenje je trinitarični dogodek, dejanje, ki zajame, obda, preplavi, prežame Marijino človeško naravo.

V tem se Marija kaže kot ikona, prapodoba Cerkve. Obljuba Duha in Božje sence, ki je tu izrečena njej, je pozneje dana vsej Cerkvi. Še več: nošenje in rojevanje Sina, Božje Besede, ki je pri Mariji telesno, je v duhovnem smislu klic vsakega kristjana. To je naše konkretno, dejansko poslanstvo in delo: »Otroci moji, ki vas ponovno rojevam v bolečini, dokler ne bo v vas izoblikovan Kristus,« vpije apostol Pavel (Gal 4,19). In čudovita podoba žene, ogrnjene s soncem, z luno pod nogami in z vencem dvanajstih zvezd na glavi iz Razodetja (prim. Raz 12,1sl.), ne pomeni Marije, ampak Cerkev. Vpitje od porodnih bolečin je njena molitev v tem svetu (prim. zapisek o Lk 18,1–8). Preganjana je, vendar Bog jo ščiti. In njeno poslanstvo je roditi dečka, Jezusa, ki bo imel oblast nad narodi. Pustiti Božjemu Duhu in njegovi senci, da v nas izoblikuje Kristusa. Njegovo telo smo – se pravi to, kar je v tem času vidno od njega. In smo manjšina, ostanek – ki pa bo prevladal. V tem je Marijina izjemnost – s svojim dejanjem, s svojim telesom je postala preroško znamenje, razodeta slika skrivnosti Cerkve. Prek nje nam Bog kaže našo naravo in svoje milostno delovanje, ki ga udejanja v nas, mi pa smo vanj poklicani.

Angel nato pomaga Mariji z znamenjem: pove ji za Elizabetino nosečnost, ki je bila do tedaj skrivnost. Nato jo opogumi s spodbudo, ki ne bi mogla biti primernejša: »Bogu ni nič nemogoče. Nobena Božja beseda ni neuresničljiva!« Marija odgovori s slavnim stavkom: »Prav. Veš, da hočem predano služiti Bogu. Naj se zgodi z mano, kakor si rekel.« Slika Cerkve je s tem dopol njena. Na to je opozoril prav Martin Luther: Marija je prva novozavez na vernica, prva je slišala evangelij o prihodu Sina, prva se je odzvala s poslušnostjo in vero. Prav ta vera Božji obljubi, naj se mi zgodi po tvoji besedi, je značilnost pravega kristjana in zaklad Cerkve. Marija sprejme tveganje. Korak vere je korak v neznano. Za Marijo tudi v nevarno: lahko bi obveljala za prešuštnico, še posebej, ker je bila že zaročena; kazen za to je bilo kamnanje. Bog si je izbral zelo nekonvencionalno pot. Marija je prava učenka. Božjih besed ne razume v celoti, ampak se jim podvrže in veruje. 

Namesto celovitega spoznanja »dobrega in zla« nastopi preprosta vera, predanost, zaupanje v Boga, v Božjo dobroto, milost (ki ji je obljubljena v pozdravu). To je preobrat in razveljavljenje starodavne sumničavosti do Boga, ki je povzročila prvi padec. Zato pomeni vera vrata nazaj v prvotno nedolžnost. In ta vrata so se s človeške strani prvič odprla tukaj. Obenem je pomembno – in tolažilno – da Marija kot zgled vere nikakor ni popolna. Besedo sprejema, o njej razmišlja, »jo sestavlja v svojem srcu«, a se okrog nje tudi spotika. Meč, ki bo presekal njeno dušo, je tudi meč Božje sodbe in preizkušnje, ki doleti vsakega človeka. Marija se predstavi kot »nizka«, nepomembna, prezirana. Prav zato je zgled: ker se posebej močno zaveda svoje »nizkosti« in potrebe po »Odrešeniku« (v. 47–48). Takšna je svetopisemska popolnost. Kot prejemnica celote Božjih obljub, Kristusa, je Marija lahko predstavnica celote Božjega ljudstva, hči sionska, in slika Božje neveste. Marija ni brezgrešna – tako kot ni brezgrešno Božje ljudstvo oz. Cerkev, ki jo predstavlja. Brezgrešnost tukaj ni bistvena in ni potrebna. Brezgrešnost bi celo odpravila paradoks, pohujšanje, evangeljski škandal Božje svobodne, nezaslužene milosti. To, kar je pri Mariji v ospredju in kar je edino pomembno, je Jezus, zmagovito prekipevanje milosti, na katero se skromna Gospodova služabnica odziva s poslušanjem, zaupanjem in predanostjo.  
"Marija, presveta božja mati in vedno devica, je mojstrovina poslanstva Sina in Duha v polnosti časa. Prvikrat v odrešenjskem načrtu in ker jo je njen Sin pripravil, najde Oče prebiva lišče, kjer moreta njegov Sin in njegov Sveti Duh prebivati med ljudmi. V tem smislu je izročilo Cerkve pogosto bralo najlepša besedila o Modrosti v povezavi z Marijo: Marijo liturgija opeva in postav lja pred nas kot 'sedež Modrosti'. V njej se začno razodevati "čudovita božja dela", ki jih bo Duh izvrševal v Kristusu in v Cerkvi" (KKC 721). 
Samo na prvi pogled se zdi, da sveta Marija ne sodi v duhovno teologijo. Vendar o njej obstaja relativno zaključen sklop znanja – marijologija. »Če le trpimo z njim, da bomo z njim tudi poveličani« (Rim 8,17). Nihče ni »s Kristusom« bolj trpel, kakor Marija, in zato ni nihče bolj poveličan z njim, kakor njegova mati Marija.

Cantalamessa (2004) se sprašuje, v čem je Marijina slava? Del Marijine slave vidimo na svoje oči že tukaj na zemlji. Katero človeško bitje je bilo bolj ljubljeno, koga so bolj klicali v veselju in bolečini, katero ime je bilo pogosteje na ustnicah ljudi? Ali ni to slava? Kateremu bitju so, takoj za Kristusom, namenili več molitev, hvalnic in katedral? Katero obličje, poleg njenega, so skušali pogosteje upodobiti umetniki? »Odslej me bodo blagrovali vsi rodovi,« je rekel Sveti Duh o Mariji. Marija se kar najbolj zaveda, da smo v globoki milenijski krizi (2011). Iz tega je razvidno, da nas trpljenje ljubeče poveliča.

Vse kaže, da je Magnificat Marijin, čeprav ga ni ona dobesedno zapisala ali narekovala. O njej je hotel spregovoriti Sveti Duh. Tisto, kar je rečeno o spevih o Gospodovem služabniku, velja tudi za spev Gospodove služabnice. Marijina slava je plačilo za trpljenje. Slava ljudi na zemlji in v Cerkvi je za Cantalamesso (2004) le bled odsev Božje slave. Božja slava je Bog sam, ker so njegovo bitje luč, lepota in sijaj, predvsem pa ljubezen. Slava napolnjuje bivališ če, gre pred Mojzesom (2 Mz 33, 22; 40, 34). Slava je sijaj, poln moči, ki se kot poplava razliva iz Boga. Kristus jo je oznanil v svojem veličastvu na Gori. Resnična Mariji na slava je v deleženju pri tej Božji slavi, ker jo je vso oblila in je bila v njej vsa potopljena. Bila je že »izpolnjena do vse Božje polnosti« (Ef 3,19). Oznanjevanje je metoda širjenja krščanskega duha na ne-verne, prenašanja pozitivnih izkušenj življenja na prihodnje rodove. 

V božji slavi Marija uresniči svojo poklicanost, za katero je bil ustvarjen vsak človek in vsa Cerkev: biti v »hvalo njegovega veličastva« (Ef 1,14). Marija hvali Boga in se v tej hvali veseli, raduje in vzklika. Zdaj so se popolnoma uresničile preroške besede, ki jih je Marija izrekla na zemlji, ko je zapela Magnificat: »Silno se veselim v Gospodu, moja duša se raduje v mojem Bogu. Zakaj odel me je z oblačilom odrešenja, ovil me je z ogrinjalom pravičnosti, kakor ženina, ki si nadene venec, kakor nevesto, ki se okrasi z nakitom« (Iz 61,10).

Kdo bi lahko vzel bolj za svoje besede sv. Terezije Deteta Jezusa kakor Marija: »Čutim, da se moje poslanstvo začenja: poslanstvo, da pomagam ljudem ljubiti Gospoda, kakor ga jaz ljubim in podarim ljudem mojo malo pot. Če usmiljeni Bog usliši moje želje, se bodo moja nebesa nadaljevala na zemlji vse do konca sveta. Da, moja nebesa hočem preživeti v izvrševanju dobrega tu na zemlji.« Sv. Terezija Deteta Jezusa je nevede privzela in uresničevala Marijin poklic. Svoja nebesa preživlja tako, da izvršuje dobro na zemlji in mi vsi smo temu priče.

Tudi p. Lovšin razmišlja o pomenu molitve. Pravzaprav je vsa umetnost molitve v naši želji po uslišanosti. Če potrpežljivost pomaga h globini molitve, pa k njeni domačnosti največ pripomore prav iskrenost. Škoda je, kadar pred Bogom nismo iskreni kot tudi ne pred drugimi in do sebe. Kjer ni iskrenosti, ne more biti niti domačnosti. Tedaj je srečanje hladno in banalno. Iskrenost daje trdnost molitvi. Učiti se in naučiti se biti do dna iskreni je najboljša popotnica za nebesa. Jezus nam daje napotek: bodite kakor otroci. 

Marija prosi za nas. O vstalem Jezusu je rečeno, da živi in »posreduje za nas« (Rim 8,34) pri Sinu. Jezus posreduje za nas pri Očetu. Janez Pavel II. v svoji okrožnici Odrešenikova Mati pravi, da »ima Marijino posredovanje značaj priprošnje.« Ona je srednica s tem, da je priprošnjica. Vera v moč edinstvene priprošnje Božje Matere temelji na resnici občestva svetih, ki je eden od členov naše veroizpovedi. In jasno je, da to občestvo ne izključuje svetnikov, ki so že pri Bogu. Ob tem se spomnimo na duhovno posredovano neposrednost kot abstraktno zgodovinsko konkretnost pri Heglu. Vendar pa je to že posvetni duh.

Marija je v teku zgodovine izprosila milost in pomagala potujoči Cerkvi. Koliko milosti so prejeli posamezniki, ki po jasnih znamenjih vedo, da so jih prejeli po Mariji! Marijino vlogo Cantalamessa osvetljuje s podobo lune, ki meče na zemljo svetlobo, ki jo prejema od sonca Kristusove luči. Tako Marija pogosto sveti tistim, ki gredo preko noči vere in preizkušenj, in ki živijo v temi greha, če se le obrnejo k njej in jo kličejo. Kakor pravi Janez Krstnik: »To moje veselje je torej zdaj dopolnjeno. On mora rasti, jaz pa se manjšati« (Jn 3,29 sl.). Cerkveni očetje so radi uporabili simboliko sonca in lune in tako predstavili odnos Kristusa in Cerkve; toda tudi tu se vidi, kako zelo sta Marija in Cerkev resničnosti, ki sta medsebojno povezani, kako je ena podoba druge.

Vse to dela Marija je in dela za nas. Mi se pri zahvaljevanju Sveti Trojici zahvaljujemo za vse to, kar je naredila za nas. Eden od psalmis tov pravi isto kot Marija: »Poveličujte z menoj Gospoda, povzdigujmo njegovo ime vsi skupaj« (Ps 34,4). Verjetno ji ne moremo narediti večjega veselja, kot da se še naprej iz te naše zemlje dviga njena hvalnica in zahvala Bogu za velike reči, ki jih je storil njej. Ni boljšega znamenja ljubezni, kot je posnemanje Kristusa (Avguštin). Psalmist pravi enako kot Marija: »Pridite, sinovi, poslušajte me, strahu Gospodovega vas bom učil« (Ps 34,12).

Ko zremo Marijo, ki je vzeta v nebesa »z dušo in telesom«, se spomnimo vnebovzetja preroka Elija. Preden je videl svojega učitelja in očeta oditi na ognjenem vozu, je mladi učenec Elizej prosil: »Naj mi pripade, prosim, dvojni delež tvojega duha« (2 Kr 2,9). Našo  Mater in učiteljico Marijo prosimo še več: »Naj ves tvoj duh, o Mati, postane naša dediš čina! Naj tvoja vera, tvoje upanje in tvoja ljubezen postanejo naše; naj tvoja ponižnost in preprostost postaneta naši. Naj tvoja ljubezen do Boga postane naša! « Sv. Ambrož je še prosil: »Naj bo v vsakem od nas Marijina duša, ki bo poveličevala Gospoda, naj bo v vsakem Marijino srce, ki se bo radovalo v Bogu.«

O Marijini zaslužnosti priča tudi pesem Sveta noč, ki jo je sestavil Mohr in uglasbil Alojz Gruber že l. 1818.  Od tedaj je obšla ves svet. 

Prva kitica se glasi: Sveta noč, blažena noč,
vse že spi, je polnoč.
Le devica z Jožefom tam
v hlevcu varje detece nam.
Spavaj dete sladkó,
spavaj dete sladkó.

Sveti Grignion Montfortski (2000) pravi »Tisti, ki se hočejo okleniti te posebne vrste Mariji nega češčenja ..., naj uporabijo najprej dvanajst dni za to, da se znebijo duha tega sveta, ki je nasproten duhu Jezusa.  Nato uporabimo še tri tedne, da se po posredovanju Božje Matere napolnijo z Jezusom Kristusom. Prvi teden naj molijo za spoznanje samega sebe ... drugi teden naj se trudijo za spoznanje presvete Device ... tretji teden pa za spoznanje Jezusa Kristusa« (št. 227–230). (228).

Tri romanja, ki sva jih s Tončko opravljala v Fatimo, Lourd in Compostelo, je združeno v eni izmed inačic romanja v eno. Tudi v spominu jih naknadno združimo v eno, ko smo opravili vsakega posebej.  

Marija (2011) nas pri svojih videnjih, ki so zbrana od l. 1985 do 2004 opozarja pred pogubo človeštva zaradi pohujšanja, samozaverovanosti, pohlepa. Blagoslavlja tiste 'otroke', ki ji iz ponižnosti sledimo pri zavzemanju za božjo pravičnost na zemlji. Smo orodja širjenja njene svetlobe, nenehno naj slavimo Boga. Pokaže nam kako poteka ljubeča trinitarična komunika cija. V molitvi nas združuje v Svetem Duhu. Z njo je vsak trenutek svet, ker nam odpira vrata v nebeško kraljestvo. Vsak njen nagovor nam odpira nov vidik božje resnice, dobrote in lepote, novo stran nebeške slave, nov čas epifanije. 'Trpljenje pospešuje čas Jezusovega zmagoslavja v svetu. 'Ljubezen je sila, ki bo spremenila trpljenje v radostno pričakovanje' (2011, str. 143).   

Rilke je poetično predstavil Marijino življenje. Ko je Jožef mrk ob Marijini nosečnosti, mu je angel predočil, da je 'Marija sveža kakor Božja zarja'. Rekel mu je »Tesar, še ne opaziš, da deluje Bog. Boš zato, ker delaš deske, v napuhu klical na zagovor njega, ki ponižno daje iz istega lesa vzbrsteti listom in pognati popkom« (Rilke, 28). Oznanilo pastirjem pa pravi: vi, ki zvezde poznate. «Poglejte, jaz sem nova zvezda.  Moje bitje vse gori, da mu globoki  svod ni več dovolj« Jezus je svoj prostor v pastirjih dobil.   

Cyrulnik (2018) nam na interdisciplinarno znanstven (nevroznanost, etologija, razvojna psihologija, teorije o navezanosti) razlaga tolažilne funkcije vere v boga in njene psihotera pevtske učinke. Vstop v cerkev nas pomiri zaradi dobrih, izmoljenih energij. Pojasnjuje nam, kako religija strukturira pogled na svet, kako rešuje ljudi, kako organizira skoraj vse kulture in povzroča strahotno trpljenje, kadar se verski sistemi sprevržejo v versko vojno ali fanatizem.

Sprašuje se, kako se vera zasidra v otroško dušo. Noben otrok se ne rodi veren, tega se nauči od staršev, okolja podobno kakor jezika; na boga se navezuje podobno kot na starše. Dejstvo vere spreminja delovanje njegovih možganov. Bog odgovarja na globoko človekovo potrebo: verniki ga čutijo kot dejstvo. Dajejo mu različna imena, prošnje, zahvale. Vsi smo verniki. Vera je dragocen dejavnik vzdržljivosti, trdoživosti, odpornosti na življenjske udarce. 

Francoski nevropsihiater izhaja iz izkušnje afriških otrok, ki so po vojaški službi ubijanja našli edino pomiritev v božjem hramu. Vera v boga je blagodejna za telo in duha, saj verni ku daje oporo v najhujših preizkušnjah. Toda v imenu iste vere militantni zastopniki preganjajo in pobijajo druge, ki ne pripadajo isti skupnosti. Kristjane še vedno preganjajo v Severni Koreji, Sudanu, Afganistanu, Kitajski, Turčiji. Islam ima drugače kot krščanstvo inkorporiran duhovni boj. Na področju bivše islamske države jih preganjajo. 

Odpornost – rezilienca posameznikov proti hudim travmam je v oporo spomin na srečno otroštvo, ki mu pomaga pri ponovnem iskanju smisla življenja; namreč otrok, ki ni doživel topline, ne bo mogel zadržati čustev ob najmanjšem konfliktu. Rezilienca rabi tedaj čustve no, verbalno in socialno podporo. Ob izgubi in žalosti kdaj poišče erotiko, kdaj nadomestne objekte ... A tudi topli in strpni starši, ki vzgajajo v toleranci in popustljivosti, doživijo, da njihovi potomci končajo med islamskimi fundamentalisti. Svet brez meja in pravil postane tako neznosen, da se nekateri zatečejo v avtoritarno, nihilistično religijo. Religioznost na Zahodu dramatično upada; za nekatere je rešitev humor, distanca do lastnega trpljenja, s katero se izmaknejo vlogi trpeče žrtve.
Življenje nam prinaša trpljenje, obrati in izpraznjene kulturne vrednote pa tesnobo in nesposobnost najti smisel v njem. Cyrulnik odpira tri možne smeri rešitve: psihoterapija, umetniško ustvarjanje ali pa verski teksti. Prav zato, ker ni jasno, v kaj se družba spreminja, velja še naprej staviti na Boga. 
Živi rožni venec za edinost Cerkve, za nove duhovne poklice in za svetost ter stanovitnost poklicanih se imenuje molitev desetke svetega rožnega venca, za katero se ljudje odločijo ob spoznanju, da manjka danes v svetu več kakor sedem milijonov novih duhovnih poklicev. Vsak duhovni poklic mora biti od nekoga izmoljen in tudi iztrpljen. Predvsem pa je ta molitev rožnega venca odgovor na Jezusovo naročilo: “Žetev je obilna, delavcev pa malo. Prosite torej Gospoda žetve, naj pošlje delavce na svojo žetev.” (Mt 9,37.38; Lk 10,2).

4.2 Nekatera izhodišča krščanske filozofije

Filozofija goji v odnosu do religije različne drže kot so odklonilne, nadomestne ali podporne v smislu služenja (philosophia ancilla teologiae). Filozofija religije pojasnjuje religijo iz spoznavnih, antropoloških in etično-humanističnih izhodišč. Krščanska filozofija je poseben primer filozofije religije. Po Heideggerju »leseno železo«, nesmiselni paradoks. Vendar pa že stoletja predstavlja bojno polje za njene zagovornike in nasprotnike. Theo Kobusch (2019) prinaša o krščanski filozofiji smelo interpretacijo celotne problematike. Gre za poskus razmejitve dveh sorodnih področij glede odnosa med razumom in vero, med bitjo in bogom itd. 

Danes umira človek kot bolna žival, ki postaja brezsrčen stroj, robot in suženj svojih izumov, orožja. Mar ni paradoksalno, da je v sistemu, ki ni sužnjelastniški, več sužnjev brez pravic kot kdajkoli prej v zgodovini. V evolucijski zgodovini je človek vedno umiral za in po teoriji zadoščevanja tudi zaradi večnega Boga. Človek umira že od rojstva. Latinci so celo govorili o umetnosti umiranja  vis a vis umetnosti življenja (ars moriendi in ars vivendi). Oboje naj bi znali uravnotežiti, tako da ohranjamo notranji mir. Rekviem (lat. requies – mir, po začetnem delu molitve requiem aeternam donna eis – daj jim večni pokoj). Živo in mrtvo je v nas. Ciceron pozna izrek 'ave cesar morituri te salutant'. Umirajočaji pozdravljajo posvetno slavo (lat. gloria mundi), ko se poslavljajo od nje v imenu božje (lat. gloria dei). Rekviem (lat. requies – mir, po začetnem delu molitve requiem aeternam donna eis – daj jim večni pokoj). Na večni pokoj se nanašajo miturgije in liturgije kot tudi philosophia aeternitatis. 

Razodetje je v fenomenologiji le možno, v veri pa postane dejansko. Dejanskost je fenomenalnost, ki presega subjektove meje obvladovanja. Razodetje dovrši naravo v nadnaravnem. Pri Marionu je glavni problem, ali sem jaz gotov v lastni obstoj. Eksistenca je zadnja stvar, ki bi jo lahko oporekali Bogu. Resnica je poskušanje postati res (Caputo, 2013). Resnični smo, če ji sledimo v prihodnost. Da bi mi bili resnični, moramo biti izpostavljeni tej prihodnosti. 'Resnica se dogaja, razodeva se retroaktivno' (Dupuy, 2004). V življenju se usposabljamo za nekaj, na kar ne moremo biti pripravljeni. Tako delujejo tudi Kierkegaardovi spomini na prihodnost.  Bistvo mesije je v njegovi nepojavitvi (Blanchot). Gre za nesprejeto prihodnost, ki je tu. Mar to pomeni, da se prihodnost  nenehno odmika, kjer ni povratka? Derrida pa pozna vero kot povratek. Nasproti negaciji gre za odzanikanje – denegation. Da bi do nje prišlo je treba slediti staremu in novemu pravilu.   

Religija naj bi se samoizkoreninjala, čeprav etimološko predstavlja nekakšno vez. 
Kar zanikamo, na globlji ravni afirmiramo, determiniramo, se povezujemo. Spinoza determinatio est negatio. 

Upiranje še bolj povezuje kot motiv, zaradi katerega se upiramo. Po ovinku stojimo na stališču svojih staršev. Na naš vrednotni svet ne vpliva toliko to, kar površno sprejemamo, kakor fragmentarne predelave in inovativne preureditve tega, kar zavračamo. 

Nekateri so usmerjeni na to, kaj lahko dobijo, drugi pa na to, kaj lahko dajo drugim. Manj premoženja nas manj obremenjuje. Manj blokad nas napravi bolj pretočne. Ogorevc se zavzema za to, da svoje življenje predelamo, odpremo, predamo. Tako bomo najbolj sprejemljivi za pozitivne energije. Genske odvisnosti so v bistvu neobvladani arhetipi.            
 
Na višji stopnji duha smo bolj skladni in kooperativni. Sprejemanje je v bistvu že preda janje. Pri lastnem pridobivanju energije je treba biti dovolj vztrajen. Načelno lahko optimalizacija uspe vsakemu. Umetnik mora biti popolnoma pretočen, če hoče izkoristiti svoj potencial. Ne gre le za to, koliko energije zmoremo vsrkati, kolikor za to, koliko jo 'spustimo skozi sebe' oz. jo uporabimo za delo. Pri tem ne bi smeli pretiravati do izčrpanosti. 

Kooperativnost je tako pomembna kot potrpežljivost. Pozneje najbolj manjka tistim, ki s(m)o bili že v otroštvu zapostavljeni. Kadarkoli je prišlo do preloma odnosa, je bilo to zato, ker je zmanjkalo volje oz. interesa do sodelovanja. Res je, da za to porabimo nekaj več energije kot zase, vendar brez nje ni sodelovalnega učenja in tudi ne boljšega sveta. Duh povezovanja se najbolje pokaže v komunikaciji, zato je Habermas pisal o aktivni komunikaciji (ang. active communication), ki je dejansko interaktivna. To je tok (flow) reke, ki se ji prepustiš. Je izhodišče za vizualizacije, molitve, delo. Ogorevc piše o potovanju po osi sveta, ki jo določa absolutni duh med nebom in zemljo, ki teče od zgoraj navzdol. Kognitivna znanost podpira tako delo na sebi kot nove procedure v šoli. Ogorevčeva Os sveta (lat. axis mundi) je v bistvu antropološka vertikala. Obsega tudi horizontalo, ki so drugi ljudje. Spominja na krščanski križ (lat. crucis). Vedno nam prav pride za uravnoteženost, učinkovito delovanje itd. Vendar mu do tega manjka krščanska doktrina.

Kooperativnost v smislu sodelovalnega učenja ni možna brez potrpežljivosti in ponižnosti.  Najbolj manjka tistim, ki s(m)o bili že v otroštvu zapostavljeni, stroukirani, ignorirani. Kadarkoli je prišlo do preloma odnosa, je bilo to zato, ker je zmanjkalo volje oz. interesa do sodelovanja. Separatni model je zlasti uveljavljal separatni model ločnic. Podpiral pa ga je analitično model mišljenja. Res je, da za usklajevanje z dogovarjanjem pod najtežjimi pogoji porabimo nekaj več energije in časa kot zase, vendar brez tega ni boljšega skupnega sveta. Duh povezovanja se najbolje pokaže v komunikaciji, zato je Habermas pisal o aktivni komunikaciji (ang. active communication), ki je dejansko interaktivna. To je tok (flow) reke, ki se ji prepustiš. Je izhodišče za vizualizacije, molitve, delo. Ogorevc piše o potovanju po osi sveta (lat. axis mundi), ki jo določa absolutni duh med nebom in zemljo, ki teče od zgoraj navzdol. 

Osebno me razveseljuje pomenska bližina francoskih besed iskrenosti, ki je la sincérité in jasnosti, vedrine in (notranjega) miru, ki je la sérénité. Oba izraza je duhovno merilo resnice, dobrote in lepote. Gre za skladnost s seboj in z drugimi, soustvarjanje etičnih odnosov, za to, kar Nancy (2012) označuje s ko-eksistenco, sočutjem  v singularno-pluralni so-biti. Nancy skuša uveljaviti postmoderno razumevanje skupnega sveta. skupno je to, kar je v nas in med nami v limbu in izpostavi - ekspoziciji. To ni samo dispozicija kot nagnjenje, potencial nove realnosti, ampak je tudi že njena so-navzočnost. Ne vemo, v kolikšni meri in na kakšen način, ker je koncept le kvalitativno zastavljen. Če teološko domislimo njegov post-sekularni domet, ugotovimo, da gre za troedinega Boga, ki je obenem Bog z nami in za nas. To vključuje tudi liturgična fraza 'po Kristusu, s Kristusom in v Kristusu'. Nancy (2012, 89) meni, da ontoteološki troedini bog ni več Bog, vendar pa je v radikalni hermenevtiki Caputa pokazatelj njegove možnosti iz njegove nemožnosti.         

Trebežnik (2018) se sprašuje, ali je res vse prisotno tukaj in zdaj brez ponovitve. Ni nečesa, kar bi fiksiralo besedo in jo razprlo za vselej nove obogatitve nje izvornega pomena in morda celo zakrinkala njeno izvorno naravo, da je nikdar več ne najdemo?” “Beseda, ki je dovolj močna, da spelje hrepenenje in prizadevanje na isto točko, četudi prihaja iz ust nesrečneža, ne zavedajočega se, da se je po časovnem kolapsu spremenil v čisto trajnost in ima več veljave kot kadarkoli poprej, taista beseda, kakav, konj, Muca, gem, set, match, brk ali druže, je postulat, baza, je temelj razumevanja. Kličem veliko igro besed, da mi napišejo novo delo, novo življenje!”

Kaj se zgodi, ko razglabljanje o pomenu besede izgubi uvid v historično razsežnost bivanja in razumevanja ter se razkriva kot možni dejavnik okostelosti naših predstav in morda celo družbenih procesov?” Kaj je pravzaprav dekonstrukcija, ki je pomensko pluralna. Je v današnji družbi še prostor za pojme, ki jih “ni moč dekonstruirati”? “Derrida si je verjetno zgled našel pri Kierkegaardu. Na očitke, da je dekonstrukcija metafizike nemogoča, saj je literarna, Derrida odgovarja, da »najbolj rigorozna dekonstrukcija ni nikoli trdila, da je tuja literaturi niti da je možna« (Derrida 2007a, 14–15). Stvari, ki so zgolj možne, so dolgočasne in negostoljubne. »Za dekonstrukcijsko operacijo je možnost kvečjemu nevarnost, nevar nost, da postane dostopna sklopu pravil, ki urejajo postopke, metode, dostopne pristope. Interes dekonstrukci je […] je določena izkušnja nemogočega: to pomeni […] drugega – izkušnja drugega kot invencija nemogočega, kot edina možna invencija« (15).”

Ker je človek ciljno naravnan tudi pri poslednjih ciljih, nastane vprašanje, kako razume svojo te(le)ologijo? Revanšistično kot homo homini lupus ali usmiljeno kot homo homini dei? Notranji, duhovni, miroljubni človek deluje integrativno, vojne pa sprožajo razni razcepi. Epopteia (inspectiva, mistagogija) je metafizika notranjega izkustva oz. zrenja Boga. Gre za kesanje zaradi slabe vesti in grehov.  Endizem nekje preslikava situacijo ob propadanju Rimskega imperij. Ljudje so iskali obrat vase iz nesmisla vojnega stanja, razpadanja medosebnih vezi, pomena družbenih institucij. V tem smislu sledim Braguovi rimski poti pretiranega povnanjenja. Občutje je podobno kot v prelomnih časih: staro umira, novo pa se šele poraja.   

Philosophia perennis ali večna filozofija potrjuje, da je univerzalna človeška zmožnost neposreden vpogled v naravo Realnosti ne glede na to, ali je pridobljen po praksi duhovnih disciplin in študijem svetih spisov ali preko povsem nenapovedane razsvetljujoče izkušnje združitve z Bogom. Posledica take pozornosti je zaupanje, da smo se razvili iz enega Vira. Duhovni razvoj je zaključen, ko se povrnemo v to Eno. To je perenialno, ker se tak vpogled pojavlja v različnih časih in krajih. Ni omejen na nobeno posebno kulturo, razred ali skupnost. Ta filozofija je opisana kot “metafizika, ki prepoznava Božjo realnost za svetom stvari, življenj in umov; transpersonalna psihologija, ki odkriva v osebi istovetnost z Božjo realnostjo in etika, ki postavlja naš končni cilj v spoznavanje bistvene in transcendentne osnove vseh stvari.

Philosophia perennis opisuje filozofijo, ki so jo oblikovali tisti mistiki, ki so izkušali neposredno zvezo z Bogom. Četudi je ta izkušnja kratka, preobrazi razmišljajoči um izkuševalca, tako da ta ni nikoli več isti. Takšna izkušnja razodetja vodi s simboli jezika v večno filozofijo. Aldous Huxley (2003) je v istoimenski antologij izbral iz bogate zgodovine določene odlomke avtorjev, s pomočjo katerih bralec ovrednoti tisti trenutek, v katerem se s spoznanjem premakne onstran omejitev petih čutov. Obstaja še srednjeveško besedilo duhovnih napotkov The Cloud of Unknowing - Oblak nepoznavanja. Izkušnje tradicionalnih mistikov imajo vrednost za milenijsko prihodnost. 

Eden od načinov predstavitve osrednjega vpogleda Večne Filozofije je z izrekom: Ti si To, ki je vzet iz sanskrta starodavnih Upanišad. Izrek uči, da je bistven, večni jaz eno z absolut nim principom vsega obstoja, in da je resnična usoda človeških bitij odkritje tega dejstva, da bi odkrili kdo in kaj dejansko so. Byazid iz Bistuma pravi: “Šel sem od Boga do Boga, dokler niso zaklicali od mene v mene, ‘O Ti jaz!’ Sv. Katarina iz Genoe: “Moj Jaz je Bog, in ne prepoznavam nobenega drugega razen mojega Boga Samega.” Yung-Chia-Ta-Shih: “Notranja Luč je onstran hvale in graje; kot prostor ne pozna meja, pa vendar je vedno tu, znotraj nas, vedno ohranjajoča svojo spokojnost in polnost. In le, če jo začneš loviti, jo izgubiš. Ne moreš je obdržati, vendar pa se je enako ne moreš znebiti.” Mojster Eckhart: “Več kot je Boga v vseh stvareh, več je On izven njih; bolj ko je On znotraj, bolj je zunaj. Le transcendentni, popolni drugi, je lahko prisoten, ne da bi spremenil, ko postaja to, v čemer prebiva.” In kaj je To, kar lahko Ti sam odkriješ, kaj je?

Ruysbroek: “V Realnosti, ki jo z združitvijo spozna mistik ... ne moremo več govoriti o kateremkoli stvoru, ampak le o Bitju ... Tam smo bili vsi eno pred našo kreacijo, kajti to je naše nad-bistvo.” Sv. Bernard: “Kdo je Bog? Ne morem si zamisliti nobenega boljšega odgovora, kot da On je. Nič ni bolj primerno za večnost, ki je Bog. Če imate Boga za dobrega ali velikega ali blaženega ali modrega ali karkoli drugega te vrste, je to vključeno v te besede, namreč, da On je.” 

Kako lahko človek doseže notranjo gotovost o obstoju Boga? Večna filozofija ponuja navidezno paradoksalen odgovor. Ovira spajajočemu spoznavanju tega je fiksna zavest, da smo ločeni jaz. Vezanost na jaz izključuje spajajoče poznavanje Boga. William Law: “Ljudje niso v peklu zato, ker bi bil nanje jezen Bog ... oni se nahajajo v stanju deljenosti in ločeno sti zaradi svojega lastnega gibanja, ki so si ga sami izbrali.” Sv. Janez s Križa: “Duša, ki je vezana na neko stvar, ne glede na to, koliko dobrega je v njej, ne bo dosegla svobode božanske združenosti ... ujeti v vezi človeških naklonjenosti, ne glede na to, kako rahle so te lahko, ne moremo najti, dokler trajajo, naše poti do Boga.” Aldous Huxley (2003): “Mi preidemo iz časa v večnost takrat, ko se istovetimo z duhom, in preidemo znova iz večnosti v čas, ko se istovetimo s telesom.” “Mi se nahajamo na poti povratka na točko, ki ustreza našemu začetku v animaličnosti, vendar pa neprimerljivo višje. Še enkrat živimo življenje v trenutku. Življenje bitja, v katerem je ljubezen zavrgla strah, vizija zavzema mesto zemeljskega upanja, brezosebnost pa ustavila pozitivno sebičnost samo-zadovoljnega spominjanja in negativno sebičnost kesanja.”
 
Kakšna je dostopna pomoč? Philon iz Aleksandrije: “Na poti do resnice so tisti, ki dojemajo Boga s pomočjo božanskega, Luč z Lučjo.” Joel Goldsmith: “Jaz sem združen z božansko inteligenco preteklosti, sedanjosti in prihodnosti. Nobena duhovna skrivnost ni skrita pred mano ... Znotraj mene je to transcendentno Bitje, ki sem Jaz in do katerega imam za vedno dostop ... Ta intuitivna božanska Zavest o Bogu, Zavest o preteklosti in sedanjosti in prihodnosti, je moja trenutna zavest. Sedanji trenutek je edina odprtina, skozi katero lahko duša stopi iz časa v večnost, skozi katero lahko stopi iz večnosti v dušo in s katere ljubeznijo lahko prehaja iz ene duše v času do druge duše v času.”

4.4 Izkušnje z nekaterih romanj 

Romanje zlasti k Mariji (npr. Brezje, Lurd, Compostello, Poffabro, Međugorje, Fatima) je prav gotova ena izmed bistvenih značilnosti krščanstva.  V krščanski duhovnosti so bistve ne čistost duše in vesti, askeza v smislu odpovedovanj in doslednosti dostojanstva, mistika in seveda molitev. Krščanska duhovna praksa vključuje oznanjevanje, maševanje, krst, prvo obhajilo, birmo, maziljenje, molitve, prošnje, zahvale, meditacije, evharistijo, spoved, cerkveno poroko, obletnice poroke, romanja, procesije. Strinjamo se, da ji danes manjkata duh preroštva in duh uboštva. Še vedno se RKC težko identificira z revnimi. Posvetna duhovnost se tej praksi po poslanstvu sicer lahko približa, ne more pa je nadomestiti, ker Kristus le ni bil le idealen in moralen človek.  

Refleksija na duhovne počitnice na otoku Hvaru in Visu od 16. do 21. septembra

a.	Zaporednost potovanj, sočasnost srečevanj
Na našem romanju smo se najdlje zadržali na Hvaru, ki je eden najlepših jadranskih otokov. Razen enega deževnega in vetrovnega dne so bili vsi dnevi sončni. Srečali so se z očarljivimi mesti Sučuraj, Jelsa, Hvar, Stari grad, Vrboska. Videli smo tudi umetnostno zgodovin ske spomenike, vinograde, oljčne gaje pri obisku Oljarne. Nastanili smo se v hotelu Hvar. Sprehajali smo se v borovih gozdičkih ob plažah.

Glavni duhovni vodja (lat. spiritus agens) je bil priljubljeni nadškof Uran. Spremljala sta ga še dva duhovnika somaševalca.  Skupina romarjev, popotnikov  oz.  duhovnih počitnikarjev, kot se sodobno  imenujemo, je bila kar velika, saj je bilo to že kar vseslovensko romanje v malem. Romarji iz vseh koncev Slovenije smo zapolnili tri avtobuse. V vsakem avtobusu je bila posebna turistična vodička. V 2. avtobusu nas je vodila ga. Dominika, ki jo poznamo že iz pomladanske  Aritursove in Trudove uspešnice romanja v Fatimo in po Portugalski. V tretjem avtobusu pa se je izjemoma nahajala vodička, zborovodkinja in sopranistka v eni osebi, ga. Melita. Zapomnili smo si jo zato, ker je pri vsaki sveti maši pela in dirigirala določen izbor pesmi.    

Program potovanja smo si prožno prilagajali.  Tako smo se že za prvo sveto mašo sredi dneva ustavili v hrvaškem Međugorju, Svetišču Lurške Marije, Vepricu, ki je nastalo že v začetku 20. stoletja. Ogledali smo si lepo okolico in si za vsak primer natočili nekaj kapljic zdravilne čudežne vode v stekleničke. Iz Drvenika smo se s trajektom zapeljali v luko Sučuraj na Hvaru in od tod z avtobusi v Jelso, kjer smo bili za pet dni nastanjeni v hotelu Hvar. 

V torek smo raziskovali mesto Hvar, ki se ponaša z bogato kulturno in zgodovinsko dediščino. Mesto Hvar je v lokalnem hrvaškem narečju Hvor ali For, za Stare Grke je bil Pharos, za Rimljane je bil v latinščini Pharus in Pharina, v današnji italijanščini pa je Lesina. 

Svoj največji razcvet je mesto Hvar doživelo v času renesanse. Iz tega časa so tudi najpo membnejše mestne znamenitosti: katedrala sv. Štefana, kjer smo imeli sveto mašo, Frančiš kanski samostan, ki smo si ga ogledali. Delno  z avtobusi in delno peš smo se povzpeli na hvarsko trdnjavo, od koder se nam je odprl čudovit panoramski pogled na mesto Hvar in Paklinske otoke.  

Pot na Vis (lat. Issa) smo izvedli že v sredo, ker se je v četrtek obetalo slabo vreme. Veselje na poti drugi sončni otok je bilo nepopisno. Na majhni ladjici, tako rekoč orehovi lupinici je Gospod uspel zbrati slovensko ljudstvo. V znak gostoljubja pa so jih nekaj časa dopolnjeva le po zvočniku tudi dalmatinske pesmi. V dopoldanskem času so nas na poti tja z leve in desne strani obkrožale bele jadrnice, ki so podobno kakor varni angeli poskrbeli mirno plovbo in idilo stvarstva. Na povratku pa so pesmi iz spodnje in zgornje palube vrele iz našega srca v počastitev Njegove slave. To je bilo občestveno petje v smislu vox populi vox dei. Protagonista pa sta bila nadškof Uran in ga. Melita. Romarji smo se kakor 'socialni popoldanci' odpravljali proti svoji večerni zarji. Vse življenje smo že v prehodnih obdobjih po etapah osebnega razvoja. V socializmu smo se učili, da smo v zgodovin skem prehodnem obdobju do brezdržavnega stanja komunizma. To se ni zgodilo. Zgodile pa so se nove države, ki so nastale iz bivših jugoslovanskih republik. Slovenija in Hrvaška sta se 'zgodili' celo na isti dan 26. junija 1991. Obe sta morali prestati še vojno vihro v spopadu z JLA. Slovenija 10 dnevno, Hrvaška pa štiriletno.     
   
V soboto smo se z avtobusi pripeljali v ribiško pristanišče Vrboska, enega najslikovitejših krajev na otoku Hvaru, ki mu daje značilno podobo renesančna trdnjavska cerkev sv. Marije iz 16. stol. Vrboska ima sredi zaliva otoček, ki ga s kopnim povezuje mostiček, zaradi katerega jo imenujejo tudi "Male Benetke". Ker pa je bila ta cerkev premajhna, smo sveto mašo premestili v sosednjo cerkev svetega Lovrenca (po slovensko'pri Lovrotu').  
b.	Čas in večnost
Čas je  na Visu počasen in enostaven, ker je tradicionalno življenje otočanov enostavno. Narejeno je po meri človeka, ki se mu ne mudi, ki zna in hoče uživati življenje. Višani vedo povedati, da je otok Vis bogat s časom, ker je otok, na katerem se je čas ustavil. Enkrat v prihodnosti že napravimo začeto delo. Če hočemo užiti določen trenutek bivanja v vlogi turistov in romarjev, je treba vpreči vseh pet čutov, da v polnosti doživimo novo realnost. Kljub temu pa se prebivalci z otoka zadnjih sto let izseljujejo, tako da jih je manj, domačih in zlasti tujih turistov pa je več. Komaj se zvrstijo pri ogledu Modre špilje na otoku Biševo. To morda pomeni, da Višanom ne gre več za srečo, ampak za čim boljše oz. lagodnejše življenje.  Kot vidimo se procesa hitrega tehnološkega razvoja detradicionalizacije (Giddensov izraz) in ohranjanja tradicionalne počasnosti prepletata. Po (dalmatinskih) otokih sodeč je lepota ritma gibanja narave tista, ki ostane in h kateri se sodobni popotnik skozi čas vrača. Ko doživiš lepoto Hvara in Visa, šumenja valov, šelestenja vetra, blagodejnosti tišine, se zavedaš, da »lepota odrešuje svet« (Dostojevski)
Kot pravi prva kitica Davidovega psalma 23:
 
GOSPOD je moj pastir,
nič mi ne manjka.
Na zelenih pašnikih mi daje ležišče;
k vodam počitka me vodi.
Mojo dušo poživlja,
vodi me po pravih stezah
zaradi svojega imena.
Tudi če bi hodil po globeli smrtne sence,
se ne bojim hudega, ker si ti z menoj,
tvoja palica in tvoja opora, ti me tolažita. 

Prehodov v večnost je tedaj več. Eden izmed najbolj značilnih je evharistija, ki je bila za Alojza Grozdeta sonce njegovega življenja. duhovnik pri maši reče: Gospod se vam daje v hrano za večno življenje. Umetnost počasnosti bo sčasoma značilna za globalno in ne le otoško prihodnost kontemplacije (lat. vita contemplativa).  V tokovih časa generacija sledi generaciji v kontinuumu časa, ki se dogaja v posvetnih epizodnih diskontinuitetah. Državne in osebne epizode prek spominov prehajajo v večnost.  Na ta način v procesu trinitarizacije nastaja Avguštinova De civitate Dei – Božje mesto oz. država.  Medgeneracijski romarji smo v luči, ki svetijo v večnost tudi medzgodovinski, saj ne prehajamo samo svoja osebna obdobja od otroštva prek odraslosti do starosti, ampak tudi zgodovinska obdobja od zgodnje antike prek srednjega in novega veka do danes. Mnoga slavna obdobja so bila samo epizodna. Mnogi slavni vladarji so že pokopani. Že Stari Rimljani so vedeli, da je slava sveta je minljiva, slava Boga pa ostane. Romarji živimo kairos, človeški čas v božjem času večnosti. Živimo eshatološko konvergenco vseh divergenc, točko vseh presečišč iz srca v srce. Nadškof Uran nam je govoril in prepeval iz srca v srce (lat. cor ad cor loquitur). To je znamenje duhovnika s prebodenim srcem (Daigneaultov izraz), ki je poln ljubezni do trpečih duš.  Pot romarjev je pot cerkve, je pot ljudi z dostojanstvom, ki  nosimo zastavo božje slave in zmage nad posvetnim vsakdanom in v njem. 

Hvar je eden najlepših jadranskih otokov in tudi jesenski dnevi tam so običajno sončni. Tu se srečamo z očarljivimi mesti Sučuraj, Jelsa, Hvar, Stari grad, Vrboska. Ogledamo si  umetnostno zgodovinske spomenike, vinograde, oljčne gaje in obiščemo oljarno, sprehajamo se po borovih gozdičkih ob plažah.

Mesto Hvar se ponaša z bogato kulturno in zgodovinsko dediščino. Ime mesta v lokalnem hrvaškem narečju je Hvor ali For, za stare Grke je bil Pharos, za Rimljane v latinščini Pharus in Pharina, v današnji italijanščini pa je Lesina. Svoj največji razcvet je mesto Hvar doživelo v času renesanse. Iz tega časa sta tudi najpomembnejši mestni znamenitosti: katedrala sv. Štefana in frančiškanski samostan. Z avtobusom in delno peš se povzpnemo na hvarsko trdnjavo, od koder se nam odpre čudovit panoramski pogled na mesto Hvar in Paklenske oz. Paklinske otoke.  

Stari Grad na Hvaru (gr. Pharos) je najstarejše mesto na otoku in eno izmed najstarejših v Evropi. Vidimo lahko ostanke starodavnega mesta, ki so ga ustanovili grški kolonisti v 4. stol. pred Kristusom in so ga poimenovali po svojem otoku Farosu. Od cerkve sv. Štefana se sprehodimo po labirintu kamnitih ulic do čudovite palače Biankini iz 19. stol., v kateri je mestni muzej z razstavo predmetov s potopljene antične ladje.  

Mestece Jelsa (lat. Ielsae) z južne strani obdajata najvišja hriba otoka, Sv. Nikola in Hum. Mesto je znano od 14. stoletja dalje. Po kratkem sprehodu po nekdanjem ribiškem naselju  smo imeli sveto mašo v cerkvi Marijinega vnebovzetja. Ker  Hvar slovi tudi po vinski trti, k obisku sodi tudi pokušina rujne kapljice ob zvokih kakšne dalmatinske klape ali hrvaških folklornih skupin.

Ribiško pristanišče Vrboska je eden najslikovitejših krajev na otoku Hvaru, ki mu daje značilno podobo renesančna trdnjavska cerkev sv. Marije iz 16. stol. Vrboska ima sredi zaliva otoček, ki ga s kopnim povezuje mostiček, zaradi katerega jo imenujejo tudi "Male Benetke". V soseščini stoji še cerkev svetega Lovrenca (po slovensko 'pri Lovrotu').  
Plovba na Vis (latinsko Issa) je potovanje na drugi sončni otok, kjer na majhni ladjici, tako rekoč orehovi lupinici v znak gostoljubja po zvočniku poslušamo dalmatinske pesmi. Na morju nas z leve in desne obkrožajo bele jadrnice, ki kakor varni angeli bdijo nad mirno plovbo in idilo stvarstva. Ob tem pesmi namesto iz zvočnikov spodnje in zgornje palube vrejo iz naših src in v počastitev Njegove slave. 

Zgodovina Visa sega k prvim naseljencem v neolitik. V novejši zgodovini se je leta 1944, po napadu Nemcev na Drvar, tja preselil vrhovni štab Jugoslovanske ljudske armade (JLA) z maršalom Titom na čelu. Iz tistega obdobja je znana Titova votlina (špilja), kjer je imel maršal svojo pisarno do prvih demokratičnih volitev v ustavodajno skupščino Jugoslavije v Beogradu leta 1945, po koncu 2. svetovne vojne. Nova država je dobila novo ime, Federativna ljudska republika Jugoslavija (akronim FLRJ). Po vojni je tedanja JLA priredila otok Vis za vojaške obrambne namene pred morebitnim napadom NATA ali Varšavskega pakta. Na njem se še danes nahajajo številni podzemni hodniki, tuneli in objekti, ki so sedaj v lasti hrvaške vojske. JLA se je z otoka umaknila šele leta 1993. V Jugoslaviji je prebivalstvo Visa živelo v izolaciji od zunanjega sveta, vendar se jim ni slabo godilo, ker jih je oskrbovala jugoslovanska vojska. Tujim turistom obisk Visa ni bil dovoljen, domačim pa je bil le pod kontrolo JLA. Ko sem v tistem času z družino trikrat obiskal Vis, nisem dobil vtisa, da bi bili prebivalci zagrenjeni. Danes v posebno votlino vodijo radovedne domače in tuje turiste, v njej se je mogoče tudi kopati, a je dostop za to precej otežen. 

Prvi prebivalci so se na Vis naselili že v obdobju neolitika. V 5. stol. pr. n. št. je imelo ilirsko pleme Liburnov tu svojo državico, ki pa so jo še v istem stoletju zavzeli Grki iz Sirakuz in na mestu današnjega naselja Vis leta 397 pr. n. št. ustanovili svojo kolonijo Issa. Grki so tu zasadili tudi prvo trto na vzhodni obali Jadrana. V 1. stol. so otok zavzeli Rimljani. Do danes so se ohranili ostanki rimskih term in amfiteatra. Obalna cerkev je posvečena Mariji (Gospe od Spilica).

Hudič ali ljubi Bog

Duha je mogoče ujeti in zapreti, kar pokaže Platonova zgodba o votlini, Dostojevski v Legendi o Velikem inkvizitorju in Gide v Vatikanskih ječah. Kako tedaj ohranjati svobodo duha, odprta srca?

Naslov ene izmed Sartrovih dram je Hudič in ljubi bog. Ta naslov pokaže konjunktivne in ne na alternativne zveze med oponentom – hudičem in proponentom - zagovornikom Boga. Glavni poveljnik človeške vojske Goetz podanike ljubi le tako, da jih sovraži. Je podoben Cankarjevemu Konkordatu. Zato gledalec/bralec v njej ne dobi pravega odgovora. Hudič stvari zapleta, tako da jih še sam ne razume.  Hudič namreč občasno prevzema božjo logiko človekoljubja, vendar pri njej ne vzdrži. Pristaja na olajšave (facilitations), ne na Usmiljenje. Hudič je Mamon kot pohujšanje iz pohlepa in duh uničevanja. Ateist Sartre je vernik človečnosti znotraj absurda sveta, ni pa zastopnik božjega stvarstva. To je falsifikacija Tertulijanove izpovedi: verujem, ker je absurdno.     

Duhovnost kot normalno ali drugačno stanje duha zaradi tokov zavesti s skušnjavami in spre minjanja realnega sveta ni statično. Napreduje ali nazaduje, postaja dobro ali se prepušča zlim duhovom. Zato je potrebno njegovo nenehno ocenjevanje, diagnosticiranje, prognoziranje, zbujanje oz. čuječnost.  Potrebno je nenehno izpraševanje lastne vesti kot orodja smisla in moralnega arbitra. 

Hadjadj (2018) je zagovornik humanosti, ker brez nje izgubimo skrb za bližnjega. Vrata, ki se nam sama odpirajo, avto, ki nas sam vozi, kaže na nepotrebne olajšave, razen če smo invalidi. Sprašuje se, kateri Bog je bil vnebohoden, da bi bil vsepovsoden in bi vse pritegnil k sebi, morda barabe še bolj kot nas. Zato le-teh ne smemo soditi. Današnje post-resničnostno stanje je še najbolj podobno Pilatovim maniram. Grozljivo pa je, da oproščanje, ker to vodi k obsojanju nedolžnih oz. tistih, ki niso krivi.  Bog je prišel na svet, da bi mi ostali ljudje in človeški. Bližnji nas kaj hitro zmotijo. Lažje je ljubiti daljne (Nietzsche). 

Vera nas preizkuša. Jacob nas uči, da ima prednost poslušanje pred govorjenjem, usmiljenje pred sodbo, bratska ljubezen pred premoženjem. Živa vera je darovanjski polet. Hadjadj (2012) je prepričan, da nad našo zavestjo demon nima oblasti, poigrava pa se z našo domišljijo in pritiska na čutila. Totalitarizmi so bili paradoksalno poskusi sprave izključno s človeškimi nasilnimi sredstvi. Tudi homo technicus skuša doseči spravo z eliminacijo homo sapiensa. Ugotovi, da ne smemo imeti zadnje besede. Edini Oče usmiljenja nas lahko iz bratomorilcev preobrazi v brate.

Prva svetopisemska mož in možinja ustvarita družino. A tu nastopiti preobrat, namesto veroučne dokse tke avtor refleksivni tekst, v katerega vključuje polemične ugovore – da je Jezus imel dva očeta in eno mater, pa še ta je bila pionirka nadomestnega materinstva, da je nadangel Gabrijel opravil vlogo pipete … Kot bit družine postavi spolno razliko, ki je temelj proučevanja vseh živalskih vrst. Vendar ne piše kakor apologet v sporu z gejevskimi familijami, izriše usodnejšo nevarnost, ki jo ubesedi v opoziciji med mizo in tablico. Kakšen vpliv imajo sodobne tablične tehnologije na samo družino? Anders je že v petdesetih letih menil, da je prihod televizorja razsrediščil družino v mini kinodvorano. Danes z mobiji in tablicami vsak njen član gleda v svoje kino platno. Ko kosilo za mizo ni več magični trenutek, kjer se v veselju zberejo in besedujejo družinski člani, ampak le še tečna oblika terorja staršev, ki se ji zoperstavlja grizljanje instantne hrane.

Moderna družina ne deluje več kot omejena celica, vsak hip lahko vanjo vstopajo frendi prek e-povezav. A tu se filozof ustavi, stanje razume kot ogrožajočo motnjo, ne da bi proučeval načine, kako jih lahko tradicionalni tip družine spretno inkorporira.
Hadjadj (2012) meni: bistvo vere demonov je, da človek stori vse za svoje dobro, kolikor more. Bog človeka po eni strani izpostavlja demonom, po drugi pa ga s svojo milostjo varuje pred njimi. Zlo je zloraba. Sprevrženost vis a vis spreobrnjenja. Nemilost ali milost, hlapčevanje ali svoboda iz ljubezni in ponižnosti, uslužnosti. Vse preizkušajte in kar je dobrega obdržite (1 Tes, 5, 21). V interesu hudiča je, da se kaj razdre, razdvoji, vrže na počez. Hudičevi taktiki sta: 1. izkoriščanje naše moči napuha in 2. Izkoriščanje naše slabosti, ko nas potisne v zmoto. Bog je absolut, ker postavlja spet stvari na svoje mesto. 

Hadjadj meni, da je  lažje ljubiti hudiča kot Boga, ker kot adrenalinci ljubimo skrajnosti. Hudič pa nas vodi iz skrajnosti v skrajnost. Laska se nam ali pa nas ponižuje in zaničuje po zvijačnosti uma. V vsakem primeru nas skuša prevarati. Zato je velika tema od antike dalje samozaslepljevanje.  Hudo je to, da se npr. v Bratih Karamazovih vrag Ivanu pokaže kot velikodušen gentlemen, ki mu nič človeškega ni tuje. Skušnjave obletavajo vsakogar. Po vsem tem, je neizogibno, da kratkoročno nasede mo njemu, čeprav se mu dolgoročno lahko izognemo npr. s stalno molitvijo, odpuščanjem, preseganjem strahu. Kar dela hudič iz hudobije, Bog dopušča iz ljubezni (Hadjadj). »Bog zlo podredi dobremu« (Tomaž Akvinski). Zato nas zlodej pri grehu zasači, Bog pa nam podarja možnost milosti. Strah nas razdvaja in utaplja v samozadostnosti.        

Hadjadj meni, da papeštvo potrebujemo, ker je nadaljevanje Učlovečenja. Nadaljevanje tiste logike, ko človeško meso, človeška roka, oči, beseda udejanjajo Boga med nami. To se dogaja pri vsakem podeljevanju zakramenta, to je tudi intimni smisel papeštva, četudi sled nje ni zakrament. Papež hudiča moti, ne zaradi moči, ki jo ima nad več kot milijardo krist janov, temveč zaradi položaja, ki pripada bornemu človeškemu bitju, mesu.  Učlovečenje je največja bolečina demonov.

Najvišji Božji darovi zahtevajo posredovanje minljivega telesa. In bolj kot na daljavo, brez obraza in brez srečanja z bližnjim, milost oživi, ko je podarjena iz rok rejenega župnika. 
Demona je tega groza.  Grignion Monfortski meni, da je vraga še bolj strah Marije kot same ga Boga, ker je zanj bolj žaljivo, da ga premaga mlado dekle kot Vsemogočni. Kako mora biti šele, ko ga premaga ne le bitje iz mesa in krvi, ampak nekdo, ki še brezmadežen ni, ki je čisto navaden grešnik, ubogi duhovnik, ki izgovarja svoje obrazce in po katerem Bog posreduje svojo milost? Hudič ne more razumeti, kako naj bi najšibkejše dete premagalo zunanjo moč, ki jo opisuje Magnifico (močne je vrgel s prestola). Gre za dialektiko nemoči moči in moči šibkosti oz. nemoči.  

Duhovništvo vrag kar najbolj sovraži. Morda jim zato nalaga kar največ preizkušenj. Ta Božja moč, ki ga odžene prek telesa, ki mu ne bi dal prebite pare, to je nekaj strašnega! Njega, angela, ki ne pozna teže telesa, ki ne pozna kozmičnih omejitev časa in prostora, premaga majhen, star in trebušast gospod v cerkvi v Bogi vasi. Vrag se ne more več poigravati z našo domišljijo o neki nevidni in oddaljeni milosti, ki bi si jo lahko takoj prilastili. Ne more nam več vzbujati sanj o vzvišeni mistiki, ki bi ji bilo pod častjo, da se spusti nad našega vsakdanjega bližnjega.

V papeštvu so mnogi videli hudičevo delo, ki sprevrača evangeljskega duha. Pravoslavni so obsojali cezaropapizem, Luter je papeža označil za antikrista itd. Res da Jezusovi potrditvi Petrovega prvenstva takoj sledi Za menoj, Satan! Če se demon čuti ponižanega pred duhov ništvom, ni čudno, da se najraje znaša prav nad duhovniki in jih ima za priljubljene tarče svoje ljubezni. Takoj, ko eden od njih napreduje po apostolski lestvici, z užitkom plane nadenj. S kakšno zagrizenostjo se bo torej spravil šele nad papeža, da bi v njem vzbudil željo po oblasti in aparatu. A če bi ostali samo pri tej možni zlorabi, bi popolnoma spregledali tisto stvar, ki jo želi Bog. Papeška ustanova skrajno nasprotuje demonskemu spiritualizmu, ker je skrajna posledica Učlovečenja. 

Ludwig Feuerbach je bil novoveški pelagijanec, ki vso religijo stavi na človeka in tega na čustvo.  Nečistemu duhu bi odgovarjalo, da bi krščanstvo bilo le zaporedje idealnih dogem, 'telo nauka brez otipljivega telesa'. Hadjadj (2012) še meni: če je telo kraj Božjega sijaja, vraga to kar najbolj potre. Prav to se zgodi tako s papežem kot z mučencem. Ker papež deluje kot Kristusov namestnik, krščanstvo ni ideologija, temveč živo učiteljstvo, ki ga pooseblja Frančišek. Njegovi verniki se ne zbirajo le okrog velikodušnih idej, temveč okrog enkratnosti bližnjega iz mesa in krvi, s svojim značilnim obrazom, svojim poljskim, nemškim ali celo argentinskim izvorom. Kdor se  sooča z bolečimi dogodki zgodovine, ne utone v abstrakcijah. Konkretno nam zapoveduje, da se odnos do evangelija udejanja skozi Sinovsko ljubezen do tega moža v belem. Je notranji revež, ki komunicira z zunanjimi reveži in je otipljivo znamenje Besede.

Prvo vprašanje je, kako lahko krščanska duhovnost v današnjem času izziva vsakega človeka in še posebej kristjana. Platovnjak (2015) je izvedel anketo med diplomanti teologije.  Avtor najprej prikaže, da ima duhovnost velik pomen na človekovi osebni, medosebni in družbeni ravni. Nato prek analize apostolske spodbude Veselje evangelija papeža Frančiška (2014) predstavi vplivnost vloge krščanske duhovnosti v življenju in delovanju kristjanov. Diplomanti teologi je so izpostavili tri temeljne sestavine duhovnosti: 1. spoštljiva in dialoška odprtost do vsakega človeka; 2. zavedanje, da smo, tako mi sami kakor tudi drugi, vse življenje Kristusovi učenci in da nenehno na tej poti rastemo; 3. odpuščanje sebi in drugim ter sprava s seboj in z drugimi, tudi na narodni ravni. 

Duhovnost se začne pri radikalnem spraševanju po sebi. Druge duhovnosti gradijo na osebnih spremembah in preobratih. Krščanske duhovnosti pa ni brez spreobrnjenja (gr. metanoia) h Kristusu. Platovnjak (2017) izhaja iz stališča, da postmoderno kulturo zaznamuje velika duhovna lakota. Ob tem fenomenu iskanja duhovnosti postavlja avtor prispevka tezo, da religija in kultura zelo vplivata na duhovnost in obratno, kar se pokaže v zgodovini krščanske duhovnosti znotraj Cerkve. Nato prikaže, kako je duhovnost vplivala na religijo in na kulturo in kako lahko še bolj vpliva. Sodobno veliko zanimanje za duhovnost je namreč znamenje časa, da je treba začeti še bolj zavestno razvijati duhovnost, ki bo zmožna ustvarjati sodelovalen in sočuten skupni svet. 

Hudič skuša Jezusa: Tedaj je Duh odvedel Jezusa v puščavo, da bi ga hudič skušal. Ko se je postil štirideset dni in štirideset noči, je postal naposled lačen. In pristopil je skušnjavec in mu rekel: 1. »Če si Božji Sin, reci, naj ti kamni postanejo kruh.« On pa je odgovoril: »Pisano je: Človek naj ne živi samo od kruha, ampak od vsake besede, ki prihaja iz Božjih ust.«
2.	 Tedaj ga je hudič vzel s seboj v sveto mesto in ga postavil vrh templja ter mu rekel: »Če si Božji Sin, se vrzi dol, kajti pisano je: Svojim angelom bo zate zapovedoval in: Na rokah te bodo nosili, da z nogo ne zadeneš ob kamen.«
Jezus mu je odgovoril: »Pisano je tudi: Ne preizkušaj Gospoda, svojega Boga!« 
3.	Spet ga je hudič vzel s seboj na zelo visoko goro. Pokazal mu je vsa kraljestva sveta in njihovo slavo ter mu rekel: »Vse to ti bom dal, če padeš predme in me moliš.« Jezus mu je tedaj dejal: »Poberi se, satan, kajti pisano je: Gospoda, svojega Boga, môli in njemu samemu služi!«

Tedaj ga je hudič pustil, in glej, angeli so pristopili in mu stregli.
 
Kristus je rekel: »Molite, da ne boste prišli v skušnjavo.« (Matej 26:41). Ukrepi so še odpovedovanje, žrtve, odpuščanje in vprašanje, ali smem.  
Tudi znotraj RKC so stalni spori o tem, katera duhovnost je prava. Jasno je, da se duhovnosti razlikujejo glede na specifične kulture protestantov, pravoslavnih in katolikov.  Tudi znotraj RKC prevladuje zdaj ena zdaj druga teologija npr. tomizem, skotizem, aggiornamento. Nesporno je le to, da gre za štiri evangelije po Mateju, Marku, Luku in Janezu, pri čemer so izločeni apokrifni evangeliji.

Treba je gojiti duha odpuščanja, familjarnosti oz. familijarizacije (ang. familiarisation), občestvenosti, trinitarizacije. Trinitarizacijo je potrdil 2. Vatikanski koncil, sistematično pa jo je analiziral Sorč (1998, 2006, 2007, 2012). Familijarizacija je prijazna, nežna, ljubeča medsebojna komunikacija. Ne nanaša se le na družinsko, ampak v najširšem smislu na vsako skupnost. Familjarnost in enotnost zgolj na posvetni ravni ne funkcionira, sicer se gesla francoske revolucije svoboda, bratstvo in enakost ne bi skrhala. Familijarne so pristne skupnosti npr. židovski kibuci, japonska podjetja, naravna plemena. Ferdinand Tönnies razlikuje skupnosti (nem. Gemeinschaft) od instrumentaliziranih družb (Gesellschaft), kakršne so množice v mestih. Skrivnost Svete družine ni posvetna družina, kot je trdil mladi Marx, ampak obratno. Zakaj? Sveta družina je živela na zemlji in bo na novi zemlji. Dostojevski je zastopal počveništvo, kmečko zavezanost zemlji in povezanost intelektualcev z njimi. To je zanj naravna vera krščanstva podobno kot za Tolstoja. Zato bomo na koncu živeli skupaj s sveto družino in 'se bomo držali za roke', kot piše Dostojevski (1976) na koncu romana Bratje Karamazovi.  Na osnovi vere nemškega samostana Cluny, ki se je razširila po rimsko-nemškem cesarstvu danes praznujemo 26. maja še Sveto trojico. 

Berdjajev opozarja, da ostaja problem upravljanje s svobodnim odnosom do kompleksne realnosti. Brezobzirna svoboda vodi do samovolje, ta pa do zla in zločina. Hudič po postu Kristusu zastavlja tri skušnjave, ki on sicer premaga. Dostojevski (1976) jih interpretira v Ivanovi izpovedi v znanem poglavju o legendi o Velikem inkvizitorju, sodobni človek pa jim še vedno naseda. Ivan se pri izpovedi te 'legende' vernemu bratu Aljoši ne skesa in spreobrne in ne dobi odpustka. Španski inkvizitor Kristusa, ki se sprehaja po ulicah Sevilje, najprej ujame, zapre v ječo in ga po opravičevanju svojih postopkov izpusti. Le-ta molči. Ne spušča se z njim v ponovno razpravo o treh skušnjavah, ki jih je že zavrnil. Aljoša ob bratovi zgodbi molči, ker nima nove doktrine, starec Zosima pa mu pozneje zaupa svoje modrosti in ga napoti k oznanjevanju Evangelija v občestvu, ne pa v samostanu. To je nauk z nas, da s Skušnjavcem ne razpravljajmo. Dostojevski je mojster v opisovanju nihanja iz ene skrajnosti v drugo: dobrega in zla, lepega in grdega, krotkosti in brutalnosti, zločina in vere, obstoja Boga in nihilizma. Psihopatološki tipi v vsakem romanu zastopajo omenjene razdvojenosti.   
Na pojave totalitarne 'religije nihilizma' so naleteli mnogi med prvo, drugo svetovno vojno in v današnjih vojnah. Ko človek umolkne, kamenje spregovori. Ko Bog molči, nekateri mislijo, da je to svet, ki so ga bogovi zapustili. Drugače povedano: Bog je sočutno z nami v trpljenju prav zato, ker svet ni božji. Šele v zadnji posledici igra hudič pozitivno vlogo.    

Kristjan je celostni molivec. Že Jezus opozarja, da naj ne molimo površno kakor pogani. Zato sta Platovnjak in Roblek (2011) napisala priročnik, kako se moli s telesom, dušo in duhom.  Vsaka oseba je najprej v telesu. Telo je materialni temelj doživljanju stvarstva in spoznavanja živega in osebnega, v vsem delujočega Boga Stvarnika.  Vse, kar pride v nas, gre najprej skozi telo, skozi njegova čutila, čute in občutke. Ti so kakor vhodna in vstopna vrata v njegovo dušo in srce. 

Bodoči apostol Peter pozna svoje šibkosti, svoje zaganjanje in umikanje, kakor ju poznamo tudi mi, kakor jo pozna zgodovina nasilja in razdeljenosti v vašem ljudstvu, ki nas ni vedno našel pripravljenih za to, da bi z njim delili čoln, viharje, neprijetnosti. Svoje šibkosti pozna zgodovina nasilja in razdeljenosti v ljudstvu. Jezus nas ni vedno našel pripravljenih za to, da bi z njim delili čoln, viharje, neprijetnosti. Vendar pa, kakor je storil s Simonom, nas Jezus vabi, naj odrinemo na globoko, spodbuja nas, naj podelimo tveganje, naj pustimo svoje egoizme ter mu sledimo; naj pustimo strahove, ki ne prihajajo od Boga, ki nas paralizirajo in upočasnjujejo nujo, da bi bili graditelji miru, pospeševalci življenja. 'Odrini na globoko' je rekel Jezus. Učenci so drug drugemu pomignili, da bi se vsi skupaj zbrali v čolnu. 

Evangeljski odlomek opisuje dogodek, kako se Jezus, po tem ko je vso noč molil na obali Galilejskega jezera, napoti k čolnu svojih učencev tako, da hodi po vodi (Mt 14,22-33). Čoln se nahaja sredi jezera, kjer ga je zajel močan nasprotni veter. Ko učenci vidijo Jezusa prihajati, hodeč po vodi, ga zamenjajo za prikazen in se prestrašijo. Toda On jih pomiri: 'Bodite pogumni! Jaz sem. Ne bojte se!' Peter mu reče: 'Gospod, če si res ti, mi ukaži, da pridem po vodi k tebi. In Jezus ga pokliče: 'Pridi!' Peter stopi iz čolna in začne  hoditi po vodi naproti Jezusu, toda zaradi vetra se vznemiri in se prične potapljati. Takrat zavpije: 'Gospod, reši me!' Jezus iztegne roko in ga prime.

10. januarja 2019 je bilo praznovanje 20. obletnice izhajanja revije Vzgoja. Njen  glavni urednik pater Šinkovec jo je obeležil s sveto mašo v cerkvi Svetega Jakoba. Šinkovec je pojasnil, da so priprave na 'njeno rojstvo' trajale kakšno leto. Odobril jo je tudi Pediček. Sledila so kratka poročila njenih glavnih sodelavcev s prognozo njene prihodnosti. Več kot doslej naj bi v njej pisali starši, ki naj bi bili na istem bregu z učitelji. Sledilo je druženje z zakusko. Revija Vzgoja je prek svojih avtorjev babica novega pojma in prakse vzgoje. Vzgoja ni niti strogo teoretska kot npr. Sodobna pedagogika niti prakticistična v smislu receptur. 

Kot vemo je bil Jezus najprej kot otrok gojenec matere Marije in krušnega očeta Jožefa tesarja. Z 12. leti je sam začel učiti v templjih. Iz Jezusovega avtobiografskega primera je jasno podobno kot že iz Sokratovega, Platonovega, Antigonega itd., da vzgoja terja preobrat v človekovem bistvu. Ne gre za preobrat k pojmu (Sokrat), ideji (Platon), ampak za obrat k Jezusu kot Bogu-človeku. Vzgoja povezuje različno misleče, čeprav je njen pokrovitelj Društvo katoliških pedagogov. Vzgoja je namenjena tudi javnim šolam. Kar nekaj časa je preteklo, preden je l. 2008 zaživel v osnovnih šolah – devetletkah vzgojni načrt. Tega katoliške šole nimajo, ker že imajo božji načrt. Iz tega premisleka sklepamo, da se pod različnimi imeni in oblikami realizacije skriva ista intenca. In institucionalno organizirana vzgoja je  prvenstveno intenciaonalna – namenska, medtem ko drug drugega vzgajamo, kar pomeni, da drug na drugega vplivamo predvsem nefomalno, funkcionalno.  

Tudi radikalno, zavestno zlo (Kant) zanj obstaja le relativno. Zato je vsak greh premagljiv. Pascal Ide in Luc Adrian (2011) ugotavljata, da je sedem glavnih grehov (napuh, skopost, zavist, nečistost, požrešnost, jeza, lenoba) sedem bolezni, s katerimi demon zaslepljuje ljudi. Razčlemba glavnih grehov je pomembna zato, ker nas ti vodijo iz skritih globin naše duše.  Polje duhovnega boja za dobro se bojuje do smrti. Bojevati se zoper glavni greh je kakor razdirati pletenino: poglavitno je potegniti pravo nit in naprej gre zlahka. Volja do spreobrnjenja se kaže v konkretnem dejanju. Sklep in molitev za božjo pomoč je treba  vsak dan ponavljati, ker vemo, da kapitalistični sistem ni naravnan na duhovno čistost. 

Pri vsakem grehu se vprašajmo, 1. v čem je ta greh, 2. zakaj je ta greh glavni, katere so njegove posledice in katere druge grehe povzroča, 3. kako se prikriva? Kako ga prepoznati?
4. Kako ga odpraviti, kakšna so konkretna sredstva, da se znebimo te pregrehe? Pogovor o njih je potreben, saj gre pri tem za našo notranjo osvoboditev.   

Jasno je, da prihaja do slabih nagnenj od znotraj. »Od znotraj namreč, iz človekovega srca, prihajajo hudobne misli, nečistovanja, tatvine, umori, prešuštva, pohlepi, hudobije, zvijača, razuzdanost, nevoščljivost, bogokletje, napuh, nespamet.« (Mr 7,8.14–15.21–22)

Saleclova (2019) nam nudi precej namigov o tem, kaj je treba premisliti v sklopu 'ne vemo in nočemo vedeti' (lat. ignoramus et ignorabimuds). Definicija ignorance po SSKJ je »ravnati, delati namenoma tako, kot bi koga sploh ne bilo, ne meniti se za nekoga«. Torej, ko nekoga ignoriramo, se delamo, kot da ga ni. Po filozofu Berkeleyu obstajati pomeni biti zaznan (ang. esse est percipi). Vendar pa je Sartre razvil svojo misel – filozofijo absurda na osnovi izničevanja in petrificiranja drugega s pogledom v nasprotju z Levinasom, ki je v obličju drugega odkrival svojo etično zavezo do njega. Ko  nekoga ignoriramo, se delamo, kot da ga ni. Preobsežno bi bilo razlagati, kaj vse je potrebno za spoštovanje dostojanstva osebnosti bližnjega in v čem vse to obdobje neoliberalnega potrošništva to negira. Nekatere izmed njih pa je vseeno treba poudariti.  Veliko je variacij na Descartesov izrek 'mislim, torej sem' (cogito ergo sum). Nasprotno bi bilo treba izhajati iz tu es, ergo sum, ker si ti, sem jaz. Alberto Moravia (1964) je med drugim napisal tudi roman Prezir, v katerem biča nega tivne značilnosti meščanstva; žaljivo sebičnost, amoralnost, spolno odvratnost, itd. Človek se rad samopoveličuje (grandiozni jaz), kar ga nevarno vodi v propad, ker ignorira opozorila in znamenja. Vprašanje je, kdaj postane 'učena nevednost' (lat. scire me nihil scire) namerna nevednost (ignoramus). Grandomanijo pogojujejo današnja razmerja, v katerih naj bi bil vsakdo samo najboljši in samo pozitiven človek z dobrim počutjem. S tem se porušijo ravnotežja s tistimi ljudmi in deli našega telesa, ki temu trendu ne morejo in ne znajo slediti. 

V človeku je močna težnja po samozaslepljevanju, ker se želimo videti lepše kot smo. Salec  lova piše celo o strasti do nevednosti, ki ni sokratska učena nevednost, ampak je znani latin ski ignoramus et ignorabimus, ki jo kljub navidezni dostopnosti vsega, paradoksalno, nismo presegli. Finančno krizo so naši politiki reševali le z dokapitalizacijo bank, ekološke krize pa še vedno premalo glokalno  rešujemo. Personificiramo trg in ustanove, monetariziramo pa intimne odnose. Nesmiselno  je govoriti, da so le drugi krivi, da se jim je treba maščevati. Biti svobodno odgovoren pomeni izdreti bruno iz svojega očesa. 

Ker je vzajemna komunikacija neizogibno pristranska (Innis, 2018), lahko tudi razredni boj razložimo z odnosom med tistimi, ki ignorirajo in na tiste, ki so ignorirani. Ljudje s t.i. višjo ravnijo kulturnega kapitala ignorirajo tiste, z nižjo. Nižji sloji se ignorirajo neposredno, višji pa posredno. Kaj je bolj nevarno? Več ločitev je med statusno nižjimi. 'Začaran krog' oz. maligna spirala pa nastaja, ker ignorirani ignorirajo, ko se zapirajo v slonokoščeni stolp samozadostnosti kot 'osamljeni tujci' (Jamnik). To paranoično poslabšuje situacijo v svetu.  

Naslednja je ugotovitev, da vseprisotne kamere in t. im. socialna omrežja 'objektivno' kontrolirajo osebe, tako da manipulirajo z njimi. V določenem smislu velja, da zunanja in notranja varnost pomenita našo svobodo. S pomočjo reklam, kaj je za nas najboljše, najcenejše in podarjeno (dobiš 3, plačaj 2) naj bi trgovini že razstavljeni artikli vključevali našo (nezmotljivo?) najboljšo izbiro. Primer uporne trgovke v socializmu in nedavno ukraden poslančev sendvič kažeta na to, da vsak kupec želi dober komunikacijski stik in je slabo, če ga trgovka spregleda ali je neprijazna z njim. 

Po aktualnih Žižkovih Vicih je treba tudi podobne primanjkljaje znati pozitivno ovrednotiti. Nič ne pomaga, če se določen bralec nauči tehnik vzpostavljanja dobrega stika, če pa te 'pri kulturno slabo pismenem sogovorniku' ne delujejo. Slovenci pogosto bolehamo za negativizmom. Z zanikanjem realnosti in z begom od nje, tanjšamo plast socialnega kapitala.  Videti je, da raje reagiramo z reptilskimi možgani boja ali bega, namesto da bi se strpno premišljeno odzivali na kompleksne probleme sveta. vsakodnevno 'bombardiranje' z dez-informacijami nas že stresno utruja. Če je materialnih in kulturnih dobrin premalo je prav tako slabo kot če jih je preveč. V prvem primeru hrepenenje uniči posameznika. V primeru preobilja pušča vnemar odpadke, kar ogroža prihodnje generacije. Odpadek je sinonim za smeti. Je to, kar zavržemo kot neuporabno.  Jezus ima o tem stališče, da v njegovem nauku postane zavrženi kamen temeljni. Danes si pri predmetih pomagamo z reciklažo, pri ljudeh pa z medicinsko tehnologijo.  Smeti in slab zrak pa sta simbola ekološke krize. Kronično primanjkuje kompleksne analize perečih problemov. Zato Žižkovi vici temeljijo na prese nečenjih s področja dogajanja nepredvidljivega. Vprašanje, kako izkoristiti nepredvidljive dogodke sebi v prid,  analizira N. N. Taleb (2010). Ker smo zanj črni labodi mi sami, je od nas odvisno, kako krmarimo po naključjih nepredvidenih dogodkov. 

Ignoracija kot obrambni mehanizem je tudi 'namerna nepozornost' do pojavov, ki bi nas sicer motili. Po drugi strani pa je treba počakati tistega, ki pade in po svoji uvidevnosti in močeh pomagati tistemu, ki še nima zadovoljenih elementarnih potreb. Če bi se držali Levinasove etike 'za vami gospod', bi bil svet precej boljši. EU naj bi postala močnejša z uveljavljanjem skupne, bolj ambiciozne volje na več področjih, sicer jo bodo pregazili populizmi. Odpirati je treba poti mladim, da si bodo nabirali izkušnje in ne bodo kot Galimbertijevi skvoterji – brezdomci.      

Ignoranca drugih nastane, ker pogosto od življenja preveč pričakujemo, ko prekoračujemo srednjo, zdravo mero. Obenem smo pristranski, ker nam nekateri več pomenijo kot drugi. Pripravljeni smo vsiljevati svoja prepričanja kot enoznačna. Zaradi samozaslepljevanja (metafora: bruno v lastnem očesu) ne priznavamo samoomejitev. Ta pojav so poznali že v antiki. Pri Sofokleju sta to kralja Kreon v Antigoni in Ojdip v Kralju Ojdipu. Shakespearjevi kralji so obremenjeni s slepoto zanikanja realnosti. S širjenjem svojih potreb in želja prek meja njihovih smiselnih zadovoljitev, prizadenemo naše osnovne potrebe. Strahu pred neizpolnjenimi željami in zamujenimi priložnostmi ne moremo odpraviti s hlastanjem po vsem mogočem.  
Zaradi vidnih stvari zanemarjamo nevidne. Tehnično sledenje našim osebnim dejanjem je že takšen poskus redukcije nevidnega na vidno. Nevidno je lahko še bolj resnično kot vidno, vendar pa zaradi tega ne bi smeli opustiti spoštovanja skrivnosti. To pa pomeni, da ne bi smeli odkrivati slabosti zaradi slabih namenov in stigmatizacij, ampak z dobrimi nameni popravljanja napak. Res je, da so napake človeške, vendar pa so že Rimljani vedeli, da je nespametno pri njih vztrajati in da je največja zmaga nad samim seboj.  Nemoralno je, kadar ne razlikuje mo dobrega in slabega oz. zlega. To nemoralno napako zagrešijo totalitarizmi in populizmi pri iskanju zunanjega sovražnika in grešnega kozla kot razlog za nasilje. Celo v Katoliški cerkvi se soočamo z zlom kot hudičevim delom oz. hudičevo realnostjo. V skladu z Martelovo analizo (2019) bi lahko papež Frančišek več kot polovico kardinalov odpustil. Prisilni molk in zatajevanje o spolnih škandalih kaže na ignoranco zaradi hipokrizije. Biblijsko opozorilo na 'bruno v lastnem očesu', kar so že nekdaj poznali kot samozasleplje vanje (ang. self-deception) pa terja 'samoizpraševanje, ponižnost in molitve v tišini (Markeš).   Papež poudarja, da tistega, ki greši, doleti kazen. 

Nekateri nezreli starši mislijo, da dobro vzgajajo svoje otroke, ko jih ignorirajo ob nečem, kar staršem ni po volji. Mimogrede, takšni vzgojni prijemi so seveda izjemno uničevalni za zdrav in kvaliteten odnos med staršem in otrokom, zaupanje otroka do starša se zlagoma uničuje in potem se ostareli starši sprašujejo, kje za vraga je šlo narobe, ko jih odrasli otroci nič kaj dosti ne spoštujejo. Da se povrnem na ignoranco kot eno od orodij, s katerimi se kaznuje ali se maščuje ljubi osebi.
Utemeljitelj transakcijske analize Eric Berne je z izrazom 'stroke' opisal zadovoljevanje osnovne človeške potrebe po pozornosti, kontaktu in potrditvi s strani drugega človeka. V resnici so strouki na razpolago v neomejenih količinah, če zavržemo omejujoča pravila, ki smo jih dobili od staršev in zaživimo spontano in svobodno življenje.  Lahko damo strouk, ko želimo. Če potrebujemo strouk zase, ga lahko zahtevamo. Lahko sprejmemo iskren strouk, ki nam ga da drugi (obstajajo namreč tudi neiskreni, ''plastični'' strouki). Če nam strouk ni všeč, ga lahko zavrnemo. Lahko uživamo v dajanju stroukov sebi.
Potreba po strouku se skozi življenje razvija: dojenček potrebuje predvsem fizični stik z mamo, božanje in pestovanje, ko odraščamo, pa nam je vedno pomembnejša potrditev s strani okolice. Zadovoljevanje potrebe po potrditvi je temeljnega pomena za kakovost življenja prav vsakega od nas. Nasmeh, zamah z roko,  pa tudi grd pogled ali žaljivka -  vse to so strouki, ki nam dajejo sporočilo, da je naša eksistenca priznana, torej da obstajamo. Vsak kontakt je zamenjava stroukov med dvema osebama. Razlikujemo naslednje vrste t. im blagoslovljenih reakcij - stroukov:
-  verbalni ali neverbalni: strouk je lahko neverbalen, običajno pa je kontakt z drugo osebo mešanica obojega;
- notranji ali zunanji: notranji v obliki fantazij ali samohvaljenja, zunanji pa s strani druge osebe. Slednji so pomembni za zdravo življenje;
-  pozitivni ali negativni: nekateri ljudje, ki kot otroci niso dobivali pozitivnih potrditev, so se naučili zadovoljevati svojo potrebo z iskanjem negativnih potrditev. Običajno so negativni strouki boleči  (lahko so tudi v obliki udarcev),  a so kljub temu boljši kot nič, kajti brez potrditve ne obstajaš;
-  pogojni ali brezpogojni: otroci potrebujejo brezpogojne potrditve s strani staršev, kajti brezpogojna potrditev je povezana z obstojem, pogojna pa se povezuje s tem, kaj delaš.
Čim manj smo v stiku in v skladu z notranjimi potrebami, željami in pričakovanji, tem bolj želimo vse nadzorovati, imeti pod kontrolo, razložiti z umom oz. umetno inteligenco. Ko ignoriramo partnerja, mu s tem pokažemo, da nam ni mar za njegovo plat zgodbe, ki je pripeljala do nesporazumov in prepirov, ker vztrajamo zgolj na lastni plati skupne zgodbe. Z molkom in igranjem, da ga ne opazimo in z njim ne komuniciramo, se mu želimo maščevati za nekaj, za kar čutimo, da nas je prizadelo. Včasih tudi ne zmoremo iti v razčiščevanje spora in se odločimo za ignoranco. Temelj zdravih odnosov je kvalitetna, dvosmerna in aktivna komunikacija. Le z njeno pomočjo lahko razrešimo različna gledišča na isti problem, vodi nas k rešitvam in s tem izkazujemo partnerju, da nam je mar za njegovo stališče, ki je seveda običajno drugačno kot naše. Ignoriranje je neobvladovanje 5 jezikov ljubezni in jezikov odpuščanja.
S potiskanjem partnerja v odtujeno osamo pogojujemo pasivno agresivno odzivanje le-tega, saj  nemoč, ko nisi (u)slišan in se ti ne prisluhne sčasoma povzroča jezo. S  tem kompletom težkih emocij ne moremo pričakovati, da bomo živeli v skladnem in zdravem odnosu. Pogovarjajte se, ljubite sebe in eden drugega, izkazujte si pozornost in zaupanje. Stroukira nje spodbuja vedenje, na katerega je usmerjeno. Če otrok ne more priti drugače do odziva, kot da ga ''izsili'' od prezaposlenega ali nezainteresiranega starša, je to zanj sporočilo, da je negativni strouk edino, kar lahko dobi. Claude Steiner (1974) meni, da nam starši posredu jejo pet zapovedi z namenom, da bi nas lažje kontrolirali in nas naučili, da je količina stroukov omejena. Tako si pridobijo monopolni položaj:
1.  ne daj strouka drugemu (manj bom vreden, če pohvalim drugega);
2.  ne prosi za strouk, ko ga potrebuješ;
3.  ne sprejmi strouka, ko ga dobiš, kar je znano kot »ne zna sprejeti komplimenta'';
4.  ne zavrni strouka, ki ga nočeš ali ne potrebuješ (npr. uspešna manekenka sprejme komplimente za lepoto, hkrati pa si želi, da bi ji kdo dal strouk za njeno inteligenco);
5. ne daj strouka samemu sebi (raje samega sebe kritiziraj ali pa ga pričakuj od drugih).

Očitno je, da se osebe z nizko samopodobo in samozavestjo počutijo pogosteje negativno stigmatizirane, ignorirane in stroukirane (priznane) kot tiste z visoko. To je maligna spirala. Satan napada najbolj ranjene in ranljive in v tisti točki, kjer nas najbolj boli. Otrok je bil nekdaj tisti, ki ni imel pravice govoriti, danes pa so to reveži.  

Duhovno življenje terja radikalno spraševanje. Odrešenjsko je sporočilo, ki mi omogoča, da zaživim na nov način. Priljubljena iluzija, da krščanska religija daje odgovore na vsa življenjska vprašanja, je napačna (Klun). Pri vsej odprtosti za novo, ni lagodne samoumev nosti. Spraševati se je treba po (ne)ustreznosti odprtosti za določen cilj. K tej ignoranci svobode nagiba 'leni razum' (Kantov izraz). Gre za nenehno preverjanje naših namenov, intenc. Ni vseeno, zakaj in k čemu smo odprti, predani. Ni vseeno, kako poteka naš duhovni boj za dobro proti zlu, ker je možno, da samo izganjamo hudiča z belcebubom. Spraševati se je treba tako, da v čisti vesti sprejemamo presežno. Vedno nove umetno ustvarjene potrebe odvračajo človeka od njega samega.        

Klun Branko  (2014) se sprašuje, kako razumeti postmoderno "drugost". Treba je pogledati  v zgodovino srečevanja med grško filozofijo in bibličnim mišljenjem. Izhaja iz Derridajeve teze judovskega in krščanskega izročila. Ta teza zanika varnost in trdnost metafizičnih idej, kot tudi za filozofijo, ki postmoderno misel razume kot dokončen obračun z religiozno transcendenco in prisega na nujnost filozofskega ateizma.« V novejših spisih ugotavlja, da sekularizem slabi in se religiozno vrača.

V Aritoursovi pesmarici (2018, 48) najdemo pesnitev Mariji 13. Maja. V njej nas Marija svari in opozarja: »preveč je Bog že žaljen, preveč je že greha... Če svet pa še dalje pri grehu ostane,  bo vojna še hujša zadela zemljane«.  Marija v isti pesmi še pravi »da bi mogla kazen neba zadržati, ubogajte mene, ki sem vaša nebeška mati«. Njen klic po miru je pogojen s svarilom, da nas lahko zadane še večje gorje. Prvi svetovni vojni je sledila še druga. L. 1984 je papež Janez Pavel  2. molil k Mariji, naj pomaga pri razorožitvi. Kmalu po tem je padel Berlinski zid, sesula sta se SZ in Jugoslavija. Neoliberalnih grehov je še vedno preveč. Zato je Marija opozarjala tudi v letih 1985-2004 in nas še danes.  

Internetno izsiljevanje je tudi oblika anonimnega čustvenega izsiljevanja. Nekdo se dela reveža, ki rabi denar za molčečnost, ker domnevno nekaj ve o tistem, ki mu nasede in se tako z njim okoristi. Mamonski zli duh se preoblači v strgana oblačila revščine, samo da bi pritegnil usmiljenje naivnih uporabnikov informacijskih storitev. Želi molčanje o hekerstvu, vdorih v druge informacijske sisteme. Tako tudi ruska obveščevalna služba vdira v delova nje EU in je preprečila izvolitev Clintonove za predsednico ZDA. Hkrati pa vse domneve o njeni vpletenosti zanika.    

Čeprav se tega pogosto ne zavedamo, vse življenje bijemo boj na in smrt. Resonanco ali disonanco duše izzovejo nasprotja glede na to, ali se stikajo ali razhajajo. Nenasilje je pogoj trajnosti svobode. Vedno je kdo manipuliral z našo zasebnostjo, na vasi z opravljanji in stigmatizacija mi, danes pa tehnološko z dezinformacijami. Bakovićeva (2019) meni, da je najnevarnejši od vseh  prostor ignorance, kjer je veliko trpljenja. V njem letijo glave. Največkrat tuje, ker tisti, ki soje neznanje postavljajo v isto vrsto z znanjem drugega, na takšna mesta pošiljajo tuje otroke. V VB in ZDA je v ringu precej kandidatov, ki so se pripravljeni boriti za svoj kult osebnosti. Avtokrat v 21. stol. drži prst na petelinu, da sproži atomsko bombo ali pa kultna vera, za katero so ljudje pripravljeni umreti. Isaak Asimov je opozoril,  da je v ZDA kult ignorance doma. Vendar se je udi v EU ugnezdila ignoranca. Falun gong pomeni v kitajščini 'urjenje kolesa zakona' – telesa in duha. V antičnem Rimu so nekateri svobodnjaki s ponosom govorili 'civic romanus sum' – sem državljan Rima. 

V filmu Levji kralj sta dva kralja, eden išče, kaj lahko vzame, drugi pa kaj lahko da. Svet je v občutljivem ravnovesju sil. Razsežnosti zlorab osebnih podatkov so po reakcijah podobne reakcijam na podnebne spremembe. Opazimo jih šele v ekstremnih primerih. Se da pred njimi zavarovati? Problematično je kaj popraviti, ker pogosto ne vidimo neposredne povezave med temi posledicami in našim ravnanjem. Šele Ojdip na Kolonu prepozno uvidi posledice svojih pregreh, da je ubil očeta in spal z materjo.  Zgodovinar Snyder je prepričan da znamo lagati in ubijati. Zelo težko pa je priznati, da smo ubijali zaradi laži. Ustrahovanje pred genocidnimi težnjami nasprotnika je opravičevanje (lastnega) genocida. Plenilska ne-kultura je v evropskem novoveškem imperializmu napravila veliko škode na duhu. Spomin nanjo še danes ni razstrupljen.  

Človeštvo ima samouničevalni program. Zato nastaja razkroj duha. najprej bi si morali to vsaj priznati in potem osebno rasti v molitvi, medsebojni pomoči. Psevdoduhovnost se izraža tako, da samozvani guruji s 'priučenimi tehnikami' od ljudi pobirajo denar za seanse in jim vampirsko jemljejo energijo. Sebi pa z duhovnostjo ne pozdravijo niti nahoda. Ni nenavadno, da je Gospod uničil Sodomo, ker ni bilo v njej niti 10 pravičnih, nato pa še Jeruzalem, ker v njem ni bilo niti enega. Nato je poslal svojega Sina, da bi s svojo nedolž nostjo odrešil grešni svet. Zato lahko Ogorevc (2003) piše o edini pravi odvisnosti od Boga, vesolja oz. enega, ki odrešuje.

Včasih so ljudje živeli v svetu nizkih energij. Zato se njihovi grehi in napake niso pokazale takoj, ampak šele skozi 7 generacij. V današnjem svetu visokih energij pa zaznavamo skoraj takojšnje učinke 'zamaha metulja'. Zlasti ljudje na visokih položajih bi morali zelo paziti na to, kakšne odločitve sprejemajo. Vsak izmed nas pa bi se moral aktivno zavzemati za dobro.
Razumeti in transformirati bi moral vzorce svojih prednikov, da ne bi vplivali še na vnuke.    
Vemo, da je konflikt med materjo in očetom škodljiv za otroka. V njegovo dobro naj bi sklenila spravo kot sta jo Jožef in Marija.  

6.	Poskus periodizacije moderne zgodovine

Hobsbawmov Čas skrajnosti: Svetovna zgodovina 1914–1991 je sklepno temeljno delo v nizu preostalih treh s pregledom in analizo novoveškega svetovnega dogajanja: Čas revolucije: Evropa 1789–1848, Čas kapitala: 1848–1875, Čas imperija: 1875–1914. 
Eric Hobsbawm  temeljito razčleni zaton imperializma, vzpon in padec velikih ideologij ter druge ključne procese med prvo svetovno vojno in devetdesetimi leti 20. stoletja. Stopnjevati se je začel pojav uničenja preteklosti (detradicionalizacija po sociologu Giddensu), kar pomeni ignoranco kohezijskih oz. integrativnih družbenih mehanizmov povezovanja interesov z izkustvi prejšnjih generacij v poznem 19. in ponovno v poznem 20.  stoletju. Ljudje, ki ne poznajo več preteklosti, živijo v 'nenehni sodobnosti' oz. sedanjosti. Danes lahko neposredno opazujemo posledice tega pojava v ponovnem vzponu fašističnih in nacionalističnih oz. populističnih ideologij.
Struktura »kratkega 20. stoletja« se mu izrisuje kot triptih: dobi katastrofe od leta 1914 do let po drugi svetovni vojni, ki zajema čas totalne vojne, svetovno revolucijo, padec liberaliz ma  in konec imperijev, je sledilo 25 ali 30 let »zlate dobe«, izjemne gospodarske rasti in družbene preobrazbe (družbena in kulturna revolucija 1945–1990), ki je verjetno spremenila človeško družbo globlje kot katerokoli drugo obdobje. Zadnji del 20. stoletja je bil znova obdobje razkroja, negotovosti in krize za velika prostranstva sveta, denimo za Afriko, nekdanjo ZSSR in nekdanje socialistične države Evrope, pa dejansko doba katastrofe iztek hladne vojne z uničenjem socialističnih sistemov. V osemdewsetih in devetdesetih letih letih so razpoloženja spet preplavila pobitost fin-de-siècla. Z zornega kota devetdesetih je šlo »kratko 20. stoletje« na poti od enega do drugega kriznega obdobja skozi kratko zlato dobo in je zdaj na poti v neznano in problematično, a nikakor ne nujno apokaliptično prihodnost. Tako je videti 20. stoletje  s »ptičje perspektive« (Hobsbawm). 
Repe (2017) v spremni besedi ugotavlja, da so v času imperija med buržoaznimi razredi odmevali glasovi, ki so predvidevali različne izide. Večini ljudi na zahodu se je zdelo, da se je ta doba bolj kakor katera druga približala obljubam stoletja. Liberalni obljubi z material nim izboljšanjem, izobraževanjem in kulturo; revolucionarni obljubi s pojavom novih delavskih in socialističnih gibanj, njihovo skupno močjo in obetom njihovega neizogibnega prihodnjega zmagoslavja. Za nekatere je bil čas imperija poln naraščajočega nelagodja in strahu, za večino pa je bil čas upanja.

Po  letu 1875 se je zgodil velikanski znanstveni, tehnološki in družbeni napredek. Hobsbawm prikaže, kako je ta razvoj obenem zbližal in razdelil svet kot še nikoli poprej. Poleg tega, da so telegraf, čezoceanske linije in železniške povezave neznansko pospešili komunikacije in potovanja, so velikim silam tudi omogočili, da so lahko hitreje in učinkoviteje osvajale in kolonizirale oddaljena področja. Evropske države so si razdelile Afriko in druge dele sveta in utrdile svoj imperialni nadzor, obenem pa so naraščale mednarodnih napetosti, ki so pripeljale do prve svetovne vojne. Poleg velikih političnih dogodkov, konfliktov in imperialne slave so med značilnosti družbene realnosti vstopile nova vloga žensk, nova družbena gibanja, delavske organizacije.  
V šestdesetih letih 19. stoletja je v ekonomski in politični besednjak sveta vstopila nova beseda: ‘kapitalizem’. Hobsbawmov Čas kapitala nas spomni, da je bilo glavno delo najpomembnejšega kritika kapitalizma, Marxov Das Kapital (1867). Globalno zmagoslavje kapitalizma je namreč glavna tema zgodovine po letu 1848. To je bilo zmagoslavje družbe, ki je verjela v gospodarsko rast, utemeljeno na konkurenčnem zasebnem podjetništvu, na uspešnem kupovanju vsega (tudi delovne sile) na najcenejšem trgu in prodajanju na najdražjem. Tako zasnovano gospodarstvo, ki se povsem naravno opira na trdne temelje buržoazije, razreda tistih, ki so se s svojo močjo, zaslugami in pametjo povzpeli na položaje in jih tudi obdržali, naj bi – po splošnem prepričanju – ustvarilo ne le svet primerno razdeljenega materialnega obilja, temveč tudi svet vse večje razsvetljenosti, razuma in človekovih priložnosti, napredek znanosti in umetnosti, skratka, svet nenehnega in vse večjega materialnega in moralnega napredka. 
Čas kapitala, ki se poleg treh drugih Časov, Časa revolucije, Časa imperija in Časa skrajnosti, umešča Hobsbawma med tiste, ki s  progresivne perspektive opisujejo zgodovino moderne od francoske revolucije pa do zloma realno obstoječih socializmov. 
Tako se že v prvem delu tetralogije od let med 1848 in 1875 Hobsbawm opisuje revolucionarno vrenje t. i. »pomladi narodov«, ki je naznanilo dokončen prelom s starim mednarodnim in fevdalnim režimom ter začetek (vsaj ultimativno) zmagovitega pohoda evropskih nacionalizmov. Obenem pa je isto leto tudi prelomnica v zgodovini delavskega gibanja, saj se je ravno takrat Marxu in Engelsu zapisalo, da »pošast hodi po Evropi – pošast komunizma«. 

Reakcija in nacionalizem delavskega razreda sta njune največje upe sicer pokopala, ju je pa zato na drugem koncu obravnavanega obdobja razveselila ena od najsvetlejših točk te iste zgodovine, ko je med 18. marcem in 28. majem leta 1871 koalicija dotlej podrejenih razredov prevzela oblast nad prestolnico nekdanje evropske velesile. Usodo Pariške komune pa lahko, tako kot usodo revolucij iz leta 1848, jemljemo kot potrditev pravilnosti Hobsbawmove izbire naslova: obdobje med 1848 in 1875 je kljub veliki gospodarski depresiji, s katero se je zaključilo, v prvi vrsti pomenilo utrditev kapitala kot na svetovnozgodovinskem odru.

6.1	Kako humana in ekološka naj bi bila krščanska politika?

Analizo stanja opravljajo samo nekateri in še to skoraj vsak v svojem interesu. videti je, da prevladuje tesnobni odziv na (ne)vidne brezobzirnosti, brezumja negotovosti. Preteklost  hočemo načrtno izbrisati, prihodnost pa je brez vizije cilja zgodovine brezperspektivna. Ljudje ne marajo verjeti, da dosežena stopnja demokracije ni statična, ampak se po weimarskem sindromu kaj hitro prek anarhije sprevrže v totalitarno diktaturo. Zgodovina se prisilno ponavlja, ker se nahajamo v kaosu, ki nas dela ptolomejsko inertne kljub temu da bežimo v nasprotujoče smeri. Manjka temeljna analiza duha časa, da bi znali pravilno ukrepati. 

Jaspers se je v Kantovem stilu spraševal po pogojih in možnostih izkustva humane politike. Kot vemo se je Kant v KČU spraševal po pogojih možnostih izkustva. Arendtova (2018) sicer ne išče stičnih točk med Kantom in Jaspersom, vendar pa sledi Kantovim namigom, da bi vendarle bilo treba razviti sistematično politično filozofijo. Zato pod njenim vplivom zastavljamo vprašanje po obeležjih izkustva humane politike. Podobno kot Kant tudi Jaspers (1962, 1999, 2000) po koncu 2. svetovne vojne išče pot do nove politične filozofije. Razlika med njima je v tem, da se je Kant po njej spraševal na začetku razsvetljenstva, Jaspers pa na koncu, ko je razsvetljenstvo po Horkheimerju in Adornu (orig. 1947, 2002) že pokazalo svojo usodno napako z grdim obrazom antihumanizma. Izkustvo je pokazalo, da se humane ideje kaj lahko antipodno sprevržejo, če postanejo sredstvo megalomanskih politikov, kakršni so bili med vojno nosilci sil osi in so še danes. Izkustvo posamičnika je lakmusov papir, ki hermenevtično pokaže, ali je humanizem samo fraza za antihumanistični pragmatizem, ali pa je vključen v svet življenja. 

Jaspers je glede na Marxovo, Kierkegaardovo in Nietzschejevo kritiko uradnega katolicizma in nenehne razprave o vprašanju primata razuma ali vere predložil sodobnikom koncept filozofske vere (philosophische Glaube).  S  tem se je po izidu Adornove in Horkheimerjeve Dialektike razsvetljenstva (1944) odmaknil od racionalnih pretenzij po gospostvu nad svetom. Jaspersova filozofija vere je po zasnovi že Kierkegaardova eksistencialna vera, ker izhaja iz subjektivne resnice eksistirajočega in razmišljajočega bitja. Manjka odgovor zakaj, vendar pa ta breztemeljnost ni nihilistična apatija, ampak je absolutna odgovornost za vse, kar je, ki je v sedanji situaciji neodložljiva. Filozofsko verni raje govorijo o filozofiji kot o teološki dogmatiki, ker jih motijo razne dogme, iluzije, zmote.    

Transcendenca je možnost, ki se ji približamo, kakor se nam odpira. Tako stopa v komunika cijo z nami. To se zgodi na dva načina: 1. v filozofiji s pomočjo šifer, 2. v religiji pa s pomočjo mita. Filozofija odkriva vseobsežno. Jaspers interpretira Nietzschejev odnos do zgodovine. Nietzsche je med prvimi opazil, da verstva in religije nadomešča kultura, ki pa nima življenjske moči, ker je zaznaval tudi pojave zatiranja kulture zaradi prihoda civilnega oz. vertikalnega barbarstva. 

V pouličnih protestnih množicah je odnos med jaz in ti depersonaliziran v anonimnem drugem. Posamičnik, ki kot duhovno bitje medijsko ni zaznan, ni spoznan, za druge ne obstaja. To onemogoča odprte in recipročne odnose. Omogoča  pa erozijo morale in zlatega pravila. V sodobnem svetu je vedno več 'tujcev', ki žive daleč od drugih in ki so indiferentni do svojega sveta Vse več nas je tujcev, na žalost pa se je družba v vsej svoji nemoči s tem sprijaznila. Prizadevanja, da bi bilo tujstva vedno manj, so vedno manj uspešna. Se res moramo s tem sprijazniti ali pa skušati v omejenem obsegu povezovati tujce med seboj?  Tu gre predvsem za urbano osamljeno množico nerazločne in brezoblične celote, v kateri je vedno manj prostora za avtonomne in avtohtone osebnost (Jamnik, 2018). 

Jaspers (2000) pravi, da množice le na videz ustvarjajo zgodovino. Kierkegaard, socialni psihologi, Fink, Pavletič itd., v množicah ne vidijo pozitivnega dejavnika zanjo. Za aktual no pred-zgodovino  je značilna 'umazano judovska praksa' (Marxov izraz). Imamo cca 60 vojnih žarišč po svetu in še več kriznih žarišč kot sramotnih znamenj slabega, nekonsenzual nega oz. nesožitvenega reševanja svetovnih problemov. Svetobolje (Schopenhauerjev izraz: Weltschmerzen) še traja kot izraz telesnih in duševnih bolečin, zavrženosti zapostavljenih, izgubljenosti izkoriščevalcev, koruptivnih zvez tistih, ki jim gre za prestiž.

Zatrta čustva (jeza, obup, besi, srd), ki so jih odkrivali Kierkegaard, Nietzsche, Dostojevski, Sloterdijk, Hessel,… so iz naše notranjosti prodrla v zunanji svet. Pojavljajo se kot poniževa nja, podcenjevanja, omalovaževanja drugega, ki tako postane projekcija lastne zlobe.  Sartre je pisal o petrifikaciji drugih s pogledom. Značilna je njegova teza »Pekel, to so drugi«. Vojna je priložnost, da demoni odigrajo svoj izgubljeno igro (nem. Verspieltes Spiel). Z njimi postanejo potlačene travme zopet potlačene in zatrte.

V čem je mehanizem tega začaranega kroga zla? Jaspers (1999) je prevzema Kantovo razmišljanje o radikalnem zlu, ki ga v Religiji znotraj meja čistega uma opredeljuje kot avtonomno in umno. Človek se svobodno odloči za dobro ali zlo. Odločitev za zlo pa ni odgovorna, ker ni po univerzalnem moralnem pravilu, ki ga je imenoval kategorični imperativ. Ta čistemu umu inherenčna demonska obsedenost ni naključna, ampak je temeljna razsvetljenska napaka subjekta nadrejanja in podrejanja, ki jo bosta odkrila Horkheimer in Adorno (2002).  Jaspers ni povezal teorije o radikalnem zlu z aktualnim dogajanjem med 2. svetovno vojno in po njej. 

Arendtova (2003) je odkrila več izvorov totalitarizma. Govori o dveh totalitarizmih (naci zem, boljševizem), čeprav k nacizmu implicitno prišteva tudi fašizem. Njihove lastnosti so antisemitizem, imperializem, erozija avtonomne morale, desni in levi ekstremizem, razredno sovraštvo, zlom demokracije in nacionalne države, kjer država ni več varuhinja univerzalnih človekovih pravic, ekskluzivizem med 'mi in drugi' oz. ločevanje duhov, kolektivizem, popolni nadzor, rasizem, avtoritarna osebnost,  propagandni ideološki stroj, enopartijski sistem, logika dominacije (nadrejanja in podredanja) z absolutizacijo državljanske posluš nosti, nekrofilija, prepoved samostojnega mišljenja t. im. ne-mišljenje. 

Totalitarizem sebe prikazuje kot edino realnost zgodovine, ki je za njene kritike samo predzgodovina na osnovi 'enoumja enodimenzionalnega človeka' (Marcuse). Arendtova je še ugotovila, da je nacizem zlo spremenil v družbeno motnjo. V današnji anarhičnosti (anoma lijah po Durkheimu) pa je humanizem skoraj 'osebnostna motnja' (Gržan). Dilema je empatija ali ravnodušnost. Suženjstvo, rasizem, nacionalizem, populizem, zapostavljanje žensk, konstan tinska  moč Cerkve so še danes nesprejemljive. Zdi pa se, da družbeni sistem skuša nekatere grehe legalizirati.  

Misleci kot so Kierkegaard, Nietzsche, Dostojevski, Unamuno so že v 19. stoletju opazili dekadenco kulture z njenim drsenjem v kaotično stanje. Šlo je za vertikalno barbarstvo (Unamuno), usihanje pristne vere s površnim katolicizmom in protestantizmom (Kierke gaard), inkvizicijo srca in uveljavljanja podpodja (Dostojevski), koristne laži skorumpirane metafizike (Nietzsche), nastop podivjanih množic.    

Ni toliko pomembno, za koliko oblik totalitarizma gre. V Evropski resoluciji (2009) so trije.  Tudi t. im mehki, na videz prijazni neoliberalno pogojeni, tržno-potrošniški totalitarizem je izpostavljen prevladovanju 'radikalnega zla' (Kant) po lastni izbiri. S tega vidika ni nič manj nevaren kot so našteti trije. Družba, ki se je sposobna uspešno soočati s političnimi, socialnimi in ekonomskimi problemi in krivicami, sicer ni imuna pred klicami totalitarizma, je pa na poti stabilne demokracije. V tem smislu pomeni intervencija Arendtove tudi implicitno kritiko današnjih populističnih, nacionalističnih, rasističnih pogledov na družbo, dokazuje, da lahko skrajna individualiziranost in atomiziranost posameznikov predstavlja podlago zanj. 

Jaspers v delih (1949) O izvoru in cilju zgodovine in v (1958) Atomski bombi in prihodnosti človeštva ne podaja jasnih razvojnih smernic.  Prej gre za analizo duha časa človekove eksis tecialne ogroženosti.  Soodvisnosti (pred)zgodovine in politične (ne)kulturne dejavnosti niti ni mogoče dodobra dešifrirati. Morda je uvidevna skrb za lastno eksistenco, ki je eo ipso eksistenca drugega že to, kar bi lahko imenovali humanizem. V razlagi humanizma se približa Heideggru, ko razlikuje med antičnim, renesančnim in današnjim humanizmom.  Iz njegovih del je razvidno, da je politično angažiran mislec  v situaciji podobno kot Sartre.

Večina še vedno molči (fenomen: silent majority), manjšina pa množično protestira, kar pa ne spreminja sveta od znotraj. Za trajnostne spremembe ne zadostujejo površinski protesti, ker so znotraj realne politike kapitala. Parlamentarno demokracijo s človekovimi pravicami bi bilo treba razviti do konsociativne ravni, kar bi bila soodnosnica s starogrško koinonia (duhovno skupnostjo) in latinsko sociatas. Podobno je tudi nemški sociolog in filozof Ferdinand Tönnies razlikoval med instrumentalizirano družbo, ki jo je imenoval Gesselschaft in humano skupnostjo, ki jo je označeval z izrazom Gemeinschaft. V tem je sociološko izhodišče kritike realne politike s tehnologijo nasilja v imenu humane politike človeka kot še nebivajočega (Blochov izraz: Noch nicht seiendes).  S stališča kritike mehanicistične paradigme gre za postantropocentrično obdobje postajanja posamičnika. Eksistenciali krivde, tesnobe, skrbi kažejo na projekcije biti v svetu in izhajajo iz mejnih življenjskih situacij. Jaspers pa v njih izpostavi boj, smrt, naključje in krivdo. Obvladovanje tehnologije je zanj ključna naloga politike.  

Irena Štaudohar si zastavi vprašanje večznačno vprašanje najboljšega sveta. Če ga zastavi mo na ravni polemike Voltaira proti Leibnizovem konceptu vnaprej pripravljene harmonije, je seveda odgovor negativen. Pri Voltairu je najbolje, če v slogu junaka Kandida vsak goji svoj vrt, za zunanji svet se pa ne meni. Vendar pa že pri Leibnizu za nižje razvite monade svet  ni najboljši, ker trpijo zaradi višje razvitih monad. Te monade podobno kot današnji posamezniki nimajo pristne medsebojne komunikacije, ampak le zunanjo. 

Na vprašanje dovolj dobrega sveta je možnih več odgovorov. 1. Pri Ciceronu je za posameznika domovina tam, kjer mu je dobro ali celo najbolje. Vendar pa je bilo njemu bolje v rimski republiki kot bi mu bilo v cesarstvu, proti kateremu se je boril. 2. Za marksiste je najboljši svet v prihodnosti komunizma. To pa se je doslej pokazalo kot utopija, ker je socialistična revolucija s padcem Berlinskega zidu l. 1989 propadla. 3. Zato je Edvard de Bono (*1933), živeč na Malti, po učinkih to revolucijo za negativno in ji postavil kot alternativo svoj koncept pozitivne revolucije l. 1991. De Bono je prezrl, da je bila proletarska revolucija ciljno pozitivna, saj ji je šlo za osvoboditev vsega človeštva, če bi izvajali do komunizma. Socialistična revolucija je zanj negativna, ker je bila avtokratska, enoumna, nasilna, razredno sovražna in izključujoča. Njegov koncept pa je pozitiven, ker je osebno avtonomen, demokratično dialoški, pogajalski, pluralno vključujoč do vseh udeležen cev, procesen. Predpostavlja odgovorno svobodo slehernika in širjenje rezultatov s spodbujanjem drugih za sodelovanje. Rekli bi, da je koncept globalno human.  Nastaja lahko najprej doma in ne šele na ulici ali v parlamentu. Lastnosti pozitivne revolucije so: 1. učinkovitost opravljenega dela, 2. konstruktivnost sledenja zastavljenemu cilju,  3. spoštova nje drugih, 4. izboljševanje sebe (self empowerment), 5. evalvacija rezultatov. Seveda je de Bonu mogoče očitati, da sledi optimizmu vzpona neoliberalizma, po katerem epistemološko vse gre (Feyerabend – anything goes), ker je tehnološkim inovatorjem vse dovoljeno (npr. Huawei, know hove, high tech). De Bono probleme, ki jih ne more rešiti s tradicionalnim metafizično-dialektičnim mišljenjem rešuje na vzporeden, obstransko-lateralen in enostaven, skratka  alternativen način. Na ta način igra vlogo vodilnega modrega sintetične ga klobuka, ki je šesti za belim, rdečim, črnim, rumenim in zelenim. Sodobni management se začne od spodaj navzgor in ne obratno, kar se izkaže kot vsiljevanje volje drugemu. Videti je, da se pogosto ukvarja s poslovnostjo in podjetništvom, vendar pa mu ni nič človeškega tuje in želi seči tudi do globalnih problemov preživetja. 

Današnji svet ni za vse niti solzna dolina, niti Platonova votlina. Ni vseeno, ali iščemo najboljši svet med slabimi ali med dobrimi svetovi ali pa iščemo najbolj vzdržnega med krhkimi svetovi. Za posameznika je najbolj optimalno, da se zna veseliti življenja, četudi ni v njem vse v redu. Kristusov nasvet TIPa pomeni uresničevanje nameravanega. Če duhovne povezanosti ne iščemo, nam razpada.   Če bi bilo po Marxovo, bi se svet spremenil v delov no taborišče. Nesporno Bog obstaja zato, da pomaga človeku. Naša investicija vanj je živa vera. Brez nje nam ostane le nihilizem. 

Ključno je vprašanje, v kaj verjamemo: ali v postresničnostno politično zamegljevanje z asociacijo na Wheenove prodajalce megle ali pa v »dobro Evropo«. Pred evroskeptičnimi, populističnimi in ekstremističnimi elementi v EU svari že Valentin Kalan (2012) v delu: Evrotropija - "dobra Evropa". Evropsko zvezo v smislu 'evrotropije' razume kot skrbnico skupnega evropskega doma, kjer je prostor za vse. Znano je, da naj bomo sami najprej spre memba, ki jo želimo v zunanjem svetu. Ker pa je boljša vsaj ena utopična vizija humanizma kot iluzije katerekoli nihilistične ravnodušnosti totalitarne prakse, je ključno vprašanje, kako je možno izkustvo humane politike. Škoda je, da pri letošnjih majskih volitvah v EU le nekateri volivci vedo, kdo zastopa t. im. realno politiko partikularizma pretežno nacionalnih interesov, instrumentalno – institucionalna razmerja, nagon (nem. Trieb, fr. passion, ang. drive) smrti, izkoriščevalsko ekonomijo, formalno kontrolo nad ljudmi, kdo pa politiko možnega v smislu človeškega dostojanstva, spodbujanja sproščene ustvarjalnosti posamezni kov, lokalno samooskrbnost, čistost okolja, sočutno sožitje, empatično civilizacijo, dejansko odprto poslušanje za probleme sveta in njegove smiselne rešitve za ohranitev sveta življenja. Če bi bili bolje obveščeni o opredeljenih dilemah, bi lažje volili prave ljudi na prava mesta.
  
Štaudoharjeva (2019) je napravila tudi intervju  s Pinkertonom. Njegova intenca je polemika z negativističnimi mediji, ki s svojim pesimizmom generirajo vzpon populistično skrajno desnih strank. S strahom pred zlom le tega še pogojujemo. Tudi najboljši svet ni brezskrben. 
Filozofije življenja so optimistične, ker verjamejo, da življenje preživi. V to lahko verjamemo kljub temu, da je z nami vedno slabše. 

Pojav prevare je vsepovsod navzoč in zato predstavlja civilizacijsko krizo. Prevara je oblika zvijačnosti uma (Heglov izraz je List der Vernunft), ki jo poznamo že v antiki. Še posebej jo izražajo ne-moralni značaji, ki jih je opisoval Teofrast. Spletke, zapeljevanja, podtikanja,… kot namerna varanja zasledimo pri rimskih cesarjih in na fevdalnih dvorih. V zgodnjem kapitalizmu so poskušali prikazati privatne grehe kot javne vrline. K temu cilju ne stremi le Mandeville v Basni o čebelah, ampak tudi angleški nacionalni ekonomist v Bogastvu narodov. Pohlep naj ne bil nič slabega, če bi z njim vsi pridobivali. Zaradi naraščanja vedno večjega kopičenja bogastva na eni strani finančnih mogotcev in vedno večje revščine na drugi strani prekariata, se globalni in lokalni konflikti nevarno poglabljajo. Pravzaprav bi ustrezal naslov članka »paradoks iluzoričnega prevaranta«, ki sebe in druge vara zaradi določene pridobitve kot so uspeh, ugleden položaj, premoženje, …, vendar pa to na škodo socialnega ali naravnega okolja, ki se pokažejo kot vojne, umori,…  

V pravljici Hansa Christiana Andersena Cesarjeva nova oblačila dva goljufa sešijeta za cesarja novo nevidno obleko. Vsi jo hvalijo, da ne bi izgubili službo, le otrok pove resnico, da je cesar nag. Kaj so ta nova oblačila danes? To so prepričanja, 1. da je svoboda le neomejena samovolja razpolaganja s časom, dobrinami, odnosi, … 2. da za vsako težavo obstajajo olajšave , četudi so to le lažne pohvale, reklame, obljube, pretveze. 3. Da je za vsako meritorno dejanje treba sprejemati novo zapleteno zakonodajo brez preprostih etičnih pravil. Sem sodijo tudi 4. fašionistični modni trike s ceneno 'kulturo grdega' . 5. Naslednja zvijača prihaja področja  zlorabe pozitivne psihologije. Vsak o sebi misli le najboljše in si pripiše lastni uspeh in srečo. Osebnostna rast (personal growth) je tako kot ekonomska rast znak navidezne uspešnosti ekonomskega sistema. Od takšne osebnostne rasti imajo največ psihoterapevti, duhovni voditelji in nekakšni konzultingi. Kadar ne ekonomsko in osebnost no ne rastemo, smo v krizi med drugim zato, ker si ne znamo drugače zamisliti osebnostnega dostojanstva. Zakaj pa si ga lahko zamislijo plemena iz amazonskega deževnega gozda? Tudi na psihološki ravni se pokaže to, kar je že Karl Marx  ugotovil v Kritiki politične ekonomije, ko pravi, da  si (neoliberalni) kapitalizem 'piše smrtno obsodbo' in koplje lastni grob. Zaradi  samozaslepljevanja (self-deception), ki je znano že iz biblijskih časov kot 'bruno v lastnem očesu' lahko propade civilizacija. Iz biblije je tudi jasno, da ga je treba izdreti, če hočemo dobro sebi in drugim in se izogniti glavnim nevarnostim. 

Najmanj  kompetentni za reševanje nacionalnih in svetovnih problemov so pogosto postav ljeni na najvišje odgovorne družbene funkcije. Če je družba znanja primarno odvisna od funkcionarstva tistih, ki delijo sredstva za znanstvene projekte v stilu divide et impera in verjetno tudi evalvirajo njihove rezultate, potem  resnica teče le po prekopih zmot in potvorb. Zato tudi t. im. kompetentna šola po Furediju ne more opravičiti same sebe na osnovi čim bolj enostavnih in lahko zamenljivih učnih vsebin. Četudi relativno neodvisni znanstveniki povedo prave reči ob pravem času, so pogosto predolgo 'glas vpijočega v puščavi'. Zakaj sicer funkcionarji npr. lastniki korporacij nočejo ničesar slišati o svojih slabostih v smislu Ahilove pete'? Zakaj  razvijajo le proizvajalne tehnološke sile, ne pa najprej proizvodnih odnosov? Kazino kapitalizem poudarja predvsem igrivost sedanjega trenutka po arhetipu hazarderja in temu prireja področji zabavne ekonomije (econotainment) in zabavne šole (edutainment). Zato se ne sprašuje po tem,  od  kod izvira potreba po pretvarjanju samega sebe. Odgovore iščemo pri všečkanju, racionalizaciji pohlepa, samopoveličevanju zaradi uspeha in samozaničevanju zaradi neuspeha, zanikanju socialne realnosti in lastne odgovornosti za negativne posledice. 

6.2. Razlike med realno politiko in politiko človeških možnosti 

Politika bi se morala iz zgodovine učiti, in s prevzemanjem najboljšega od svojih prednikov odpirati možnosti dobrega za prihodnje rodove. Eksistencializem iz nemočnega zapuščenega posameznika črpa sobivanjsko moč kot zmožnost sodelovanja. Moralni odnosi med ljudmi izhajajo iz potreb po zadovoljevanju potreb po sožitju. Poznati drugega pomeni vedeti o drugem, živeti skupaj z njim, ga spoznavati in sprejemati odgovornost do njega. V človeku že po naravi obstaja temeljno vedenje o tem, da je njegova osnovna drža 'biti z' drugimi človeškimi bitji. Ta drža je utemeljena na vzajemnosti in solidarnosti, ker vključuje recipročnost perspektive: ko se vživim v drugega, potem to, kar vidiš ti, vidim tudi jaz. V tem je tudi razumevanje. 

Boljša je utopična vizija humanizma kot iluzija katerekoli oblike totalitarne ideologije. Jaspers  je bil humanist, zato je odločno nasprotoval totalitarizmu katerekoli vrste in je opozarjal na nevarnost tehnokracije, v kateri so ljudje zgolj posamezniki zgolj instrumenti za dosego rasističnih partikularističnih ciljev. Hkrati pa je bil tudi skeptičen do predstavniške, množične  demokracije. Politična oblast bi morala biti omejena in hkrati zagotavljati indivi dualno svobodo posameznikov. Bolj kot glas večine je cenil meritokratsko elito izobražencev, ki naj bi vodili družbo. Pri Zupančiču (1987) je dialektika hrepenenja, pri Jaspersu (1999) pa je filozofska vera predpostavka in izhodišče za uresničevanje ciljev zgodovine. Brezciljna zgodovina je po Heideggru pozaba biti, pri Kierkegaardu pa je to inačica spomina na preteklost. Kierkegaardov (1987) paradoksalni spomin na prihodnost ima izvor v Kantovem vprašanju, kaj smem upati in vzporednico v Blochovem utopičnem upanju. Realna politika nasilja se dogaja v vulgarnem času estetske faze zavesti s prisilnim ponavljanjem preteklosti, medtem ko vodi Kierkegaardova teološka faza zavesti, ki je primerljiva z božjo milostjo Simone Weil in blochovskim utopičnim upanjem k humani miroljubni politiki. To je politika onkraj tehnološke mašinerije oz. mahinacije.        

Preglednica (2) razlik med realno politiko in politiko možnega

Totalitarizem	Dialog	
Sovraštvo	Ljubezen	
Direktivnost 	Spremljanje	
Instrumentaliziranje in nihilizacija	Pristni odnosi	
Red 	Kaos 	
Država 	Človekova oseba kot merilo ravnanja	
Vojno stanje	Stanje notranjega miru, sproščenosti	
Hiperaktivizem	Kontemplativnost z duhovno transcendenco	
Odtujena predmetnost	Osebna resnica sveta življenja	
Izkoriščevalska ekonomija – hrematistika 	Domača ojkonomija	
Nadzorovana preglednost	Skrivnost šifer	
Upor množic	Ustvarjalnost iz samote in frustracije	
Nagon smrti	Svet življenja	
Brezobzirnost nasilja	Sočutno sožitje s skrbjo zaradi nevarnosti 	
Stalna grožnja uničenja	Svetovni mir	
Represivna civilizacija (Marcuse)	Empatična civilizacija (Rifkin)	
Instrumentalizirana ekskomunikacija od zgoraj navzdol	Eksistencialna, vključujoča komunikacija od spodaj navzgor	
Zaprta družba strahu	Odprtost človekove eksistence	

Jaspersov 'izvor in cilj zgodovine' pomeni v mejnih situacijah zgolj nezavedno šifrirano sporočilo, iz katerega ne sledijo jasna partijska navodila za operativno akcijo. Ta bi predstavljala razsvetljensko absolutistično napako.  

Blanchot (1997) Jaspersov diskurz reducira na dilemo totalitarizma ali komunizma kot da se postavlja na stran real-politike zgolj ene strani in to totalirarne vis a vis komunistične. To je nekorektno. Meni, da naj bi celoto človeškega sveta najprej sami ustvarili, ker je še ni. Res nas povezuje in poenoti šele skupna nevarnost, vendar pa to ni motiv za solidno eksistenco. Učimo se v miru, izgubljamo v vojni. Zgodovina naj bi bila učiteljica (magistra vitae), če je ne bi prisilno ponavljali. Grožnja atomske bombe se ponavlja od l. 1945, še l. 1962  (Prašičji zaliv na Kubi) in danes. Najprej je treba priznati napačne korake (Zupančič, 2019). Kajti: moti se je človeško, napačno pa je pri tem vztrajati: errare humanum est, sed in errore perserverare dementis (Seneca). V postmoderni pa zabavna industrija oz množična kultura stoti vse, da ljudi poneumlja. Od tod izhajata ignoranca in megalomanija.  Zupančičeva sledi endistični tendenci Fukuyame (1992), Žižka (2010) in drugih avtorjev. Opazila je, da grožnja uničenja nekatere spodbudi, da storijo nekaj, česar sicer ne bi, druge pa pasivizira. 

Tako kot je kozmološka misel iskala začetke oz. izvore (gr. arche), endistična išče konce. Gre za konec konca. Zgodovina, ki se je po Fukuyami spet začela, je začetek konca. Konec sveta in konec kapitalizma sta morda isto. Danes ženske silijo, da otrok nimajo. Žižek je ugotovil, da se dogaja 'nostalgija za sedanjostjo'. Sili nas k občudovanju in veri vanjo, kako lepo nam je v primerjavi s slabim, ki lahko še pride. Gre za futuristično distopijo. Zupančičeva se opredeljuje za nekakšno iracionalno antropologijo. »Človeka bistveno opredeljuje to, da je nekaj več in nekaj manj od narave. Gre za nekonsistentnost same narave v njem« (2019, 51).  Pri tem se navezuje na Nietzschejevo 'pol-žival in po drugi strani nič'. Motiv kapitalizma je nezadovoljstvo s tem, kar že imamo. Želja ve, da je njena priložnost prav v ponavljanju ne-polne zadovoljitve. Krščanstvo misli ravno obratno: na začetku je bil izvirni greh, na koncu je odrešitev oz. zveličanje. Zato ob Samarijanki ob vodnjaku od Jezusa izvemo, da le studenci večne vode odžejajo. Filozofija konca želi pojasniti občutje konca in politiko konca. Zanimivo pa je, da se naravoslovci spotikajo ob iluzijo Boga, ne pa ob iluzije nacionalne, perverzne ekonomije. Konec se da razumeti na različne načine tako kot začetek. Pri Spenglerju gre za propad/zaton Zahoda, pri Umbertu Ecu za nazadovanje kot povratek v (novi) srednji vek, pri Bedjajevu za svetovno noč, z evolucijskega vidika gre za involucijo in degeneracijo mišljenja, degradacijo. Pri Zupančičevi gre za »izgubo vsega«, biblijsko gre za vesoljni potop z Noetovo barko. Nekateri govorijo o svetovni noči. Poznamo motiv, ko na potapljajočem Titaniku igra godba, ne glede na to, ali gre za razpadajočo državo ali celo za globalni svet. Poznamo še tehnokratsko in humanistično utopijo, ki naj bi se vsaka po svoje zoperstavile koncu dosedanje pred-zgodovine. Pravzaprav ne gre za pesimistično prognozo kot za utopično vizijo evolucije človeštva ali za distopični pesimizem njene prekinitve - diskontiniuitete. Slednji diskvalificira vprašanje kje najde ob Bogu človek svoje mesto.                  

Po vsem tem se pokaže, da človek ne vzdrži lastni eksperimentum mundi in kot v Legendi o Velikem inkvizitorju v svetu brez Boga najde samo smrt. V znanem svetopisemskem motivu Samarijanka prihaja, da bi zajela vodo iz vodnjaka in sreča Jezusa, ki ga ne prepozna. Ta žena prihaja s ponesrečenimi ljubezenskimi odnosi s petimi možmi. Moderna eksegeza pravi, da je bil vrč, s katerim je prišla zajemat, pravzaprav žara za pokojne. S tem se še poglobi dramatičnost njene zgodbe: prihaja, da bi zajela življenje z nečim, kar pomeni smrt. To, kar zajema, bo umrlo in ne bo nikoli odžejalo; življenje bo vedno bo iztekalo iz nje. Gre za podobo človeštva po padcu Adama in Eve. In to ženo Kristus prosi: »Daj mi piti«. Ona odvrne: »Kako vendar ti, ki si Jud, prosiš mene, naj ti dam piti.« Jezus ji odvrne: »Če bi poznala Božji dar in če bi vedela, kdo je, ki ti pravi: ‘Daj mi piti,’ bi ga ti prosila in dal bi ti žive vode« (Jn 4,10). Tudi Jezus, ki nosi križ po Via doloroso in na križu umira odrešuje. Tega 'teologi mrtvega boga' ne upoštevajo. 
Politika konca lahko še zelo dolgo traja, lahko pomeni pogled v preteklost, vendar Zupanči čeva zaključi s skeptično hipotezo, da to morda ne pomeni konca naših težav.   Na srečo pa to ni edina politika.  

Po Hribarju smo v strahu pred trojnim - ekonomskim, političnim in religioznim sesutjem Zahoda (2016), kamor sodi tudi EU, in utopičnim upanjem na drugo renesanso. Za preporod Evrope zanj ne zadoščajo ekonomska ali pravno-politična prenova in ustavni premiki, ključna je duhovna prenova. Morin Si je zastavil za EU še danes aktualno vprašanje, vprašal, kako misliti Evropo (1989), da bo zgled ekološke ozaveščenosti, humanosti, enotnosti ostalemu svetu. Kantovi vprašanji, kaj smem upati in kaj naj delam (v EU), bi bilo treba razumeti v smislu postrazsvetljenskih integracij. EU se vidi z vsake smeri neba drugače: drugače onkraj Urala kot onkraj najbolj zahodnega rta na Portugalskem, drugače s Severnega tečaja kot s Sredozemskega morja. Težava pa je, da jo predvsem države članice vidijo vsaka s svoje smeri neba parcialnih interesov. Zato je Vidmajerjeva že decembra v Delu zapisala, da je Evropska unija postala kaotična, povsod so prevzele pobudo populistične politike, gledamo globoke frakture v evropskih družbah, resentiment ponižanih in razžaljenih. Nevarno je, da se bo populizem  konsolidiral in bo predstavljal politiko 21. stoletja. EU si je zastavila cilj hipertekmovalno biti prvo gospodarstvo na svetu. Posledično pa državni voditelji kar tekmujejo v tem, kdo bo bolj zavajal množice z obljubami in si pilatovsko umivajo roke pred resnico o demokraciji. Nekatere države so še v čakalnici za sprejem v EU, a Brexit že pomeni kolateralno škodo za VB in EU. Menim, da se Jean- Claude  Juncker kot predsednik Komisije EU ni najbolje obnesel.  

Ksenofobični moment Evrope je prisoten že od antike dalje (grško: ksenos, barbaros, rimsko barbarus). Evropocentrizem je kot agresivna reakcija temeljil na kolonializmu in imperia lizmu do izvenevropskega sveta. Pred evroskeptičnimi, populističnimi in ekstremističnimi elementi v EU svari Valentin Kalan (2012) v delu: Evrotropija - "dobra Evropa". Evropsko zvezo v smislu 'evrotropije' razumem kot skrbnico skupnega evropskega doma, kjer je prostor za vse. V nekem administrativnem evro-predalu je obtičal Jambrekov predlog nove evropske ustave, ki bi jo kazalo dopolniti z antropološko komponento religiozno-kulturnega in duhovnega človeka. Upam pa, da je osebno-socialna komponenta človekovega dostojan stva s spoštovanjem drugega in drugačnega vanjo že vključena. Pri nastajanju duhovne realnosti bi se bilo najprej treba vprašati po biološki in psihosocialni. S tem bi uporabili model Diltsove piramide, ki je začel prenovo od spodaj navzgor. Biološka je osnovna, duhovna pa je na vrhu.  Socialna realnost nastaja s socialno komunikativno interakcijo. Skoznjo se pretakajo vrednote, stališča, norme, kriteriji. Od teh je odvisno, ali je izključujo ča ali vključujoča. Očitno nastane s širjenjem stališč kritična masa, ki odloči, kaj je realno. 

Brez tega obojega ne bo niti 'evrotropije' niti državljanskega 'Evroslovenstva'. Robert Schumann je v delu Za Evropo poudaril, da je predpogoj za gospodarsko, politično in vojaško povezovanje evropskih držav, kulturna skupnost oz. priznavanje duhovne dediščine stare celine. Videti je, da se od tega cilja oddaljuje. 

Absolutizacija Wilsonovega načela o 'pravici vsakega naroda do samoodločbe' vodi do razpadanja večnacionalnih državnih tvorb na nacionalne države, do novih cepitev navznoter in navzven. Človek ponovno postaja drugemu volk (lat. homo homini lupus) ne pa bog (lat. homo homini deus) in ne globalni človek (homo globatus). Namesto gospodarske in tehnološke tekmovalnosti bi bilo treba razvijati evropsko transcendenco. Politično dejavnost kot vrlino lahko razumemo le iz zgodovinskega konteksta, tako da je treba imeti pred očmi njen človeško-etični izvor in cilj. Zato je svetovno etični, solidarnostni okvir (svetovni etos solidarnostnega personalizma) nujen za enotno delovanje. Z doslednim uveljavljanjem demokratične participacije vseh državljanov EU bi se lahko izognili marsikateri anomaliji. Evropski parlament je sprejel Resolucijo o evropski zavesti in totalitarizmu (2009), vendar pa EU sodeluje pri akcijah NATO, načrtuje ustanovitev lastne armade, izvaja in podpira sankcije proti Rusiji, prodaja orožje državam v razvoju?  Grški pesnik Konstantin Kavafis je v pesmi V pričakovanju barbarov na koncu zapisal »kaj bo zdaj z nami brez barbarov. Ti ljudje so predstavljali nekakšno rešitev«. Potencialno jo emigranti predstavljajo še danes.  

O tem, kako se vidimo Evropejci sami, delno pričata dve drami kot sta Howard Barker: Evropejci, (na repertoarju 1989/99) in Matjaž Zupančič: Padec Evrope (na repertoarju ljubljanske Drame 2011-12).   Angleški dramatik Barker prikazuje Evropejce kot tiste, ki so vedno v vojnah. Evropejci "pripovedujejo" o človeških usodah v času katastrof in vojn, zgodovinsko pa se navezujejo na čas po zmagoviti bitki za Dunaj leta 1683. Zupančič (1999) je izjavil: »ne napovedujem konca Evrope. Mislim pa, da je »diskretni šarm« stare dame vedno bolj kontaminiran z nekakšnim agresivnim strahom. Govorim o strahu pred tujci, pred priseljenci, pred drugačnimi. Evropa danes veliko moralizira o nasilju – in hkrati ne prizna, da je sama do vratu v njem«. Znano je stališče, da se EU brani beguncev, ki jih je kolonialno sama generirala v Afriki in na Bližnjem vzhodu.  

Radikalizacija nasilnega ekstremizma postaja ena izmed najpomembnejših izzivov sodobnih pluralnih družb. Razpetost med zagotavljanjem varnosti in stabilnosti na eni strani ter spošto vanjem temeljnih pravic in svoboščin posameznikov na drugi razkriva številne napetosti in dileme, ob katere trčijo tako snovalci politik kot tudi strokovnjaki in pedagoški delavci. Brutalnost terorističnih napadov žal odpira prostor ‘moralni paniki’, konfliktnosti in polariza ciji družbe. Za šolo nasilni ekstremizem zaostruje vprašanje vzgoje za skupna načela in temeljne vrednote, kakor tudi vprašanje sprejemanja in spoštovanja različnosti in upoštevanje tolerance.

Ali potujejo Britanci v prihodnost svoje imperialne preteklosti? Po glasovanju so močno socialno, starostno in geografsko razklani, deprimirani, negotovi. Vznika ponovna grožnja škotske osamosvojitve in severnoirske republikanske združitve. Stoji pred močnim padcem funta, neznanko finančnih, trgovinskih in gospodarskih šokov, upadom investicij, mogočim begom finančne in selitvijo velike industrije, kar zna vsaj kratkoročno močno vplivati na gospodar sko rast ali recesijo, proračun, zdravstvo, šolstvo in socialo. Za nas bo zanimivejši ločitveni proces pogajanj o izstopu Britanije iz EU. Ne vemo, kako iznajdljivi s(m)o, kadar nis(m)o imperialisti. To zna vplivati tudi na razvoj (ne)humane globalizacije. VB je zagovor nica deregulacije. Znižala se bo tudi evropska konkurenčnost v liberalnem svetovnem trgovinskem redu z učinki na vzdržnost socialne države.

Kako ohraniti bilateralne stike z Velko Britanijo brez njenega članstva v EU? Očitno je VB zapustila EU zaradi nekaterih njenih slabosti, Pa je potem njen izstop izziv za njeno rekonst rukcijo oz. resno prenovo EU. Britanija je namreč najpomembnejši gospodarski partner Nemčije v Uniji, Nemčija pa Slovenije.
 
Ključni sporočili referenduma sta za EU, ki se sooča z vzponom antievropskega populizma v pomembnih članicah zaradi globalnih pritiskov na evropski izginjajoči srednji sloj, jasni: EU in njene institucije so predaleč od ljudi in predvsem le skrb elit; evropski projekt se mora dejansko spremeniti in predvsem gospodarsko okrepiti s kreiranjem delovnih mest. A že pri osnovnih vprašanjih se evropska levica in desnica razideta: eni bi le ukinili osovražene ukrepe varčevanja s finančno fleksibilnostjo, drugi stavijo vse na povečevanje konkurenč nosti za gospodarsko rast. Konkurenčnost je namreč vladar sveta in žal je ne določa več Evropa. V navalu populizma je jasno, da evropski vladarji nimajo veliko časa, ne le zaradi omejevanja okužbe ostalih članic Unije z britanskim evroskepticizmom, temveč ker bodo v prihodnjih dveh letih potekale politične volitve v številnih pomembnih državah, ki bi se lahko obrnile v psevdoreferendume o obstoju same EU. Evropa se bo tako v prihodnjih letih ukvarjala predvsem sama s seboj. Zunanje dimenzije, vključno s procesom nadaljnje širitve, bodo na obrobju.

Obstajajo ideje o novi evropski konvenciji, slišati je svarila, da potrebujemo še tesnejša povezovanja, celo v federalno državo. Pa čeprav so prav Francozi prvi na referendumu potopili zametke  Ustave evropske integracije in četudi vseevropske politične stranke ne obstajajo. Na drugi strani slišimo, da ne potrebujemo več Evrope, temveč drugačno Evropo. Da ne potrebujemo novih političnih projektov elit, temveč realistični, praktični projekt. Zarisujejo se ideje fleksibilnejše EU, Unije več hitrosti in več koncentričnih krogov. Katere države so se dejansko sposobne integrirati. Ali so to še države ustanoviteljice EU. Francozi in Italijani, z Nemci, že pripravljajo zametke tesnejšega sodelovanja na štirih področjih: varnost, obramba in zaščita meja; rast in zaposlovanje; socialna in fiskalna harmonizacija; bolj demokratično upravljanje v evroobmočju. Politična unifikacija v nastali razmerah ni realna. O projektu prihodnosti naj bi nastalo soglasje. Kot vidimo so protestniki do političnih elit najbolj nezaupljivi državljani.  

Zlasti predsedovanje Slovenije EU v l. 2021 je spodbuda za našo boljšo evrokondicijo v EU.  Tudi v okviru sklica Slovenske konvencije za EU. EU je vizionarski projekt, ki je omogočil Evropi mir. Posebej je dober za majhne države, kot je naša, ki so v njem dosegle večjo gospodarsko stabilnost in vzpostavile enakopravni dialog z večjimi, pogosto težavnimi sosedi. Velja ga rešiti, biti del najnaprednejšega jedra. Je čas odločitve. Česa nočemo in kaj hočemo zagovarjali v Evropi! Države JV Balkana so pred vstopom vanjo.  

Gregorič (2018) se je poglobil v vsakdanje žgoče probleme politike muslimanskih imigrantov. To nas obvaruje pred podleganjem predsodkom in z njimi povezanim strahovom ali celo sovražni drži. Ta misel me je spremljala skozi vso knjigo in mi je bila pomembno vodilo pri njenem pisanju. Analizira značilnosti islama s Koranom in šeriatskim pravom. Primerja ga s krščanskim Zahodom in še posebej fenomen džihada (svete vojne) s potresom, ki ga povzroča v svetu od svojih davnih začetkov pred stoletji pa vse do nastopa Al Kaide in Islamske države (kalifata) na islamski sceni. Predstavljeni so tudi zgodovinski poskusi naskoka polmeseca na Evropo od večstoletnih arabskih osvajanj naprej po Mohamedovi smrti (okrog leta 635), prek povračilnih udarcev Evrope v času križarskih vojn (1100−1300)) in osmanskih osvajalnih pohodov po stari celini (1356−1453) vse do novodobne mirovniške invazije muslimanskega sveta na Evropo, njenih ozadij in posledic, ki jih povzroča, ter njenih mogočih razpletov. Nimamo dokončnih odgovorov, imamo pa dovolj informacij, da si poiščemo odgovore na odprta vprašanja. 

Krutost je po Renati Salecl (2019) v bistvu nasilje do sebe in drugih zaradi vsiljevanja svoje voljnosti. Vemo, da nastane nastane zaradi potlačitev, zamer, negiranja realnosti, nočemo pa vedeti, kako je mogoče takšno slabo komunikacije ali celo sovražni govor preseči z dobro. Smo pred dilemo, ali je človek človeku volk (lat. homo hominis lupus) ali Bog (lat. homo hominis deus). V profanem, bornem, postsekularnem obdobju so volkovi v vojnem stanju. Dvojna krutost nastane zato, ker se objektivnim življenjskim težavam oz. udarcem pridruži še osebna prizadetost. Večina na to reagira reaktivno. Obstajajo pa še proaktivna vedenja, ki se jih da naučiti v družini, šoli, na tečajih, terapijah. Predmet verstva in etika in vzgojni načrt v osnovni šoli lahko pri učencih vzgajata moralni čut ob podpori socialnega okolja družine in drugih ustanov smisla. Upanje, da se ne izgubljata  moralni čut in 'civilizacijska kompeten ca' obvladovanja problemov človeštva, vendarle presega strah medijsko posredovanih katastrofalnih dogodkov. Oblastni mehanizmi pogojujejo brezobzirno (hiper)tekmovalnost za prestiž, neodgovorno ravnanje, strah pred izgubami, (di)strese, zaprtost vase, aroganco do drugih. Vendar pa vsaj nekateri živimo po vrednotah ljubezni, empatije, miru, dostojanstva, samospoštovanja in spoštovanja drugih, sožitja, sočutja, enkratnosti bivanja, medsebojne solidarnostne pomoči, ki so v zasnovi svetovnega etosa in EU, čeprav so v medijih v glavnem anonimni.  

Smo priče, kako se humanistični in demokratični ideali s človekovimi pravicami sprevračajo iz utopičnih vizij v distopične iluzije. To spodbuja apatijo, strah in upanje. A hrbtna stran 'zapovedanega užitka' (Žižkov izraz) je strah pred izgubo kupcev. Samo v Ljubljani se gradijo še novi trgovski centri. Protagonisti bolestnih tehnoloških inovacij se bojijo, da bi ljudje vzeli svojo svobodo zares zato robotizirajo celo novinarske članke. Celo osebne izboljšave (self improvement) se uveljavlja na račun naravnih osebnih omejitev, kar vodi v izgorevanje in bolezen. Absolutni duh neoliberalizma pogojuje povečevanje neenakosti in orwellovsko prikrojuje informacije za trenutne potrebe prosperitete. Na veliko poudarja svobodno izbiro, ki pa, žal,  vključuje laž principa v tesnobi že izbranega. Posameznik se samo površno dotika že izbrane hrane, TV programov, agencijskih potovanj, partnerskih odnosov,… Ni nenavadno, da Baumanova tekoča generacija ostaja brez tradicionalnih korenin. Verjetno nihče izmed tehnokratov ne bo hotel prevzeti odgovornosti za zapiranje vrat sedanjim generacijam za njihovo in našo prihodnost. Življenje je bilo vedno trdo in tragično. Slabo pa je, da današnje tehnične olajšave delajo ljudi krhke, prekarne in neodporne za soočanje z novimi izzivi za trajnostni razvoj (sustainable developement). Totalitarizmi s tanko plastjo demokracije se spretno izogibajo osebni slabi vesti za t. im. 'maščevanje narave' in za neupravičeno poseganje v njeno spontano delovanje. Kljub opozorilom klimatologov in ekologov še vedno poslabšujejo klimatske razmere.           

Krutost zadeva predvsem človeka v stiski, stresu in izgorevanju. Zadeva nekulturo smrti, ki ji je treba v imenu kulture življenja reči ne. Verjamem, da bodo odločilni arbitri za lokalni in svetovni razvoj svoje napačne odločitve, kršenje človekovih pravic in zniževanje ali celo izničevanje moralnih standardov še obžalovali. Samo, da ne bo prepozno.  Pokojni Anton Trstenjak je pisal o človeku v stiski in o tem, čemu je dobro biti človek. Dobro bi bilo, da bi sledili dobremu zase, za drugega in za svet. 

Neoliberalizem nas porablja za svoje namene. Generira ne le namerno, ampak tudi nehotno sledenje slabemu, pri čemer ne upoštevamo zlatega pravila, po katerem ne delamo tega, česar ne želimo, da drugi oz. bližnji dela nam, ampak raje sledimo ameriškim sanjam, 'noben otrok ne sme zaostajati' in 'biti (v vsem?) prvi'. Za razliko od 'ponotranjanja neoliberalnih manir' bi moral vsakdo že po Kanto vem kategoričnem imperativu individualno odkloniti  identifikacijo s 'ponorelim svetom', hrupnostjo niča, pogrošnostjo oz. plitvinami ne-mišljenja, 'semnji ničevosti', z ne-kulturo smrti, s čaščenjem  hitrosti v imenu učinkovitosti, z izumetničenostjo kiča in fašionizma, in z ekonomijo profita ter gospodarske rasti za vsako ceno, ki samo sebe razglaša za znanost. Humana politika naj bi z zakonskimi podlagami slonela na etično ojkonomskih, okoljevarstvenih načelih, tako pa sloni na breztemeljnih temeljih, katerih legitimnosti ne more zagotoviti.   

Duhovna celota deluje po načelu 'vse ali nič', ali si ves v njej ali pa sploh nisi. Kristjan je sposoben vztrajno prositi za odpuščanje. Nas je že Prešeren sam napotil na globlje iskanje sprave v Vrbi, Zdravici in Krstu? Veseli ljudje so predvsem spravljeni s seboj.   

Korupcija je kompleksen pojav. Izhaja iz partikularističnih interesov. Je rana civilizacije in slovenske družbe. V času, ko se naša država sooča z vrsto izzivov na ekonomskem in socialnem področju, se obstoječe avtoritete ne zavedajo niti vzrokov zanje, kaj šele, da bi nam lahko ponudile rešitve. Nekateri slepo verjamejo v pristope, ki jih v boju s korupcijo uporabljata  Švedska in Danska. Vendar pa Slovenci nismo primerni za enake institucional ne rešitve kot Skandinavci. Godina (2019) to dejstvo pojasnjuje z razlikami med protestant sko in katoliško miselnostjo. Drugi korupcijo v Sloveniji ignorirajo. Tretji verjamejo, da lahko menjava ljudi na oblasti in sprememba zakonodaje spreobrne trend. Kavčič (2019)  pokaže, da so s stališč antropologije, evolucijske teorije iger in vedenjske ekonomije vse tri navedene pozicije nesprejemljive. Kavčič (2019) nam predstavi izvirno, zgodovinskemu položaju Slovencev primerno ureditev, ki nam poleg razrešitve korupcijskega vozla odpira tudi povsem nove perspektive družbenega razvoja. 

Bergolio (2013) je bil že kot kardinal prepričan, da je korupcija več kot greh. Papež Frančišek je doslej že večkrat 'bičal' korupcijo. Poistovetil jo je tudi s klerikalizmom znotraj KC. 

Obnova naravne religije, prava, skupnosti je sicer lepa, a težko izvedljiva ideja. Ni odvisno le od kritične mase njenih zastopnikov, ampak od načina in stopnje realizacije. Zaradi multikulturne pogojenosti vsakemu vest in intuicija povesta (še) nekaj drugega. Današnji individualizem je v bistvu narcisizem. Zato ga na kratko orišimo, da bo prepoznaven. Eva  Štajner razlikuje med primarnim, sekundarnim, ekshibističnim in prikritim narcizmom. Karakteristike narcizma po DSM. Po Štajnerjevi imajo narcisi naslednje motnje (NPD):
1. Občutja grandioznosti in samopoveličevanja; pretiravanje v poudarjanju dosežkov in kompetenc, nadarjenosti, obsežnosti socialnih mrež.
2. Obsedenost s fantazijami neomejene slave, uspeha, neizmerne moči, odličnosti, telesne lepote ali seksualnosti.
3. Prepričan o svoji edinosti in posebnosti, ki jo lahko razumejo samo posebni, prav tako edinstveni ljudje kot je on ali ljudje z visokim socialnim statusom.
4. Zahteva neprestano občudovanje, prilizovanje, pozornost in potrditev.
5. Pri zahtevanju svojih (nerazumnih) želja, pričakuje posebno in prednostno ravnanje z njim.
6. Izkorišča druge za dosego svojih ciljev.
7. Nesposobnost empatije.

Narcise je težko spregledati, ker so v nenehni akciji za zunanji prestiž in moč nadzora, navznoter so pa prazni. Otroke vpisujejo v vedno nove dejavnosti. To ni prava strategija za pomanjkanje brezpogojne ljubezni. 

Neprestano zavidanje drugim in želja po uničenju objekta, ki mu povzroča tovrstne frustracije. Preganjajo ga paranoidne misli, da drugi čuti isto glede njega in želi ravnati isto kot on. Značilno je arogantno in ošabno obnašanje. Počuti se suprioren, vsemogočen, vseveden, nepremagljiv, nad zakonom itd. 

Dokler se je človek uravnaval enostavno reprodukcijo po naravnih potrebah, je manj smetil. V razširjeni reprodukciji pa gre  za različne vrste smeti in za različne vrste košev, zabojnikov, (divjih) odlagališč. Ker smeti kot odpadki onesnažujejo okolje, jih je zaradi varstva okolja treba spravljati v t. i. koše. Že nekaj časa razlikujemo ločevalne smeti, ki so odpadla steklovina, embalaža, papir, biološki odpadki,… Smeti lahko na različne načine klasificiramo npr. na komunalne in nekomunalne, lokalne in globalne. Lokalne smeti še lahko začasno odpravljamo s prostovoljnimi vsakoletnimi akcijami npr. Očistimo Slovenijo ali očistimo Ljubljanico. Meja med nenevarnimi in nevarnimi odpadki ni natančno določena. Različne države jih do različne stopnje uspejo reciklirati. Globalne smeti, ki nastajajo  v visoko-oglični družbi s segrevanjem ozračja, kroženjem odsluženih satelitov po zemeljski atmosferi, ostanki plastike v svetovnih morjih, pa so še pretežno neobvladljive. Kot nas pouči članek Vesoljski smetarji v Science ilustrated št. 110/2019 (59-61) je odsluženih satelitov čedalje več. S tem se tudi povečuje nevarnost trkov s funkcionalnimi sateliti. Modeli njihove 'nevtralizacije', ki jih šele začenjajo uporabljati, je več: z mrežo, harpuno in samouničenjem.  
 
V vsaki organizaciji so odnosi dobri in slabi. K stresu pa ne vodi le deloholizem, ampak tudi slabi  medsebojni odnosi, ki jih opazimo v družini, šoli, podjetjih in še kje, škodljive posledice, ki se pokažejo v stresih, izgorevanju, boleznih in celo umorih ali samomorih. Zakaj so slabi odnosi takšen generator notranjega onesnaževanj in nasilja, da jih niti pravna regulativa ne more odpraviti?  Ljudje skušamo racionalno urediti psihosocialne in duhovne odnose s pravili, zakoni, predpisi, kar je podobno postavljanju 'voza pred konja'. Kadarkoli smo prepričani, da je del pomembnejši kot celota, delamo znano logično napako 'pars pro toto'. Racionalizacija košev za smeti na delovnem mestu prav tako malo ali nič ne prispeva k boljši komunikaciji med sodelavci kot ne prispeva dostop s ključi do zabojnikov  za smeti za posebno žičnato ograjo pred bloki h komunikaciji med sosedi istega bloka. Upravičen odlagalec smeti je tedaj tisti, ki ima ključ  od določenega stanovanjskega bloka, ki je obenem ključ do pripadajočih.zabojnikov. S tem je zadeva de jure urejena. Ni pa urejena de facto. 

Prevelika neoliberalna proizvodnja vodi k preveliki porabi in posledično k preveliki količini  ostankov hrane in drugih potrebščin. Do tega stanja vodi vsakdanja reklama »preprosto več za vas«. Prav tako je reklama 'razstrupite se' enostranska, ker ne gre samo za jetra ali ledvica, ampak za razstrupljanje odnosov. Zunanjih, po Frommu nekrofilnih generatorjev smeti kot 'grešnih kozlov' je kar nekaj. Izhajajo iz finančnih, ekonomskih, političnih moči, raznih partikularističnih interesov korporacij, političnih populizmov, postresničnostih falsifikacij resnice, birokracije, korupcije,… Po vsem tem človek bolj izgublja kot išče svojo dušo. Subtilno vprašanje je, ali ima ključe do svoje duše. Brez njega ostane, kot se je izrazil Ivan Cankar, duša zaklenjena kamrica, ki jo je opisal v posebni črtici v zbirki Podobe iz sanj. Vanjo vsak spravlja svoje največje dragocenosti. Ta kamrica je zaprta pred svetom in pred samim seboj. Vanjo stopi ob usodni uri, da se povrne očiščen in utrjen, poln vere váse in v dobroto svojega bližnjega, poln zaupanja v dan in v večnost, poln moči, brez strahu, pripravljen na svatovanje in pripravljen na svojo lastno sedmino ... Odpri oči na stežaj, razširi pogled in misel na vse plati, čez vse goré! Vsak narod ima v hiši svojega življenja posebno kamrico, v katero je skrbno spravil, kar je bil kdaj pridobil dragocenega, spravil vse, kar je bil kdaj najgloblje doživel, z vsem svojim ubogim telesom, z vso svojo čisto dušo, spravil vse, kar je kdaj trepetaje v predsmrtni bridkosti čutil in mislil. V to kamrico stopi ob usodni uri, stopi vanjo, da se povrne očiščen in utrjen, poln vere váse in v dobroto svojega bližnjega, poln zaupanja v dan in v večnost, poln moči, brez strahu, pripravljen na svatova nje in pripravljen na svojo lastno sedmino ... Kaj in koliko si bil spravil, narod? Kdaj in kakšen se povrneš? Cankar nam ponuja prikladen odgovor tudi za nastajanje ikon. Večinoma danes anonimni menihi so jih naslikali, ko so dobili božji navdih, da so odprli svojo dušo in prenesli tisto, kar je bilo najboljšega v njih kot vernih ljudeh, da so verni ljudje v njih skozi stoletja tudi to videli. Prav tako je bil navdih potreben tudi za njihove ponovne naslikave.

Rebula Tuta (2019, 26) piše, da »v nas deluje vgrajeni notranji zakon, nepopustljiva jasnost o tem, kdaj se varamo o lastnih namenih. Ta zakon lahko seveda kršimo in izberemo pot krivičnosti, ker pravičnost ni nagon ali avtomatizem. Je samo možnost, po kateri hrepeni naš najčistejši del, ki podpira našo izpolnjenost. A zelo pogosto te možnosti ne izberemo in ta odmik od notranjega zakona plačamo s pomanjkanjem  samospoštovanja in z izgubami vseh vrst. Tega ni lahko opaziti, ker ljudje preziranje sebe spretno prikrivamo najprej sebi, potem pa tudi drugim«. Zakon namena je eden izmed osnovnih duhovnih zakonov našega poslanstva. Tudi pravična demokracija sloni na resnicoljubni iskrenosti. Zaradi njenega preživetja (pred grožnjo weimarskega simptoma) se je treba odpovedati osebnega sprenevedanja, iluzij in samozaslepljevanja (self-deception). Da bi videli in se očistili 'bruna v očesu' je treba obrniti pogled od ekstraspekcije k introspekciji. Vsak naj bi začel očiščevanje pri sebi s samospraševanjem in iskrenim soočanjem z nepredelanimi psihičnimi vsebinami, ki kot travmatične psihične usedline blokirajo medsebojne odnose. 

Alenka Rebula Tuta (2019, str. 26) še piše: »Škodi nam vse, kar nam prepreči, da bi opaženo  resnico lahko v sebi potrdili kot verodostojno. Škodi  nasilje, s katerim nas tako zastrašijo, da ne vemo več, kaj je res, škodijo vse oblike zlorabe, vse oblike siljenja, naj verjamemo v prevare in lepe besede, za katerimi ni odgovarjajočih čustev in dejanj. Prevelika zahtevnost do sebe, divja ambicija, hlepenje po slavi, nevera v svoj talent … vse to nas oddaljuje od moči, da bi zaupali svoji resnici. Vse to bo razjedalo našo vero v možnost, da bi se lahko uveljavili  pravično in dali prostor tudi drugim«. Slaba vest postane dobra, če se je zavedamo, tako da nečisto postane čisto. To pa je zadeva duhovnega boja. 

Nasilno izganjanje nasilja je boj Belcebuba s hudičem. Alenka Rebula se s svojim prispevkom in knjigami nevede navezuje na prispevke Renate Salecl o zunanji in notranji krutosti, ignoranci, megalomaniji oz. grandomaniji. Za očiščenje sedmih glavnih grehov in drugih manjših rabimo pomoč psihoterapevta ali pa vsaj pošteno spoved. Zgodovinsko škodo si delamo, ker ne gojimo 'kulture poravnave'. Zamolčane in nepriznane strani (avtobiografske) zgodovine nas razjedajo. Ne zavedamo se dovolj, da je navidezna skromnost le hrbtna stran lakomnosti. To je bila tudi moja preizkušnja. Zaradi takšnih vprašanj z Josipo Prebeg prirejata delavnice. 

S  tem, kar govori in piše Alenka Rebula Tuta, bi se Karel Gržan (npr. 2008) globoko strin jal, če bi jo komentiral. Še najbolje bi bilo, če bi za doto našim zanamcem zapustili čistega duha, če je že za čisto okolje (skoraj?) prepozno. Brez samote, ki jo simbolizira Kristusov 40 dnevni post, ni kontemplativnega življenja kot odgovora na napake hiperaktivnosti, tekmo valnosti in prestižnosti namesto duhovne presežnosti. Krščanski duh ni le duh veselja, ponižnosti, ampak tudi gostiteljstva, obdarovanosti.  

Gržan, Ogorevc, Alenka Rebula, itd. so med redkimi pisci, ki priznajo svoje osebne napake. Tisti, ki so se transformirali, priznajo, da so nas starši založili z negativnimi vzorci oz. čustvenimi bremeni. Ogorevc (2019) je kot otrok veliko časa preživel v gozdu. Drevesa so mu pomenila varnost. Gojil je domišljijo. Zato danes ve, kako je pomembna za ustvarjalnost in se realizira v snov nem svetu. Kot vemo, življenje simbolizira več simbolov kot so polje, vinska trta, drevo življenja.  

Negativne programe najde Ogorevc pri naših prednikih, starših, duhovnih učiteljev, vodite ljev oz. direktorjev, naših preteklih življenj, družbe, izhajajo iz travm. Dobro in sreča sta v antični filozofiji povezana. Jezus je vrgel na zemljo ogenj ljubezni, ki nas ožarja od znotraj v nasprotju z današnjo apatijo.  Ogorevčevo geslo je »Bog daj nam toliko ljubezni in energije, da zmoremo odpustiti sebe in drugim in napake spremeniti v ljubezen in sprejemanje drugih«. 

O razraščanju zla v odnosih neradi govorimo. Vendar je mefistovsko vprašanje »kdo bo koga torej porinil v koš za smeti« že večkrat videna skoraj vsakdanja zgodba. Spomnimo se, da so nacisti 'porivali' v koncentracijska taborišča Jude, Rome, Slovane in njihove ostanke imenovali človeški material (das menschliche Material). Plačljiv krematorij za sežiganje oz. upepeljevanje mrličev je prišel že v splošno uporabo. Skoraj dnevno se utapljajo v morju begunci, za katere nihče ne sprejme odgovornosti. Upajmo, da ne bo tako tudi z evtanazijo. Pravo v sodni praksi je takšno, kakršni so pravniki in sistem, v katerem delujejo. Zato vladavina razdrobljenega prava ne zadostuje. Gre za vladavino svetovne pravične modrosti pa naj zveni to še tako utopično. Pravo naj bi bilo v ustreznem vrednotnem kontekstu v službi etičnosti, pravičnosti in resnice. To nas pa vodi k duhovnemu poslanstvu.

Poznamo biblijsko zgodbo (Jn 6,1-15) o tem, kako se da s skromnimi sredstvi  zadovoljiti potrebe množic in pospraviti ostanke v koš. Množice imajo na voljo le pet hlebov in dve ribi. Jezus pa se za to količino  hrane zahvali Bogu in prične lomiti kruh. Učenci so tako lahko dali kruh in ribe vsem ljudem. In takrat je bilo tam 5 000 mož in še veliko več žena in otrok. Vsi so se najedli. Potem so učenci zbrali, kar je ostalo, in napolnili s tem dvanajst košev! To je tako elegantna rešitev današnjih problemov, da bi se lahko po njej zgledovali.

Opravljamo izpite s področja dialektike izgubljanja in pridobivanja življenja, ki je globlja kot si to predstavljamo. Opisal jo je Jezus,  ki je rekel svojim učencem: »Če hoče kdo iti za menoj, naj se odpove sebi in vzame svoj križ ter hodi za menoj. Kdor namreč hoče rešiti svoje življenje, ga bo izgubil; kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo našel. Kajti kaj koristi človeku, če si ves svet pridobi, svoje življenje pa zapravi? Ali kaj bo dal človek v zameno za svoje življenje? Sin človekov bo namreč prišel v veličastvu svojega Očeta s svojimi angeli in takrat bo vsakemu povrnil po njegovem delu. Mt 16,21-27). Sam širim njegovo besedo raje pisno kot ustno. 

Godina (2015) provokativno analizira razloge za večstransko krizo Slovenije. Osnovna napaka je bila, da smo ob osamosvojitvi sprejeli nam tuj sistem kapitalizma.  Pravi, da se je naše mišljenje ustavilo v 19. stoletju. Zato je kritična do klasičnih, večinoma ekonomskih receptov za rešitev ter začrta antropološki okvir slovenske postsocialistične 'kriminalke' s primerjavami z drugimi evropskimi državami. Upam, da smo vsaj nekatere antropološke humanistične podlage odkrili tudi v tem zapisu.  

Odgovor na vprašanje, kdo je Faust v politiki ni enoznačen. V evropski književnosti (roma nih, zgodbah), drami, slikarstvu, operi, simfoniji,… najdemo različne inačice Fausta. Wolfgang Goethe je predelal izročilo srednjeveškega Fausta. Faust kot zdravnik iz 15. stoletja je bil tudi realna oseba. Od oktobra 2015 dalje so igrali Pandurjevo inačico Fausta v ljubljanski Drami. V Goethejevem Faustu ima Faustova ljubezen do Margarete odrešilno vlogo in ob njej postane hudič v boju za njegovo dušo nemočen, kar pomeni, da je rešil svojo dušo.  V Pandurjevi inačici Faust, ki ga igra Igor Samobor,  še na koncu drame hodi po vodi, ker česa drugega kot obstoječega stanja ne potrebuje. Odslovi Margareto in ostane prijatelj s hudičem. Ta mu jasno pove, da bo za časa življenja on služil njemu, po smrti pa bo Faust služil njemu v peklu.  Jung tudi pravi, da je sodobni človek prodal svojo dušo za množico nepovezanih dejstev. Jung (1989, 4) tudi pravi, da se življenje kot cvet hrani iz podzemne korenike. Cvet propade, ostane pa korenika. Nikoli ni izgubil občutka zanjo.    

Ta dva lika Fausta odpirata pogled na dve vrsti politikov. Bili so politiki, ki so sledili osvobo dilni moči sicer »škandalozne« resnice kot so Mahatma Gandi, Martin Luter King, Vaclav Havel, Nelson Mandela, … Drugi pa so po Boštjanu M. Zupančiču danes žal prevladujoči pred-edipalni politiki, ki so v službi kapitala z »zapovedanim užitkom« (izraz Slavoja Žižka). Pred-edipalni so zanj tisti infantilni arbitri, ki niso presegli Ojdipovega kompleksa, na osnovi katerega bi dosegli razlikovanje dobrega in zla. Takšnim je navidez vse dovoljeno. Ni nenavadno, da tudi večina običajnih ljudi nima te sposobnosti t. im. občutenja krivde vesti in potrebe po čisti vesti in zato hitro nasedejo lažem. Temu bi lahko rekli pomanjkanje medijske pismenosti. za vzgojo le-te se zavzema transformacijska kognitivna šola. nastaja kolateralna škoda, ki je nevarna za propad civilizacije. Brezvestneži lahko brez tehtnega razloga razpustijo parlament v stilu Borisa Jelcina in Borisa Johnsona, se brez sramu lažejo in sprenevedajo ter se 'kvalificirajo' za naslednji mandat. Kaj bo ostalo pragmatičnim politikom drugega kot da čofotajo po vodi, ki bo narasla, ko se bosta stalila sneg in led na tečajih. Zaradi opustošenja zemlje pa že zdaj naročajo gašenje požarov. 

Enostavna resnica se nanaša tudi na enostavno realnost. Živeti po demokratični resnici ljubezni je po Havlu (1994) mogoče, če presežemo 'neznosno lahkost bivanja', ki je vladala v tegobnem socializmu, ko je politična nomenklatura odločala namesto nas. V eseju Moč brezmočnih (1978, 1994) Havel piše o »hipnotičnem šarmu« tiste izjemno fleksibilne ideolo gije, znane kot posttotalitarizem. Ideologija nam nudi vseobsegajoči izgovor. Izgine vsa nejasnost, tesnoba in osamljenost. Cena za sprejetje ideologije pa je »izročitev razuma in vesti višji avtoriteti«. Po Havlu je vsaj v vzhodnem bloku 'ideologija'  izgubila svoj vpliv nad ljudmi. Zavedanje nove realnosti je dovolj za živeti v resnici. Havel (1994) je zagovarjal »politiko ‘od spodaj’. Politiko človeka, ne aparata. Politiko, ki rase iz srca, ne pa iz tez.« 
Za Havla je v tranziciji nastalo obdobje resnice, ko se je zdelo, da gre za 'konec ideologij'.  

Vendar pa je realnost v postsocialistična tranzicija prav tako zapletena in na novo nepregled na, ker so poleg preoblečenih starih odločevalcev nastali še novi, še bolj zvijačni. To aktualizira Heglovo zvijačnost uma, oz. bolje rečeno ne-uma in Teofrastovih značajev, ki so pravzaprav slabi značaji nekdanjih Aten in današnjih svetovnih metropol. Kot pove ga. Zorana je realnost umetna tvorba zaradi zadovoljevanja umetnih potreb kapitala. 

7. Kako nastaja socialna realnost?

Čačinovič Vogrinčič (2010) analizira pomen razvoja in uporabe jezika na področju social nega dela v praksi. V socialnem delu nastaja nov avtonomen jezik, ki dobro ubesedi ravnanje v procesih pomoči skozi soustvarjanje iz etike udeleženosti in perspektive moči. Predstavi sistemsko teorijo socialnega dela Petra Luessija kot prvo pomembno teorijo ravnanja in jo poveže s sodobnimi, postmodernimi koncepti socialnega dela v delovnem odnosu, ki v soustvarjanje poveže spoštljive in odgovorne zaveznike (socialne delavce) in eksperte. Izhaja iz stališča, da v znanosti nasploh in v socialnem delu še posebej potrebuje mo spoštljivo ravnanje in disciplinirano dosledno uporabo jezika socialnega dela v teoriji in praksi. Argumenti v podporo tezi so: 1. jezik ubesedi način ravnanja; 2. jezik socialnega dela  je spoštljiv jezik soustvarjalcev v procesu pomoči, ki temelji na perspektivi moči; je pomemben v sooblikovanju skupnih projektov v sodelovanju z drugimi strokami.

Socialna realnost je med solidarnimi, ki v nekaterih komunah obstaja, je nekaj drugega kot pa a-social na realnost med potrošniki, ki jih porablja družbeno-ekonomski in politični sistem za svoje zamegljene  namene. T.im. novi človek zaradi svojih slabosti  prehitro postane poslušen novim Gospodarjem. Ne uspe mu sprejeti odgovornosti in krivde za svoja nemoralna dejanja kot so pokazali tudi Milgramovi psihološki poskusi s študenti in drugimi respondenti (Milgram, 1974). Izvajal jih je že v času sojenja Eichmanu v Jeruzalemu. Podobno je Golding v romanu Gospodarju muh opisal, da se poljubna skupina polarizira na gospodarja in podložnike. Tako oblastneži uspejo oblast skoraj vedno tudi prevzeti. Pred cca 70imi leti je poljski pesnik in kasnejši dobitnik Nobelove nagrade Czesław Miłosz v knjigi Ujetniški um (1951) z metaforo tablete Murti-Bing razložil, zakaj je veliko poljskih intelektualcev ponotranjilo sovjetsko ideologijo in sprejelo sovjetsko okupacijo Poljske. 

Drugi psiholog Philip Zimbardo je napravil preizkus, kako spremeniti ljubeznive študente v kaznovalne arbitre. V standfordski kaznilnici so študentom naključno razdelili vloge kaznjencev in paznikov. V nekaj dneh so pazniki postali tako nasilni in sadistični, drugi pa klečeplazni ali uporniški, da je moral eksperiment prekiniti, da so se izognili telesnim poškodbam.  V človeku sta sili ljubezni in sovraštva. Če druge ne krotimo sami ali pa državni organi, izbruhne na dan ob prvi provokaciji. Najhujša pretnja je kolektivni egoizem. S tega vidika Senžermenska pogodba po 1. svetovni vojni, sklenjena 1. septembra 1919 po besedah ameriškega državnega sekretarja Lansinga »ne bo prinesla trajnega miru, ker je živi pesek sebičnosti« 

V Pouku gostom in gostitelju Jezus pravi nasprotno: kajti vsak, kdor se povišuje, bo ponižan, in kdor se ponižu je, bo povišan in bo deležen božje časti«. Motiv se ponovi v Jezusovem prikazanju in govoru na Gori: Blagor ubogim, ponižnim, zaničevanim, ki nimajo, ne morejo, ne štejejo, njihovo je nebeško kraljestvo (Matej 5:1–7:29 Luka 6:17–49).  Govor na gori je življenjsko vodilo Sina, ki ga On živi v polnosti in nam kaže pravzor sina in brata.  Jezusove besede so zdravilo za naše bolezni. Dilema, ki se ob tem odpira, je enostavna: ali slediti logiki gospostva ali pa mentaliteti ponižnosti. S Hemingwayem odgovarjamo: ne sprašuj, komu zvoni, ker zvoni tebi.  

Ameriški novinar je Pankaj Mishra kmalu po inavguraciji Donalda Trumpa bralce New Yorkerja pozval k branju češkega disidenta Vaclava Havla, ki naj bi nam pomagal pri orientaciji v naših težkih časih. »Veliko preden je administracija Georga W. Busha šla v vojno v Irak z lažno pretvezo,« je napisal Mishra, »je Havel tako v svobodnem kot v nesvobodnem svetu prepoznaval ‘oblast, utemeljeno na vseprisotni ideološki fikciji, ki lahko vse racionalizira, ne da bi sploh oplazila resnico’«. 

Po Havlu so »ideologije, sistemi, aparati, birokracije, umetni ki, jeziki in politični slogani« v modernem svetu nakopičili edinstveno zloveščo oblast, ki je povsod pritiskala na posamez nika in prikrajšala »ljudi – tako vladajoče kot vladane – za njihovo vest, za njihovo zdravo pamet in naravni govor, in s tem tudi za njihovo dejansko človeškost«. Mishri Havlovo delo predstavlja načrt za ustvarjanje »informirane, nebirokratske, dinamične in odprte skupnos ti,«  ki vzpostavlja  polis, vzporeden politiki, nasičeni z ideologijo. V civilni iniciativi vidi moč nemočnih. Živeti v resnici ni lahko, je pa presežno, ker presega čas, v katerem se je kdo za to zavzemal. 

Havel (1994) je bil do dvoumnega značaja antipolitike previden. Verjel je, da je »antipolitič na politika« mogoča, vendar »po njeni lastni naravi ne more nihče vnaprej predvideti njenih posledic.« Ravno obratno, »je skrita, posredna, dolgoročna in težko jo je izmeriti; velikokrat obstaja zgolj v nevidnem področju družbene zavesti, vesti in podzavesti, zaradi česar je skorajda nemogoče določiti vrednosti, ki jo je prevzela znotraj in v kolikšnem obsegu, če sploh kakšnem, prispeva k oblikovanju družbenega razvoja.«  

Havlova lastna politična pot priča o tej nepredvidljivosti. Čeprav Mishra hvali, kako češki mislec zaznava grožnjo »ideologij, sistemov, aparatov, birokracije, umetnih jezikov in političnih sloganov,« kot kaže ne ve, da se je Havel leta 2003 pridružil t. i. »koaliciji voljnih« Georga W. Busha in prispeval podporo češke vlade drugi iraški vojni. »Režim Sadama Husseina predstavlja veliko grožnjo za mnoge narode in za njegovo lastno ljudstvo,« je rekel Havel. »Prav je, da Bush v to ne gre sam. To mora biti mednarodna intervencija.« 
 
Ophuls (2017) trdi, da je trajnostni razvoj utopija. Vprašanje je, če bomo dosegli vsaj vzdržnega (sustainable future) zagovarja tezo, da človeštvo plove na industrijskem Titaniku, ki ga poganjajo naglo kopneči fosilni ogljikovodiki. Tej ladji bodo sodili neizprosni zakoni termodinamike in nepopustljive biološke in geološke omejitve, ki nas začenjajo privijati v svoj smrtni primež. Ophuls (2011) nas opozarja, da se podajamo v postindustrijsko prihodnost, ki bo, ne glede na tehnološke izpopolnitve v mnogih pomembnih ozirih zelo podobna predindustrijski preteklosti. S Platonovim maščevanjem si zamišlja politično in družbeno preobrazbo, ki bosta vodili k novi politiki naravnega prava, zasnovanega na danostih ekologije, fizike in psihologije.

Ophuls (2017) interdisciplinarno prek ekologije, kvantne fizike, jungovske psihologije, vzhodne religije in zahodne politične filozofije zagovarja platonsko politiko zavedanja, ki se posveča negovanju notranjih vrednot namesto širjenju navzven in hrepenenju po večni rasti. Tako bi ustvarili način življenja, ki je materialno in institucionalno preprosto, a kulturno in duhovno bogato, življenje, v katerem se človeštvo razcveta v harmoniji z naravo. 

Ali današnja politika sploh misli ekologijo v njenem najširšem (antičnem) smislu, kot modrost velike verige bivanja, kot neskončno pretakanje življenja v prihodnost in kot samozadostni sistem, ki se lahko obnavlja in razvija brez grožnje po sesutju? Z različnih perspektiv. Primerja nekdanje načine kmetovanja s sedanjimi. Prvi je temeljil na vzdržnosti obdelovanja zemlje brez škodljivih učinkov zanjo, drugi pa na pospešenem izkoriščanju s katastrofalnimi posledicami zanjo. Zagovarja pičlost oz. zadostnost, ne pa nenehno gospodarsko rast, in v kateri avtor lepo pokaže, da vzhodnjaški metafori, kot sta dao in Indrina mreža veliko boljši ekološke stvarnosti, kot zahodnjaški miselni koncepti.

Švedsko ekološko aktivistko Greto Thunberg z romanom Naša hiša gori lahko na različne načine interpretiramo prav zato, ker poudarja ukradene sanje mladini kot njihovi in naši prihodnosti. Videti je, da vrača politiko politiki tako kot znanost o okolju spoštovanju znanosti sploh. Kot 16. letno dekle seveda še nima izdelane življenjske filozofije, ki jo zastopa, ima pa jasna osebna prepriča nja, ki jih brani z osebno držo. Zaradi njih bo verjetno enkrat v prihodnosti predlagana za Nobelovo nagrado za mir. Vemo, da  je treba na novo izumljati skupni svet s skupnim občutkom, čigar pomen so poudarjali že v antiki (gr. koinonia, lat. sensus communis). Študentski oz. mladinski protesti imajo že svojo zgodovino. Nemški sociolog Helmuth Schelsky je že v 50. letih pisal o skeptični generaciji za zaprtimi vrati. Študentski protesti v Parizu in drugod po svetu so bili l. 1968 naperjeni proti etablirani politiki v kapitalizmu na zahodu in socializmu na vzhodu. Tedaj je šlo za togo okostenelo politiko in nesposobnosti, da bi se socializem s človeškim obrazom razvil na vzhodu in kapitalizem reformiral na zahodu. Celo geslo pariških študentov ustreza današnjim protestom »hočemo nemogoče« je podobno sedanjim protestnikom. Mladinski protesti so bili še v Pekingu l. 1999, ko so jih krvavo zadušili z vojsko. Več mesecev že trajajo v Hong Kongu 2019 v boju za demokratične pravice odločanja o podobi tega mesta in proti dominaciji centralne kitajske oblasti. Greta pa v tem letu simbolizira mladinski upor proti podnebnim spremembam. Gre za podobo sveta v celoti s kakovostjo preživetja v njem. Strah pred 'zaprtimi vrati' za prihod nost in hrepenenje po nemogočem, ki bi pri podpori vseh odločevalcev postalo mogoče, se pojavlja tudi danes.  Spominja tudi na protest Emila Zolaja z obtožujem (j' accuse) v Drajfusovi aferi proti koncu 19. stoletja. Pri Gretini obtožbi 'kako si drznete' pa gre za afero onesnaženja celega planeta. Sedanji samovšečni oblastniki  si drznejo lagati samim sebi, kar je oblika samozasleplje vanja, skorumpirati svobodo, ki je ideal zatiranih in zamenjevati premišljene dolgoročne odločitve za kratkoročne koristi kapitala.

Pri nas minister Simon Zajc  podpira vse aktivnosti različnih organizacij, ki si prizadevajo za boj proti podnebnim spremembam, še posebej pa mlade, ki so glavni nosilec izvajanja aktivnosti na tem področju. Izpostavil je tudi oblikovanje predloga Zakona o podnebni politiki, ki ga je MOP 12. septembra 2019 podal v enomesečno javno obravnavo. Glavni cilj tega zakona je doseči ogljično nevtralnost – to je ničelno stopnjo neto emisij toplogrednih plinov - TGP za obdobje do leta 2050. Slovenije zaenkrat ni med državami, ki imajo najmanjšo emisijo. Pri tem Zakonu bi kazalo redefinirati vlogo naravnega prava. To  naj bi nas usmerjalo k uveljavljanju pravice do so-naravnega bivanja. Naravno pravo, ki zastopa le ohranjanje (kolikor toliko) čistega zunanjega okolja npr. z učinkovito reciklažo odpadkov, pozablja pa na naše nravne vrednote v duhu svetovnega etosa in ustvarjalne potenciale (vis vitalis) za skupno dobro, je enostransko parcialno. Naravno pravo izhaja iz človekovih naravnih in ne tehnološko umetnih potreb. Je uresničevanje cilja 'nazaj k naravi'. Greta je kot Devica Orleanska, ki prebuja svet življenja (nem. Lebenswelt) iz kolonizacije in je kot Sofoklejeva Antigona, ki ozmerja današnjega Kreona, ker razume le črke, ne pa duha (starodavnih) zakonov. Opozarja na sramotna znamenja pohlepa po denarju, zaradi katerega bi moralo biti današnje odločevalce sram. Ophuls (2011) vidi rešitev v prihodnjih majhnih vaških skupnostih.

Svetovni voditelji naj bi razumeli osnovne človeške stiske in bi kaj ukrenili, da nas ne bi bilo strah pred umiranjem človeškega v sebi. Mladi Marx je v Kritiki nacionalne ekonomije dejal »To, da je človekovo fizično in duhovno življenje povezano z naravo, nima drugega smisla, kot da je narava povezana s samo seboj«. (Marx-Engels (1969), Izbrana dela I, str. 308). Človek torej dela po meri vsake vrste in to po njeni notranji meri. Ravno obratno pa je narcisoidno in nekrofilno odtujeno stališče nacionalne ekonomije. Marsikdo še danes ne razume, da je vprašanje človečnosti radikalno in ne zgolj kompromisno diplomatsko vprašanje. Podnebne spremembe so vaja iz ponižnosti sicer pa velja po psalmu Am 6, 1.a 4-7 »Gorje Vam lahkomiselni na Sionu, breskrbneži na samarijanski gori.« 

Faustovska kupčija je izdaja človeških interesov kapitalu. Kapitalu ni treba zlorabljati nasilja, dokler 'prijateljujemo' z Mefistom. Odtod izhaja vprašanje, ali ni Faust v presežni razsežnosti kaj drugega Je Faust tisti, ki ve, da je modrost ljubezni do ljudi pomembnejša kot vsa akademska oz.  farizejska učenost tega sveta ali pa je le eksponent Foucaultove teze, da že postavitev  funkcionarjev  v pozicijo moči vključuje njihovo prepričanje, da se že pravil no odločajo o človeških in tehnoloških zadevah. To slednje vodi k 'prodaji svoje duše hudiču' oz. k paktu z njim. Očitno se je demokratična politična kultura v svetu znižala celo v državah (ZDA, VB, Francija), ki smo jih imeli ob osamosvojitvi Slovenije za zgled. Stalno je treba imeti pred očmi ugotovitve  Hannah Arendtove iz Izvorov totalitarizma (orig. 1951, slov. prev. 2003), Rushdijevih Satanovih stihov (orig. 1988, slov. prev. 2005) in Hadjadjeve (2012) Vere demonov. Hudič verjame v vse strategije ločevanja, razdvajanja in pogojne strategije integracije med ljudmi razen v Evangelij.    

Patočka razlikuje med sukcesivnim in drugim časom. Mit nas ujame v preteklost, usodnost. Vera v večnost sprememb. Vera je odrešenje, osvoboditev človeka od njega samega (Patočka, 2015). Nobena odločitev ni dokončna in nepop ravljiva. To pomeni, da je zmotljiv človek tudi popravljiv. Večno trajanje ne pomeni niti vstajenja niti podaljševanja ad infini tuum. Janezov evangelij – če zrno umre, rodi obilen sad. Zakaj je skrb za dušo vodilni motiv zgodovine? Zaradi svojega temelja v brezdanji globini duše je krščanstvo doslej največji in nepresežni in najbolj domišljen razmah, ki je človeka usposobil za boj proti nazadnjaštvu (Patočka, 1997, 130). Je nepresežno ozaveščanje krščan stva, ki se v celoti razlasti, deinstitucionalizira, kar pomeni po koncu katolicizma. Razcvet ekonomije profita izhaja iz predpostavke, da človeka ne pogojujejo potrebe, ampak želje, ki so neomejene, zlahka vzbudljive. Zakonitosti trga so nedoumljive. Razsvetljenstvo priviligira matematiko, števila, statistiko. Si to, kar zavračaš (ker te določa). Dejstvo, da se dogodek pripeti, retrogradno ustvari njegovo nujnost. 

Zvezdana Bakovič (2019) v stilu izgubljenih kraljestev Shakespearjevih dram piše o aktualnih svetovnih dogajanjih. Odpira veliko provokativnih vprašanj, ki so izziv za tiste, ki smo kot umski proletariat o njih pripravljeni razmišljati in so (di)stresna za tiste, ki samo čakajo na razplet dogodkov. Zaradi tekmovalnosti občutimo promocijsko nevrozo. Ker jih je preveč, ne pridejo v miselno obdelavo in v zavestno osebno transformacijo.  

Od začetka razsvetljenstva dalje je bila vrednota delovanje posameznika v javnosti. Ker pa je javno vse, kar je medijsko posredovano, bi morali postati bolj pozorni na to, kar je za javno demokracijo dobro in selektivni do tega, kar sicer deluje, a je dolgoročno škodljivo. Shakespearjevi kralji dokazujejo, da je oblast večja strast kot spolnost. To dokazujejo že prej antični vladarji, ki delujejo kot Kreon v tragediji Antigona in se po črki zakona državnega prava ne premaknejo iz cone svoje pravoverne odločnosti. Simptomatično za naš čas je, da četudi pride do spremembe prvotne odločitve, je za nekatere že prepozna.  Kreon s tem uniči tudi svojo družino in ljubezensko zvezo med Antigono in njegovim sinom. Četudi ZDA naknadno sprejmejo pariški sporazum o boju proti podnebnim spremembam, bo to za nekatere že prepozno, ker narava deluje na osnovi povratnih zank, na katere predsednik Trump posledično nima časa misliti. Celo nekateri državni voditelji so premalo ekološko pismeni.      

Analiza dogodkov pokaže, da nam primanjkuje kritične, etične in ekološke pismenosti. Na pomanjkanje premišljenih analiz svetovnih problemov pri sprejemanju odločitev za njihovo reševanje in razraščanje korupcije opozarja celo papež Frančišek. Simptomatično je, kako se ljudje z lahkoto odpovedujejo uporabi neokorteksa in to kljub temu, da jim kognitivna znanost zagotavljajo, da možgani z veseljem rešujejo probleme pod pogojem, da jih z njimi zaposlimo. Očitno je še najlaže ostati v coni užitkov potrošniških dobrin, kar je epikurejski hedonizem na sodoben način.  Gibanje svetovni etos skuša izpolniti vrzel v razlikovanju dobrega in zla za vse, ni pa dovolj za orientacijo vsakega posameznika.
   
Ko se kot v filmu Atlas oblakov fiktivno premaknemo v drug čas in prostor, ugotovimo, da imajo  ljudje drugih generacij podobne probleme. Če ne moremo preseči svojih osnovnih slabosti, se spreminjamo le navzven s kostumi, oblačili, kar opisuje Caroline Myss (2014) kot nov fašionistični - modni arhetip.  Moda se je spreminjala  že v antiki, danes pa je to tako izrazito, da gre celo za arhetip. Stare vzorce je težko presegati. To so vedeli že stari modreci. Tako je tudi v človeških ciklusih reinkarnacije budistične religije ali  grehov, ki se ponavljajo v sedmih rodovih Nove zaveze. Psihoanaliza pozna prisilno ponavljanje (nem. Wiederholungszwang, fr. déjà vu).

Baković (2019) se verjetno nehote poslužuje modela učenja po britanski pedagoginji Bernice McCarthyjevi, ki poteka v zaporedju odgovarjanja na vprašalnice 1. kaj, 2. zakaj, 3. kako in 4. kaj če (ang. as if, nem. als ob). Odgovori na 2. in 3. vprašanje so naključni. Po 4. vprašalnici potekajo avtoričina inovativna, domišljijska vprašanja 1. kaj če bi Julija vzela življenje v svoje roke namesto da ob Romeu napravi samomor, 2. Kaj če se Indija in Kitajska ne bi vrgli v razvoj, 3. kaj če Pham ne bi vstopila v kontejner, 4. kaj če bila Julija Rominja in 5. kaj če bi bil Shakespeare Kitajec. Morda bi dobili novo izdajo Aristofanovih Oblačic, ki 'razgaljajo' (?) Sokrata kot sofista, zagledali bi današnje politike v Dantejevem Peklu, dobili bi nove protagoniste v Rotterdamskijevem eseju Hvalnica norosti. Z novimi potnimi listi pa bi po Brexitu, ki je zaenkrat še nedokončana zgodba, prišli v prihodnosti 'daleč od ponorelega sveta' (to je tudi naslov Hardyjevega romana). Napačno bi bilo, če bi bil to samo drugače ponorelo izkoreninjen svet. Ne zavedamo se, da lahko izbiramo tudi med kvantiteto in kvaliteto prihodnjega časa.  Prvega označuje bodočnost v smislu še več istega, drugega pa prihodnost v smislu nemškega izraza Zukunft in francoskega avenir, ki se nanašata na novo prihajajoče. Šele ta drugi čas dosega latinski ideal gens una sumus – smo en rod po skupinskem občutku (sensus communis). Ta vključuje »način, da se spet ustvari življenje« (Baković, 2019) V vsakem primeru živimo v svetu. Vprašanje pa je, ali je ta svet odtujen, onesnažen, neprijazen, ali pa sonaraven, human, solidaren, dostojanstven, duhovno bogat. Slednjega zagovarjajo tisti, ki vidijo prihodnost kakovostnega preživetja človeštva v majhnih samooskrbno organiziranih skupnostih.  Nekateri se strinjajo, da je prihodnost preživetja človeštva v majhnih samooskrbno organiziranih skupnostih.   

8.Zaključki

Duhovnost je še skrivnost, ki se počasi razodeva. S tem zapisom sem želel vsaj delno odpraviti vrzel v spoznavanju duhovnosti. Zanimivo je, da le malo kristjanov pozna Svetega duha in se zateka k njemu po pomoč z molitvijo. Do določene meje sem razmišljanje sklenil, od tod dalje je zadeva stvar osebnega izkustva vsakega posameznika. 

Krščanska duhovnost terja žrtve in požrtvovalnost zaradi poguma ne le pri zavzemanju za 'pravičnost', ampak tudi pri odpovedovanju zlu pri iskanju resnice. Za vse čase velja, da je žetev velika, a žanjcev je malo. Zato bo šele Gospod dokončno ločil zrno od plevela.    

Tako kot je Hannah Arendt iskala zasnove za politično filozofijo, jo lahko tudi mi pri Kierke gaardu in Jaspersu. Vsekakor bi bila to politika možnega. Iskanje skupnih potenc v individualni eksistenci.  Kaj naj bi to skupno dobro bilo? Gre za idejo pravičnosti, idealne države, brezdržavnosti komuni(tari)zma. Kierkegaardu gre za ustvarjalno, anticipacijsko ponavljanje, ki je usmerjeno v prihodnost. Politika možnega izhaja iz nemožnega po Caputovi radikalni hermenevtiki. Generacija '68 se je tudi zavzemala za hotenje nemogočega. 

Politika naj bi vedela, da človekovi osebnosti ni mogoče zagotoviti vnanje varnosti, ki ni mogoča drugače kot totalni nadzor nad njim. Dopuščanje posamičnikove krhkosti in ranljivosti je najgloblje samozavedanje, da si ne sme škodovati, ker je svet skrivnosten in nevaren. Jaspers izpostavlja eksistencialne fenomene samote, tveganja in ljubečega boja v neizprosnem odkrivanju lastnih napak. Ta samokritika je v bistvu glas vesti, tenkočutnosti.   Gre za neukinljivo tragičnost v končnosti. Branje šifer je potrebno ker so šifre znamenja absolutnega.  

Endizem je nadaljevanje represivna civilizacije (Marcusejev izraz) kot družbe strahu. Paradoksalno je to družba smrti, ki ne mara smrti. Zanjo je značilen paradoks urgenca, da moramo nekaj storiti za rešitev ali da ne bomo napravili zgrešenega koraka, ki smo ga že. 

Vsak dan, ko imajo Uršulinke premišljevanje Božje besede v tej kapeli, za določen čas  Jezu su izročajo vse, kar je v njih pepel ali strup, vse misli, občutke, spomine, besede, ki prinaša jo smrt. Prosijo ga, naj to iz njih izmije s svojo predragoceno krvjo in naj mi da živo vodo Svetega Duha, naj jim da svoje misli, občutja, spomine in besede, saj je po krstu on naša Glava, kot nas uči sv. Pavel v Pismu Efežanom. Oče namreč hoče »v Kristusu kot glavi osrediniti vse, kar je v nebesih in kar je na zemlji.« (Prim. Ef 1,10).

Politiko realnega konca lahko spremenimo le s politiko sveta življenja, ljubezni in resnice. Svet življenja terja od posamičnika »ponižnost« in »hvaležnost«. Tudi frustracijo asocialne neenakosti lahko preseže  samo 'neskončno zadolževanje za ljubezen' (Kierkegaard). Uresni čevanje dejanj ljubezni, kjer so posamičniki pripravljeni na tveganje, žrtve in odpovedovanja 'estetskim oz. hedonskim strastem' pomeni rast upanja za nastajanje 'empatične civilizacije' (Rifkin, 2009). Ob poplavi utopičnih in apokaliptičnih idej je izrednega pomena, da eden najbolj priznanih mislecev današnjega časa Jeremy Rifkin (2009) časa rešitev za krizo, v katero se potaplja človeštvo išče v nečem tako preprostem, prijetnem in vsakomur dosegljivem čustvu empatije. Razlaga,  kako lahko prek empatičnega razmišljanja svet povežemo v koherentno celoto. 

Pri Virnu (Virno, 2015) hkrati z dejavnostjo sami sebe tudi opazujemo. To sta dve razločljivo povezani razsežnosti. Že videno je prav spominjanje pomeni apatijo. Če je konec le dovrševanje že začetega in procesiranega, potem gre za procesno definicijo, ki navidez izčrpa potencialno. Tako bi skorajšnja katastrofa dokončala človeško evolucijo tudi v njeni potencialnosti. Zgodovinski čas po Virnu (2019) izhaja prav iz razlike med enim in drugim. Že videno se zgodi v tej napačni percepciji zgodene potencialnosti. Pogoj možnosti izkustva je postal že sam predmet izkustva. 

V kapitalizmu se proizvajalna sila – potencial pojavi kot blago. Kapitalist si prisvoji negativno v smislu produktivnosti strukture. Uporabna vrednost človeka je v tem, da je vir vseh vrednosti. Nujno je, da svojo delovno silo prodajamo. To omogoča dialektiko presežne vrednosti. Pri Lacanu gre za presežni užitek. Kapital ustanoviti banko, ki izvaja ropanje. 

Krščanstvo zagotavlja nesmrtnost s pomočjo vere, upanja, ljubezni. Zakaj naj bi se po Hribarju po smrti dogajalo še nekaj več ali manj ali slabšega kot je napovedano v Bibliji. V večnosti ohranim sledove ran in minljivosti. Prezir do zemeljske ga in minljivosti sega od Parmenida do  Nietzscheja.  So Kristusova grozodejstva v Apokalipsi zlovešča? Jahve je bil za Hribarja množični morilec. Če bi bilo po Marxovi teoriji, bi se svet spremenil v delovno taborišče. Nesporno je Bog zato, da pomaga človeku. 
Jaspersova filozofska vera pledira podobno kot Kierkegaardova osebna vera za čistejše demitologizirano oz. demistificirano krščanstvo. Ni pomembno, za katero vrsto, ampak za katero kvaliteto krščanstva gre. Podobno kot je Kierkegaard polemiziral z nadškofom Muenstrom, je Jaspers polemiziral s protestantskim teologom Bultmanom. Politika, ki ji ne gre za kakovost življenja posamičnika, je le zoonpolitikonstvo (Pedičkov izraz) z izvaja njem birokratskega zombijenstva v stilu 'še več istega'.    
V 20. stoletju izstopa arhetip žrtve. Mehanicistična, razsvetljenska paradigma je pokazala svoj grdi podivjan obraz. Spreminja se zaradi mehanskih posegov subjekta, ki deluje na opazovani objekt od zunaj ne glede na njegove posebne značilnosti, v holistični pa so spremembe odvisne od posebnega pogleda in stališča opazovalca in opazovanca.  V 20. stoletju nas je totalitarizem z monopolno ideologijo oropal človeškosti do te mere, da se soočamo z eksistencialnim vprašanjem, kaj človeškega nam še preostaja? To je ravno »priča« oz.  »biti-priča« kot pogoj kakršnega koli načina govora in izrekanja.

V 21. stoletju človek ob koncu dela doživlja tudi konec industrijskega obdobja in se sooča z morebitnim  koncem svoje človeške vrste. Morda je empatična civilizacija (Rifkin, 2007). edina alternativa za preživetje vrste. Milić (2018) nam pokaže, kako so Kierkegaard, Heidegger in Jaspers odkrivali eksistencialne razsežnosti človeka v krizi njegovega sveta, ki mu grozi izguba sveta. Vprašanje je, ali v njej najdejo most med posamičnikom in skupnostjo (lat. communitas) ali pa gradimo zidove. Načini medsebojne odtujenosti se pokažejo na eksistencialni ravni.  

Do česa se prebija Jaspersova tu-bit prek antinomij, s katerimi se sooča? V mejnih situacijah zasije zavest o absolutnem. Vendar Jaspers s filozofsko vero ne doseže več kot Kierkegaard s krščansko. Gre v zadnjem trenutku za oprostitev od Abrahamove žrtve sina Izaka. V tem je svetost iz skrivnosti nedešifriranega absoluta podarjenega življenja.  Za Kierkegaarda bi bila humana politika, če bi se po njej vprašal, izvirna ponovitev prvotnega zgodovinskega dogod ka. Gre za božje dovoljenje, da se človek razmnožuje in naseli zemljo. Biti kot sedaj in tu biti v svetu pomeni eo ipso pripadati svetu v smislu participacije vseh na odgovornih odločitvah za njegovo rezistenco in persistenco. To danes imenujemo trajnostni razvoj. Eksistencialni misleci se ne postavljajo v Platonovo vlogo filozofa—kralja in ne nadomeš čajo z razumnimi predlogi obstoječih kratkovidnih političnih odločitev. Boljše je, da politik v boju za eksistencialno situacijo iz eksistenčne izgubi anticipacijo občega v smislu totalitarne prisile pojma (biti in misliti je isto), kot da izgubi sebe in svet.  

Biti ali ne-biti, to je ob vojnih grozotah ključno hamletovsko vprašanje. Človek je kot izjemno bitje v svetu na način so-navzočnosti, na način nemega in glasnega pričevanja, pripovedovanja zgodb, prenašanja sporočila o (ne)znosnem trpljenju na prihodnje rodove. Brez tega ne bi vedeli, kako faktičnost razumemo po človeško in kako se človeškost reducira na dejstva golega obstoja. Politika naj bi vzdrževala razprtost med gravitacijo in milostjo, med obupava nji in upanju proti upanju. Odprtosti človekove eksistence ustreza odprta, integrativna politika. Današnji politični revanšizem s povračilnimi ukrepi 'zoba za zob' ni v skladu z osnutji tu-biti.  Pomeni 'še več iste' oboroževalne tekme v bodočnosti, več zadolževanja, revščine, gorja oz. tega, kar prikazuje prvi stolpec preglednice 2. Zaradi humane politike preživetja pa bi bilo treba uresničevati drugi stolpec.    

Poznamo več vrst revščine. Najbolj se zavedamo telesne oz. gmotne revščine, najmanj pa duhovne. Zanjo je značilno pomanjkanje znanja, neizobraženost, neodgovorno odločanje, kriza vrednot, vere in moralna kriza. K duševni revščini spada čustvena otopelost, k medčloveški pomanjkanje socialne mreže, družine,socialni pa zaostajanje za duševnimi možnostmi, k razvojnimi zaostajanje za osebnimi zmožnostmi (Jamnik, 2018, str. 168)

Tema duhovnosti je nedokončana, ker »duh veje, kjer hoče« (Spiteris, Nigg, 2000) tja, kamor veter mojo pesem nosi (Stanko Avsenik), kar pomeni, da se nova izkustva sproti vpisujejo v strukturo sveta in svetega. Do določene meje smo zbrali dosedanja izkustva, ki so sicer odprta v neskončne razsežnosti vesolja. Škoda je, da nimamo scientia universalis v ecclesia universalis, morda pa se temu cilju vedenja vseh za vse približujemo z zmagi 'božje države' (Avguštin). V času improvizacije je potrebno poglabljanje globalnega v smeri kozmopolitskega.      

Pri vsaki duhovnosti gre za odnos imanence s transcendenco, pri krščanski duhovnosti pa gre še za molitve in pogovor z Bogom kakor tudi slavljenje Boga s petjem. 

V l. 2019 ostanimo povezani v miru. Upoštevajmo pa tudi Cankarjev napotek: če te globine duha kličejo, se spusti vanje brez obotavljanja. So prehodne oblike prehodov med posvetnim in Svetim duhom, zato ni mogoče dokončno ločiti enega od drugega, zrna od plev. Ob koncu časov se bo pokazalo, kje kdo stoji ali pade. Individualna osebnost pa uveljavlja svojo duhovnost v spominjanju in ponavljanju dogodkov trenutkov lepega, dobrega in resničnega.   

Pogosto govorimo o razliki med čistimi in nečistimi duhovi. Prvi so povezani z dobro, čisto vestjo, drugi pa s slabo, nečisto vestjo. Do dobre vesti pridemo s samospraševanjem, (eksamni po Lojolskem), kesanjem, pokoro in odpuščanjem. Očiščujemo se od velikih in majhnih grehov. Slaba vest živi od prilastitve sveta, nemorala pa od zapustitve resnice (Hamvas, 2010).

Empatija (nlat. empathia, iz gr. empátheia, strast) kot krščanski in posvetni fenomen, je sposobnost posameznika postaviti se na mesto drugega. Tako zazna in razume, oz. da se vživi v občutja in razmišljanja druge osebe, vendar se z njo ne poistoveti, za razliko od občutij simpatije in sočutja do drugega. Z empatijo so se v 19. In 20. stoletju ukvarjale temeljne filozofske usmeritve in filozofi : fenomenologija (E. Husserl, M. Scheler, M. Merleau-Ponty, J.-P. Sartre ...), psihoanaliza (S. Freud, M. Klein, E. Stein, W. R. Bion …), analitična filozofi ja (denimo, v navezavi na fi lozofi jo jezika N. Chomsky-ja), v zadnjih desetletjih, zlasti od 90. let 20. stoletja naprej, pa se tej tematiki vse bolj posveča tudi kognitivna (nevro)znanost. Slednje je precej povezano z naraščanjem avtizma, ki ga zaznamuje ravno odsotnost empatije. Soustvarjanje vključuje duh empatije. 

Naj nas nobena beseda ne razdvoji. Gržan je opazil, da zaradi ločitve duhov še vedno nismo dosegli narodne sprave.  Papež Frančišek (2018) piše o poslanstvu in posvetni duhovnosti. Prav tako da je vzgoja kot obrt boljša od policijske, ki omejuje, predpisuje, kontrolira. Obrtna vzgoja pa le spremlja in sooblikuje to, kar si gojenec sam želi. Kaj je vzvišeno, kar naj se izravna. Gojiti notranje uboštvo neodvisnosti. Med nami v Sloveniji je Fatimska Marija. Nedavno smo praznovali veseli slovenski dan kulture, teden italijanske kulture in imamo razstavo zlato kitajskih cesarjev. Če vse to zanemarimo že sledimo tehnološki nevtralizaciji religioznega, ki je v bistvu nihilizacija. Ker je Bog komik, 'je krščanstvo humor' (Kierkegaard). Cinizem je znak ravnodušnosti (apathy, indifference). Pseudo-duhov nost pomeni vrnitev k šibki veri, če sploh h kakšni. Sami moramo poiskati lastno pot k prihajajočemu Bogu. 

Gržan (2017) meni, da civilizacija, ki se zapira in ograjuje, propada. Hudobec nam rad laska, sprva vse ponuja, potem pa vse vzame. Najraje ima, da se s tem sprijaznimo, ker nas tako najlaže premika. To, kar izsiljujemo ali dobimo izsiljeno ni duhovno. Gre za poslanstvo služenja in služenje poslanstvu. 

Gržan (2016, 2017) gradi na upanju,  da četrta industrijska revolucija, učinki robotike, znanstvenih in tehnoloških inovacij ne bodo vodili v uničenje človeške osebe, ker je ne smejo nadomestiti s strojem brez duše. Frančišek se v sporočilu pridružuje ugotovitvi, da tako imenovano četrto industrijsko revolucijo neizogibno spremlja drastično zmanjševanje števila delovnih mest. Tehnologiziranje v gospodarski proizvodnji je povzročilo obsežne spremembe na področju dela. Zmanjšale so se možnosti za dobro in dostojno zaposlitev, kar s slabšo socialno zavarovanostjo vodi do rasti neenakosti in revščine v vedno več državah. Tako se jasno kaže potreba po novih podjetniških modelih, ki bi bili zmožni uporabljati napredne tehnologije tako, da bi vsem omogočili dostojno delo, da bi podpirali in utrjevali socialne pravice ter da bi zaščitili okolje.

Papež Frančišek opozarja, da mora človek voditi tehnološki razvoj in ne obratno. Tehnični dejavniki četrte industrijske revolucije prav tako ne smejo voditi v preobrazbo našega planeta v prazen vrt, namenjen zabavi posameznih izbrancev. Sedanji trenutek omogoča dragoceno priložnost za usmerjanje in upravljanje tekočih procesov gradnje družbe, ki je vključujoča, ki temelji na spoštovanju do človekovega dostojanstva, strpnosti, sočutju in usmiljenju. Papež Frančišek nas spomni, da je podjetniška dejavnost "žlahten poklic, usmerjen v bogatenje in izboljšanje sveta za vse" (Laudato si'). Kot taka ima odgovornost pomagati in preseči zapleteno družbeno in okoljsko krizo ter se bojevati z revščino. To bo omogočilo izboljšanje slabih življenjskih razmer milijonov ljudi ter zmanjšanje družbenih razlik, ki so izvor številnih krivic in ki razjedajo temeljne družbene vrednote, med katerimi so enakost, pravičnost, solidarnost. V tem smislu lahko Svetovni gospodarski forum s sredstvi dialoga postane izhodišče za zaščito in varstvo stvarstva ter za dosego napredka, ki je "bolj zdrav, bolj človeški, bolj socialen in celovitejši" (Laudato si').

Prav zanimivo: medtem ko se socialistični in komunistični voditelji (pomislimo samo na Kitajsko, pa tudi na evropske v socializem namaskirane transvestite) udinjajo kapitalu, se papež bojuje za pridobitve francoske revolucije, ki so v temelju evangelijska načela sobivanja. Njegovo prizadevanje je v očitnem nasprotju z "naklepi nore Oligarhije, ki ima od leta 1945 središče v anglo-ameriškem političnem prostoru. Deluje tako, da bi iz ljudi izvlekla čim več," razlaga Frederick William Engdahl, ameriško-nemški neodvisni raziskovalec geostrateških gospodarskih vprašanj, ki mu zaradi njegovih analitično domišljenih predvidevanj pravijo kar prerok. Engdahl je med drugim raziskoval tudi, kakšne načrte ima ekonomizem z odvečneži, ki nimajo zanj nobene tržne vrednosti. Ugotovil je prefinjeno domišljene načine iztrebljanja presežka prebivalstva – to naj bi zmanjšali pod milijardo, ne zato, ker bi bilo na tem svetu premalo prostora za življenje, pač pa zato, ker ekonomizem vidi v njih obremenjujoče, težko obvladljive nepotrebneže. Eden od načinov redčenja, ki ga predstavlja Frederick W. Engdahl, so gensko spremenjeni organizmi: "Dokazov o škodljivosti gensko spremenjenih organizmov, ki povzročajo tumorje, poškodu jejo celice človeških zarodkov, je danes ogromno." Njegova ugotovitev ne preseneča – saj to vsi vemo. Le sprenevedamo se – drug pred drugim "blefiramo", kakor da tega nismo uvideli. Nas bodo z vojnami in evtanazijami razredčili, ker smo pregosto naseljeni. 

Veliko ljudi misli, da so vlade preveč birokratske, nesposobne in lene, da bi dosegle kaj pomembnejšega za dejansko zaščito prebivalstva. Vendar zgodovina kaže, da so močna ozadja (danes to še posebej velja za edninsko obliko: da je močno Ozadje Globalnega imperija) vedno znova uporabile prav vlade, da so izvajale democid. Izraz democid je skoval ameriški politolog Rudolph Joseph Rummel (1932–2014) in označuje umor katere koli osebe ali oseb, ki ga stori vlada, vključno z genocidom, politicidom in množičnim umorom. Po domače rečeno: gre za prefinjeno odstranjevanje odvečnežev iz družbe. 

V 20. stoletju so vlade uporabile svojo moč za umor približno 262 milijonov ljudi – približno šestkrat več, kot jih je umrlo v vseh vojnah tega stoletja skupaj! V to število pa ni uvrščeno tisto postopno psihično → fizično ubijanje (z narekovaji ali brez njih: "ubijanje" → ubijanje) številnih, ki poteka vsakodnevno (tudi v Sloveniji), ko morimo (psihično → fizično) ljudi s kratenjem ali z odvzemom temeljnih človekovih pravic in dostojanstva. To prakticirajo vlade po politiki ekonomizma, ko z zakoni (v nasprotju s podpisano deklaracijo o človekovih pravicah) vzdržujejo večino v nenehni izjemno stresni negotovosti preživetja. 

Jezus nas vabi, naj odrinemo na globoko, spodbuja nas, naj podelimo tveganje, naj pustimo svoje egoizme ter mu sledimo; naj pustimo strahove, ki ne prihajajo od Boga, ki nas paralizi rajo in upočasnjujejo nujo, da bi bili graditelji miru, pospeševalci življenja.
 
Odgovor na vprašanje, kako opredeliti sam religijski koncept duha v krščanstvu ni problem, ker vera v Boga Očeta pomeni tudi vero v Jezusa in v Svetega duha. Molitev k Sveti trojici je tudi molitev k Svetemu duhu, čeprav jo sestavljajo za vsako instanco posebne molitve.    

Iščite najprej nebeško kraljestvo, vse drugo vam bo navrženo (Lk 12, 22-34). Ko se ozremo naj prej navzgor po božjo pomoč, in ne pa gledamo to, kar nas moti, zaupamo v Boga. Pater Marko Ivan Rupnik (2018) je v skupini enajstih izbranih teologov napisal knjigo o smeri Cerkve s papežem Frančiškom – vsak z lastnim teološkim poudarkom. P. Rupnik v svojem delu opisuje papeževo smer na področju duhovne teologije. Gre za duhovno teologijo, ki je izraz prenove cerkvenega življenja, kakor jo je začrtal papež Frančišek, da bi »zmogli epohalni prehod, v katerem se nahajamo.« Poseben poudarek je namenjen ponovnemu ovrednotenju občestvenosti, saj Bog človeški rod kliče k »bivanju po Duhu«, to pa je občestveno bivanje oziroma bivanje v odnosih. Duhovno življenje je v svojem bistvu večplastna stvarnost, saj se v gestah, besedah in čutenju tistega, ki živi duhovno, vedno razkriva neka globlja navzočnost, pomen, ki se ne ustavi na površju. Prav zato, ker duhovno bivanje pomeni, da živimo v drugem, v Kristusu, in da Kristus živi v nas, nobena stvar ni enoplastna: vse dopušča, da zaslutimo še en obraz, slišimo še en glas, zaznamo dejanje še nekoga drugega.«

Tamara Laris ugotavlja: družine, zakoni in partnerske zveze danes bolj kot kdajkoli prej razpadajo kot po tekočem traku. Celo najstrastnejše romance se na koncu izpojejo kot muhe enodnevnice. Romance so pogorišče idealnih zvez. Duhovno partnerstvo je možno prav zato, ker ima vsak spol drugačno duhovnost. Zukav (2011), ameriški duhovni učitelj, odgovarja na to vprašanje z lastnim primerom. Pristno duhovno partnerstvo je danes še bolj ogroženo kot nekdaj, ker posamezniki iščejo nekakšne psevdo poti. Lastniki korporacij ga ne potrebujejo. Medsebojni dialog zaradi zahtevnosti pogosto odpoveduje, čeprav je nujno potreben. Ne poznamo dovolj dobro suženjelastniškega sistema, ki nastane tako, da nam navidez dovoljuje vse, razen lastne človečnosti. V neoliberalizmu naj bi prav tako kot meje ekonomske rasti prestopali tudi meje osebne rasti.  

Kot v politiki, se tudi v privatnem partnerstvu pokaže, da stare povezave razpadajo, novih bolj kvalitetnih pa ni. Marx je pisal o tem, da proizvodne sile prerastejo proizvodne odnose. Treba jim je poiskati širše okvire, da bo dovolj prostora za nadaljnji razvoj. Čutimo, da nas le-ti utesnjujejo in omejujejo, večina med nami pa še ne pozna alternative stari zvezi dveh ljudi.

Gary Zukav (2011) pravi: Po utrujajočih letih konfliktov in boja za premoč v intimnem razmerju s partnerko Lindo Francis sta nepričakovano odkrila pojem duhovnega partnerstva, ki ju je nepopisno izpolnil in osrečil. Ravno ta vikend praznujeta večna zaljubljenca visok jubilej nadvse uspešne intimne zveze, ki ga bosta zagotovo obeležila na primeren način.

Pojem duhovnega partnerstva sveže in neobremenjeno, pa velja opozoriti, da morata biti partnerja v takšni zvezi zreli in odgovorni osebnosti. Poleg tega se morata ves čas zavedati, da sta skupaj (če je temu tako) predvsem zato, da si pomagata na duhovni poti in skupaj premagujeta prestrašene dele osebnosti, ki se pogosto kažejo kot številni negativni občutki in čustva: strah, žalost, depresija, ljubosumje, posesivnost, nasilje, samovšečnost... 

Prav slednja naloga se po mojem mnenju nahaja v ospredju duhovne zveze dveh ljudi (hetero seksualne ali homoseksualne), kar pa še ne pomeni, da je spolnost potisnjena na obrobje razmerja. Radosti spolnega življenja se tako le transformirajo z biološke ravni (živalska plat) in emocionalne (človeški seks) v duhovno ali božansko sfero, kar je dragocena značilnost samouresničenih ljubimcev.

Pogosta napaka v intimnih odnosih je, da tako žene kot možje skušajo v zakonski zvezi (ali celo že pred njo) po primarnemu vzgibu spreminjati svojo ženo ali moža po lastnem modelu-kalupu. To jalovo početje pa z vidika duhovnega partnerstva ni priporočljivo. Spreminjanje moža po modelu žene in žene po modelu moža prizadeti partner občuti kot manipulacije, ki v njem vzbujajo odpor in kljubovanje. S tem poglabljata krizo zaupanja in utrjujeta prepričanje, da eden za drugega nista primerna. Dejansko pa ni primerno takšno nadaljevanje prisilne vzgoje iz otroštva, ki vodi v agresivno, čustveno oz. psihosocialno izsiljevanje v odrasli dobi. Šele tedaj, ko se mož in žena sprejmeta takšna kot sta brez zahteve, da bi se spremenila, se počutita ljubljena in sprejetega. Šele tedaj se lahko odpreta osebni preobrazbi ko se zanjo sama odločita. Takšno vzgojo imenuje papež Frančišek (2018) spremljanje drug drugega.   

Lorda (2018) odgovarja na vprašanje, kako biti pristen kristjan v družini, na delovnem mestu, pri študiju. Nekako izmuzljivo pa je vprašanje krščanstva v politiki, ekonomiji.  
Gandi (1925) je definiral nove grehe, ki bi jih podpisal že Kierkegaard: politika brez načel, bogastvo brez dela, užitek brez vesti, znanje brez značajnosti (značilni Unbildung), trgovina brez morale, vera brez žrtvovanja.    
Danes premalo govorimo o kesanju kot odločilni prvine osebnostne rasti. Kesanje je pogoj odpuščanja. Kesanje in sram nastajata zaradi naše slabe vesti. (Kobusch, 2019, 203-217). Imamo različno razvito vest od tankovestnosti do 'kosmate vesti'. To je tudi razlog za različen odnos do duhovne rasti. Nekateri so prepričani, da je ne potrebujejo. Vendar pa današnje krize kličejo po tankovestnosti zlasti do naravnega okolja. morda bi govorili o naravnem temelju nadnaravnega, saj Jezus pogosto daje primerjave iz poljedelstva.       

Vaje duhovnega dihanja pomenijo, da vdihavam Boga in izdihavam grehe, nečistost, vdihavam čistost, vdihavam zdravje, izdihavam bolezen itd. Pri izdihu se zahvalim, da mi je Bog odpustil grehe in da še nadalje ohranjam občestvo z njim glede na prvo Janezovo pismo Hebrejcem 10,1-25. Odpuščanje zajema kesanje s spreobrnjenjem. Pri vdihu predam nadzor nad svojim življenjem Jezusu in mu dovolim, da me napolni s svetim duhom. Verujem, da me sedaj napolnjuje z močjo in me vodi po zapovedi - Pismo Efežanom 5, 18 in obljubi iz Prvega Janezovega pisma 5,14,15. 
 
Molitve so prosilne, zahvaljevalne, molitve duhovnega boja – odpovedujem se vsem zvijačam zlega duha in svoje težnje v Jezusovo pristojnost. 
  
Kristjani vemo za božje usmiljenje in uslišanje. Poznamo več oblik molitev, ki se stekajo na 'formulo TIP – trkajte, iščite, prosite'. Kljub temu nekateri dvomijo, da Bog odgovarja na njihove molitve. Bog ni slaboslišen in odgovarja. Preverimo pa, ali smo čistega duha in ali celostno molimo.  »Glejte, Gospodova roka ni prekratka, da bi ne mogel odrešiti, in njegovo uho ni gluho, da bi ne mogel slišati. Pač pa so vaše krivde postale pregrade med vami in vašim Bogom, vaši grehi so zagrnili njegovo obličje pred vami, da ne sliši.« Spreobrniti se je treba od resnice ki služi nam k Resnici, ki ji služimo mi (Maritain). Omesti je treba pojmovne pajčevine, da smo sposobni slediti Svetemu Duhu. Bog je skrivnost. Zato judovska modrost uči: »Če bi Boga poznal, bi bil jaz on.« 

Papež Frančišek je 21. 10. 2018 začel opoldanski nagovor z okna apostolske palače na Trgu sv. Petra 29. misijonsko nedeljo. prebral naslednji evangeljski odlomek (prim. Mr 10, 35-45), ki opisuje Jezusa, ki še enkrat in z veliko potrpežljivostjo skuša »popraviti« svoje učence, ko jih spreobrača iz miselnosti sveta v Božjo miselnost.«   

Priložnost za to sta mu dala brata Jakob in Janez, dva izmed prvih, ki jih je Jezus srečal in jih poklical naj hodijo za njim. Veliko poti sta že napravila z njim ter pripadata skupini 12ih apostolov. Zato sta se, medtem ko so na poti proti Jeruzalemu, kjer naj bi, kakor učenci z nemirom pričakujejo, končno ustanovil Božje kraljestvo, brata opogumila in na učitelja naslovila svojo prošnjo. Približala sta se mu: »Daj nama, da bova sedela v tvoji slavi, eden na tvoji desnici in eden na tvoji levici.« (v. 37). Jezus ve, da Jakoba in Janeza poživlja veliko navdušenje do njega in za zadevo kraljestva, ve pa tudi, da so njuna pričakovanja in njuna gorečnost okužena s posvetnim duhom, z duhom sveta. Zato je odgovoril: »Ne vesta, kaj prosita« (v. 38). Medtem ko sta ona dva govorila o »prestolih slave«, na katerih sedeti ob Kristusu Kralju, Jezus govori o kelihu, ki ga je potrebno piti, ter o krstu, ki ga je potrebno prijeti, torej o svojem trpljenju in smrti. Jezus jima v naprej napove, da bosta njegov kelih pila in prejela njegov krst, kar pomeni, da bosta tudi onadva kakor tudi drugi apostoli, soudeležena pri njegovem križu, ko bo prišla njuna ura. Zato Jezus zaključi: »Sedežev na moji desnici ali na moji levici pa ne dodeljujem jaz, ampak so za tiste, ki jim je pripravlje no« (v. 40). Kot bi rekel, sedaj hodita za menoj ter se učita pot ljubezni »na kateri se izgublja«, za nagrado pa bo poskrbel nebeški Oče. Na poti ljubezni se vedno izgublja, kajti ljubiti pomeni opustiti sebičnost, usmerjenost nase, da bi služili drugim.

Jezus je opazil, da je drugih 10 apostolov v jezi na Jakoba in Janeza razkrilo enako  posvetno miselnost. S tem mu je bilo ponujeno izhodišče za lekcijo, ki velja za kristjane vseh časov, tudi za nas: »Veste, da tisti, ki veljajo za vladarje narodov, gospodujejo nad njimi in da njihovi velikaši izvajajo nad njimi oblast. Med vami pa naj ne bo tako, ampak kdor hoče postati velik med vami, naj bo vaš strežnik, in kdor hoče biti prvi med vami, naj bo vsem služabnik« (v. 42). Učiteljevo sporočilo je jasno. Medtem ko si velikaši sveta gradijo »prestole« za lastno oblast, Bog izbere neudoben prestol, križ, s katerega se kraljuje tako, da se da življenje. »Sin človekov«, pravi Jezus, »ni prišel, da bi mu stregli, ampak da bi stregel in dal svoje življenje v odkupnino za mnoge« (v. 45).

Pot služenja je najučinkovitejše zdravilo proti bolezni iskanja prvih mest, povzpetništva. To okužuje številne človeške kontekste in ne prizanaša kristjanom, Božjemu ljudstvu in tudi cerkveni hierarhiji. Zato kot Kristusovi učenci sprejmimo ta evangelij kot klic k spreobrnje nju, da bomo s pogumom in velikodušnostjo pričevali Cerkev, ki se sklanja k nogam zadnjih, da bi jim z ljubeznijo in preprostostjo služila.

Devica Marija, ki je v polnosti in ponižnosti sprejela Božjo voljo, naj nam pomaga z vese ljem hoditi za Jezusom po poti služenja, torej najodličnejši poti, ki vodi v nebo.

Cyrulnik (2018, 48) strne razmišljanje o veri v posmrtno življenje z moralnim nadzorom tega življenja v tem smislu kot smo to razvijali v tem zapisu. Meditativno si predstavljam(o), da vem(o), kaj je treba storiti, da se bom(o) držal(i) božjih zakonov in služil(i) skupnosti. Z obrednimi vzorci pomirim(o) svoje strahove in dvome. Prakticiram(o)  verske drže kot so odpuščanje, prošnje, molitve, zahvaljevanje, ponižnost, poslušnost, služenje. Tako dobim(o) občutek, da ima moje/naše življenje smisel in da sem svoboden oz. smo svobodni.

Gostečnik (2018) v psihoanalitični relacijski paradigmi predpostavlja, da imata tako religiozni kot nereligiozni človek svoje psihične razloge za vero oz. nevero. Zato je pomembno ugotovi ti, v kakšnega Boga verujoči veruje oz. v kakšnega Boga neverujoči ne veruje. Tudi religiozna oseba namreč ne veruje v Boga v katerega nereligiozna oseba ne veruje ali ne more verjeti. 
Gostečnik še vedno presega Freuda, začetnika psihoanalize, ki je aktualen še danes. Freud je religijo pojmoval kot izraz nevroze, torej kot patologijo, od katere je dobro ozdraveti. In kaj lahko danes psihoanaliza pove o religiji, ko je naredila nekaj korakov naprej od Freuda? Ko Gostečnik (2018) razvija relacijsko družinsko teorijo, odkrije, da je religioznost zapisana v samo človekovo bistvo kot bogopodobnost. Hadjadj (2005) odkriva neobhodnost družine v družine in s tem tudi njenega družinskega duha. 
Freud meni, da je magija blizu umetnosti. Z njo je povezana določena material nost, v njej nastopajo skulpture ali leseni predmeti, obenem pa obstaja tudi poetična materialnost. To pomeni, da pri magiji govorimo naglas natanko predpisane besede, ki jih je treba ponoviti. V nasprotju s tem osebna religijska molitev dopušča, da vsebino prilagajate po svoje. Magija je čisti označevalec, je točno določena, tudi če ne veš, kaj pomeni. Magija je jezik drugega – Grki so uporabljali egipčanske formule, Rimljani grške, mi pa rimljanske formule.

Pozitivno razodetje pomeni, da neposredno izkušamo božjo realnost. Dotlej pa ga še nihče ni videl. Cusanski je sledil Dionizu Areopagitu, po katerem je resnica polnost konkretnega  Complexio contrarium oz. coincidentia oppositorum. Krščanski duh kot seme za drevo življenja dozoreva postopno skozi stoletja in tisočletja. Treba misliti pozitivno razodetveno in ne le razumsko (post)razsvetljensko. Hribar (2018) ima prav, ko trdi da je nihilizem najbolj oddaljen od resnice in s tem od radosti do tega, kar se nam daruje. Raznovrstni niči od svetlega do mračnega ne presegajo uničevalne moči. Mračni nič je od hudiča. Prizadeva nja, da smo kontrolirani s kamerami od vseh strani nam vzbuja slabo vest nezadostnosti in potencialne krivde. pomeni le navidezno varnost s strani opazovalca je dejansko oblika izpostavljenosti. Ne prispeva nujno k temu, da bi kontrolirali sami (npr. po Glasserjevi teoriji samokontrole) sebe in bolj odgovorno izbirali. Lahko bi rekli, da Bog pride k sebi šele skozi izgubo sveta. Na ozadju niča se kot luč na koncu tunela zasveti visio beatifica, božan sko zrenje sicer neuzrljivega. To je cilj potovanja duše že na tem svetu. Eksistencialisti niso samo ateisti. 

Krščanska eksistencialista sta Kierkegaard in Gabriel Marcell.  Sprašujemo se, ali ne ostane smrtniku nič drugega kot počakati na terminalno bolezen, ki ga uniči.  

Ameriški psihiater William Glasser (2005) je izumitelj teorije svobodne izbire. Za vzpostavitev in  ohranitev odnosov prenehamo uporabljati 7 škodljivih ločevalnih navad: grajanje, obtoževa nje, pritoževanje, sitnarjenje, grožnje, kaznovanje, podkupovanje ljudi, ki bi jih radi nadzira li. Ta vedenja nadomestimo s povezovalnimi navadami kot so: skrbnost, zaupanje, posluša nje, podpiranje, prispevanje, sprejemanje, spodbujanje, hrabrenje, spoštovanje in stalno pogovarjanje o tistem s čemer se ne strinjamo. Vemo, da vzorci iz otroštva nenehno butajo na plan. Učinkovit nadzor nad lastnim življenjem si pridobimo le s samokontrolo. Te pa ne dosežemo brez osebnostne rasti. 

Nova duhovna realnost nastaja hkrati s psihosocialno. Skratka medsebojni odnosi imajo tudi duhovni pomen. Iz njihove kakovosti se vidi, ali gre za duh ločevanja ali povezovanja. Hren (2019, 61) pravi, da Slovenija danes dejansko nima duhovnega vodstva. Sam pravi, da čim manj je laži in manipulacj, tem laže posameznik sam intuitivno odkrije, kaj je zanj pravo, za kar je etično odgovoren. V etično družbo 5.0 vstopamo etični državljani.

Transgeneracijske travme so v tem, da so se zapostavljenim staršem počutili preganjene ali zapostavljeni tudi otroci. Bernejevi 'hitreci' pogosto izpadejo kot preganjalci. Na transgeneracijske travme bi bilo treba odgovoriti z 'zdravljenjem korenin'. To je tisto, kar Hren (2019) predvideva kot poglobljen pristop k spravi, a ne poimenuje. Država – nacija naj bi postali že prej, da bi preizkusili svojo državotvornost kot so jo Hrvatje, Srbi, Čehi. Sodeč po Avstrijcih in morda Britancih je verjetno lažje sestopati z bivšega imperialnega statusa kot pa pridobivati državotvornega.    

Morda sedanjih duhovnih voditeljev ne priznavamo, ker so nam preblizu ali pa niso v stilu nekdanjih misijonarjev, prerokov. To pa ne pomeni, da jih ni. Tako sta pokojni Janez Drnov šek in sedanji Borut Pahor že kar opazna. Za približno orientacijo povejmo, da je vernik s poslanstvom ljubeč, hvaležen, radodaren, ponižen, spokorjen, zvest, zaupen, upajoč , pono sen,… Nedavno preminuli slovenski politik Demosa krščanskih demokratov Ivan Oman je bil preprost in duhoven brez velikih in veliko besed. Že s svojo spravljivostjo in plemenitost jo je deloval povezovalno. V tem pogledu nam je ostal svetal zgled.  Oman je naravni aristo krat duha, kakršnih je pri nas le malo.

Vprašanje 'propada ali preživetja civilizacije' se danes še precej bolj zaostruje, kakor sem to pokazal v istoimenski e-knjigi. Zaradi pospešenih zunanjih sprememb bi se morali ljudje hitreje očiščevati od napak in grehov naših prednikov. Iluzija je, da vsi to zmorejo, hočejo ali celo, da to očiščenje pravilno ocenjujejo. Dejstvo je, da so nekatere civilizacije npr. Majev že propadle zaradi 'bruna v lastnem očesu'. Krščanski duh z lastnostmi, ki smo jih opredelili, omogoča dobro preživetje. Vstajenjski človek je sprejet v nebo kot varuh  zakladov zemlje.   

Ne bi smeli pozabiti, da se duhovno razvija v nas počasi, postopno in da je v začetku potrebna disciplina gojenja, dokler nam ne pride v novo navado. Gre za stalno vajo, molitev, budnost razlikovanja, da ne zapademo v skušnjave zamenjav z drugimi duhovnostmi in z zlom, kot tudi za prošnje, zahvale, odpuščanja… 

Pedičkova kreatogogika je postala precej artikulirano področje osebnostno in družbeno transformacijskih manifestnih fenomenov, teofanije. Vidimo da se nikakor ni potrebno podrejati mentaliteti družbe strahu, nikoli dovolj visokih kriterijev znanja (z dvojnimi ali trojnimi doktorati), malodušju (depresiji, demenci) zaradi različnih pretečih endističnih koncev v okviru 'kulture smrti'. Ars moriendi je v perpetuiranju nikoli dokončnih presežkov in užitkov neoliberalizma. Na smrt obsojeni kapitalizem ne more umreti podobno kot Ojdip na Kolonu. Ars vivendi pa ni v genomskemu podaljševanju izbranih – petičnih individualnih življenj za 10 do 50 let, ampak je v soustvarjanju etičnega za skupno dobro.   

V tej e-knjigi smo skušali pokazati na pogosto napako redukcije in s tem omejevanja krščan ske svete duhovnosti na posvetno duhovnost. Sveti duh in z njim sveta trojica sta več kot psihologistični prevod božje vsemogočnosti na psihične zmožnosti. Takšni prevodi so sicer vsakdanje razumljivi, niso pa razumljeni v jeziku božjih skrivnosti. Krščansko duhovnost je treba ohranjati v njeni specifični hipostatični uniji Boga kot ustvarjalca (ens creator) in človeka kot ustvarjeno bitje (ens creatum).   

Literatura

- Adorno & Horkheimer (orig. 1947, prev. 2002). Dialektika  razsvetljenstva. Ljubljana, Phainomena.
- Arendt Hannah (orig. 1948, 2003). Izvori totalitarizma. Ljubljana, Klaritas.     
- Arendt, Hannah (2018). Predavanja o Kantovi politični filozofiji. Ljubljana, Kulturno umetniško društvo. 
- Aritoursova romarska pesmarica (2018). S pesnitvijo na pot. Maribor. 
- Autor, Oskar (2003). Paideia: humanistično pedagoško bistvo paideia in njegovo uresničevanje v vzgojnoizobraževanlni praksi antičnih Grkov. Maribor, Slavistično društvo. 
- Avguštin (2014). O Trojici. Celjska Mohorjeva družba
- Baković Zorana: Smrt ni rešitev. Veliko pomembneje je poiskati način, da se spet ustvari življenje, Delo, 9. novembra 2019 
- Bergolio Mario (2013). Korupcija in greh. Ljubljana, Salve.  
- Blanchot Maurice (1997). Apocalips is disappointing. V: Fiendship, str. 101-108. Standford University Press. 
- Blummer, Barbara, Kenton, Jeffrey (2015). Improving Student Information Search. A Metacognitive Approach. Ltd. 
-	Črnič Aleš (et al. 2007). Je votlost značilnost vernosti na Slovenskem? Družboslovne raziskave. Št. 56, str. 7-20.
- De Bono, Edvard (2005). Priročnik za pozitivno revolucijo v razmišljanju. Velenje, Pina.
- De Bono, Edvard (2005). Šest klobukov. Ljubljana, New Moment d.o.o.
- De Bono, Edvard (2006). Lateralno razmišljanje. Ljubljana, New Moment d.o.o.
- De Bono Edvard (2014). Enostavnost v razmišljanju. Začnite misliti hitreje in jasneje. Priročnik. Ljubljana 
- De Bono Edvard (2015). Naučite svojega otroka razmišljati. Maribor, Rokus.
- De Bono (2018). Paralelno razmišljanje. Ljubljana, MK.
- Cantalamessa R. (2004). Gettate le reti; Riflessioni sui Vangeli; Anno A, Edizioni Piemme. str. 376-380. Prevedel brat Štefan Kožuh OFMCap.
- Cukjati France (2019). Slovenske podobe zla. Celje, MD.
-	Cyrulnik, Boris (2018). Psihoterapija boga. Ljubljana, Modrijan. 
-	Čačinovič Vogrinčič Gabi (2010). Soustvarjanje pomoči v jeziku socialnega dela. 
Ljubljana, Fakulteta za socialno delo. Letnik 49, številka 4.
- Derida Jacques (2000). Performative powerlessness. Constellations, l. 7, št. 4, str. 466-468.
- Delors, J.J. (1996). Učenje, skriti zaklad. Ljubljana, MK.
- D'Estaing, Girard (1976). Democratie francaise. Paris, Fayard.
- Dostojevski, F., M. (1976). Bratje Karamazovi.1-3. Ljubljana, CZ.
- Erzar Tomaž, Kompan Erzar, Erika (2017). Teorija navezanosti. Ljubljana, Družina.
- Florenski Pavel (2003). Ko spoznanje preraste v ljubezen. Celje, MD.
- Frank Sergej (2016). Nedoumljivo, ontološki uvod v filozofijo religije.
- Frank, Semjon (2018). Bog z nami. Celjska Mohorjeva družba.
- Fukuyama Francis (1992). The End of History and last Man. New York, Free Press.  
- Gardner, Howard (1995): Razsežnosti uma: teorija o več inteligencah. Ljubljana: Tangram.
- Gelhard, Andreas (2017). Kritika kompetenc. Ljubljana, Krtina.
- Glasser William (2005). Nova psihologija svobode.  
- Godina, V. (2015). Zablode postsocializma. Ljubljana, Beletrina.
- Gostečnik, Christian (2018). Psihoanaliza in sakralno izkustvo. Ljubljana, bf.  
- Gregorič Milan (2018). Evropa, islam, džihad. Ljubljana, Nova obzorja.
- Grignion de Montfort, sv. Ludvik (2000). Posvetitev Mariji za popolno predanost Jezusu Kristusu. Ljubljana, Družina.
-	Grun Anselm (2009). 50 angelov za vsak dan. Ljubljana, Družina.
- Gruen Anselm (2018). Izkusimo velikonočno veselje. Ljubljana, Družina.   
- Gržan, Karel (2008). Za dobro(do)to. Celjska Mohorjeva družba.   
-  Gržan, Karel (2016). Vstanimo, v suženjstvo zakleti! (1. zvezek) : Stop smrtonosni igri polov. Ljubljana, 
- Gržan, Karel (2017). Vstanimo, v suženjstvo zakleti! (2. zvezek) : Izstop iz smrtonosne igre polov. 
- Hadjadj Ferenc (2005). Kaj je družina? Ljubljana, Družina.  
- Hadjadj, Ferenc (2012). Vera demonov. Ljubljana. Družina.  
- Hadjadj, Ferenc (2018). Vstajenje, kako uspeti v smrti. Ljubljana, Družina.
-	Hamvas Bela (2010). Patmos. Ljubljana, KUD Apokalipsa. 
- Harari, Yuval, Noah (2019). 21 nasvetov za 21. stoletje. 21 Lessons for the 21st Century. London, Jonathan Cape. 
-	Havel Vaclav (1994). Živeti v resnici. Moč nemočnih. Mohorjeva založba. 
-	Hobsbawm Eric (2011). Čas kapitala. 1848–1875. Ljubljana, Sophia.
-	Hobsbawm, Eric (2012). Čas imperija. 1875–1914. Ljubljana, Sophia.
-	Hobsbawm Eric (2017). Čas skrajnosti. Svetovna zgodovina 1914-1991. Age of Extremes: The Short Twentieth Century, 1914-1991. Ljubljana, Sophia.
- Holand Francois (2019). Les lessons du pouvoir. Paris, Stock. 
- Hren Marko (2019). Duhovno vodstvo v Sloveniji nekoč in danes. Ljubljana, Beletrina. 
- Hribar, Tine (2015). Protiklerikalnost patra Rupnika in papeža Frančiška. Delo, SP.
- Hribar, Tine (2017, 2017, 2018). Nesmrtnost in neumrljivost. 1,2,3. Ljubljana, SM.
- Huxley, Aldous (2003). Večna filozofija - Philosophia perennis. Zagreb, Metafizika.
- Innis, H., A. (2018). Pristranost komuniciranja. Ljubljana, FDV.
- Jamnik, Anton (2018). Svet osamljenih tujcev. Komunitarna in postmoderna kritika neoliberalizma. Ljubljana, MK.
- Jamnik, Anton (2018). Svet osamljenih tujcev. Ljubljana, MK.
- Jaspers, Karl (orig. 1962). O pogojih in možnostih novega humanizma. Ljubljana, Apokalipsa.
- Jaspers, Karl (orig. 1948, 1999). Filozofska vera. Ljubljana: Hieron, Nova revija.
-	Jaspers, Karl (orig. 1949, 1983, 2000). O izvoru in cilju zgodovine. Vom Ursprung und Ziel der Geschichte. Ljubljana, Apokalipsa. 
- Jaspers, Karel (orig. 1949). Vom Ursprung und Ziel der Geschichte. 
- Jaspers (1958). Die Atombombe und die Zukunft des Menschen. 
- Jenkins Philip (2010). Novi krščanski svet. Prihod globalnega krščanstva. Ljubljana, Logos. 
- Juhant Janez (2003). Človek v iskanju samopodobe. Ljubljana, TeoF.
- Jung Sigmund (1989). Memories, Dreams, Reflection. New York, Vintage.
- Kalan Valentin (2010). Evrotropija: Geneza sodobne filozofije. Od Kierkegaarda do. Ljubljana, FF.
- Kavčič Samo (2019). Nova civilna družba. Maribor, Kulturni center. 
- Kierkegaard, Soeren (1987). Ponovitev. Filozofske drobtinice ali drobec filozofije. [spremna beseda Tine Hribar] Ljubljana, SM.
- Kierkegaard, S. (2012). Dejanja ljubezni. Ljubljana, Družina. 
- Klun Branko (2014). Onkraj biti. Biblični odmevi v postmoderni misli. Ljubljana, Logos. 
- Kobal Grum Darja, Musek, Janek (2009). Perspektive motivacije. Ljubljana, FF.
- Kocijančič, Snoj (2013). Boetij, dediščina in izziv. Zbornik s simpozija v NUKu, 11. 12. 2012. Ljubljana, NUK.      
-	Komel Dean, Miladinović, Mira (ured., 2018). Svoboda in pravičnost kot izziv humanistike. Freiheit und Gerechtigkeit als Herausforderung der Humanwissen schaften. Freedom and Justice as a Challenge of the Humanities. Bern, Peter Lang  Verlag. 
-	Kos Janko (1996). Duhovna zgodovina Slovencev.  	 

-	Kos Janko (et  al., 2018). Ivan Cankar in Evropa. Med Shakespearom in Kafko. Razstava ob 100. Obletnici Cankarjeve smrti. Ljubljana, Cankarjev dom. 
-	Kreeft, P. (2011). Potovanje. Duhovni vodič za romanje današnjega časa. Družina.
- Krek Janez, Metek Mira (ured, 2011). Bela knjiga o vzgoji in izobraževanju. Ljubljana, Zavod RS za šolstvo. 
- Kuzmanič, Tonči (2008). Prispevki h kritiki managerske paradigme. P. Drucker in njegov managerski ideologem. Ljubljana, Mirovni institut. 
- Lorda, Juan Louis (2018). Biti kristjan. Celje, MD. 
- Lowe, Keith (2018). Strah in svoboda. Ljubljana, Beletrina. 
- Makarovič Jan (2003). Antropologija ustvarjalnosti. Biologija, psihologija, družba. Ljubljana, Nova revija.
- Malenšek, Mimi (2015). Črtomir in Bogomila. Ljubljana, MK. 
- Marentič, Požarnik, Barica (2013). Psihologija učenja in pouka. 3. Ponatis. Ljubljana, MK. 
- Marija kliče : sporočila Matere božje kraljice ljubezni : 1985-2004 (2011). Scio, Movimento Mariana, Regina del Amore. 1. slovenski prevod. | 
- Marshal Ian, Zohar, Danah (2004). Duhovna inteligenca. Tržič, Učila International. 
- Marshal Ian, Zohar Danah (2006). Duhovni kapital. Bogastvo, od katerega lahko živimo. Ljubljana, Tozd.
- Martel, Frederic (2019). In the Closet of the Vatican - V omari Vatikana. 
- Marx-Engels (1969). Izbrana dela I. Ljubljana, CZ.
- Milgram, Stanley (2009): Poslušnost avtoriteti. Ljubljana, UMco.
- Milić Uroš (2018): Posamičnost in eksistencialna komunikacija. Ljubljana, Apokalipsa.
- Medveš Zdenko (2008). Ob spominu dr. Franca Pedička. Sodobna pedagogika. Št. 59.
- Morin (1989). Kako misliti Evropo. Sarajevo, Svjetlost.
-	Movimento Mariano (2011): Marija kliče, sporočila Marije, matere božje kraljice ljubezni : 1985-2004. Sant Martino. 
- Musek, Janek (1993). Osebnost in vrednote. Ljubljana, Educy.
- Myss Caroline (2014). Arhetipi, kdo si? Ljubljana, Beletrina. 
- Nancy, Jean Luc (2012). Singularno pluralna bit. Ljubljana, Apokalipsa. 
-	Neumann Erich (2001). Ustvarjalni človek. Ljubljana, Claritas. 
- Naomi Premen Rachel (2004). Zgodbe ob kuhinjski mizi. Ljubljana 
- Novak Bogomir (2012). Nekateri epistemološki problemi transformacijske pedagogike/ Some epistemological problems of the transformative pedagogy. Šolsko polje : revija za teorijo in raziskave vzgoje in izobraževanja. ISSN 1581-6036. - Letn. 23, št. 1/2 (2012), str. 163-180, 273-274.
- Naomi Remen Rachel (2005). Blagoslovi starega očeta: zgodbe o moči, zavetju in pripadanju. Nova Gorica, Eno.
- Ogorevc Marjan (2003). Karmična diagnostika. Brežice, Samozaložba.
-	Ogorevc Marjan (2019). Človek, kam greš. Brežice, Primus.
- Ophuls W. (2011). Platonovo maščevanje. Politika v dobi ekologije. Novo mesto, Penca.
- Papež Frančišek (2014): apostolska spodbuda 140. Veselje evangelija.  Evangelii gaudium. Ljubljana, Družina. 
- Papež Frančišek (2018). Moč poslanstva. Ljubljana, Družina.  
- Pediček, Franc (1990). Paradigme slovenske pedagogike. Prikaz ideoloških nasprotij in obravnavnih vprašanj v slovenski pedagogiki (1945–1988). Sodobna pedagogika, 41, št. 7–8, str. 363–395.   
- Pediček, F. (et al. 1990). Šola v političnem pluralizmu : zbornik razprav. Ljubljana, Marksistični center CK ZKS. 
- Pediček F. (1992). Pedagogika danes. Poglavja  za  antropološko snovanje slovenske pedagogike. Maribor, Založba Obzorja.
- Pediček, F. (1994). Edukacija danes. Poglavja  za  pedagoško antropologijo. Maribor, Založba Obzorja. 
- Pediček, Franc (1998). Ob prenovi šole : kritični pedagoški pogledi.   Ljubljana, Jutro.
- Pediček Franc (2007). Moja hoja za pedagogiko : 1950-2000. Radovljica, Didakta.
- Platovnjak, Ivan, Roblek Jože (2011). Moliti s telesom, dušo in duhom: molitveni priročnik. Ljubljana, Župnijski urad Dravlje. 
- Platovnjak Ivan (2015). Izzivi krščanske duhovnosti danes. Bogoslovni vestnik l. 75 (2015) 1, str. 7—17.
- Patočka Jan (1997). Krivoverski eseji o filozofiji zgodovine. Ljubljana, CZ.   
- Petauer Branko (2019). Fatimska pastirčka nas učita živeti. Šmarnie za odrasle. Celjska MD.
-	Pediček Franc (1991). Pomenske vsebnosti v terminih znanosti. Anthropos, letnik 23, str, 103-118.  
- Petrović Anja (2015). Tesla metamorfoze. Primus.
- Raid Al – Daghistani (2017). Temeljni pojmi islama. Posted on jan. 27, 2017 v reviji Kud Logos. 
-	Rebula Tuta Alenka (2019). Prvi korak k pravični družbi je odpoved sprenevedanju. Delo, SP, str. 26-28.
-	Rebula Tuta Alenka (2019a). Blagor ženskam. 12. izdaja. Trst  
-	Repar Primož (ured., et al., 2012) Tretji simpozij Miklavža Ocepka. Udejanjanje duhovnosti v sodobnem svetu. Ljubljana, Apokalipsa.
- Rupnik, Marko (2001). Razločevanje duhov, 1. del. Kako doseči okušanje Boga? Založba Dravlje.  
- Rupnik, Marko (2018). Po duhu. Ljubljana, Družina.
-	Rus Vojan (1991). Filozofska antropologija kot revolucija filozofije na pragu 21. stoletja. Anthropos, letnik 23, str, 119-150.
- Rutar Dušan (ured., 2018). Kognitivna znanost v šoli 21. stoletja. Kamnik. 
- Sacks Jonathan (2019): Veliko partnerstvo. Ljubljana, Družina. 
- Salecl Renata (2019). Ignoriram, torej obstajam. Delo, 21. februarja 2019, str. 32. 
- Schwikart Georg (2010). Tod und Trauer in den Weltreligionen. Topos Taschenbucher. 
- Sorč, C. (1998). Duh življenja. Ljubljana, Družina.
-	Sorč Ciril (2006). V prostranstvu svete trojice. Hermenevtična načela trinitarizacije.
Ljubljana, Družina.
- Sorč, C. (2007). Od kod in kam? Stvarstvo in zgodovina trinitaričnih razsežnosti. Ljubljana, Trinitas.
- Sorč, C. (2012). Povabljeni v Božje globine : prispevek k trinitarični duhovnosti. Ljubljana : Teološka fakulteta.
- Spiteris, Nigg, (2000). Duh veje, kjer hoče. Ljubljana, slovenska kapucinska provinca. 
- Steiner Claude  (1974). Scripts People Live. 
- Šimenc Marjan (2018). Nova praksa filozofije. Filozofsko mišljenje v praksi. Ljubljana PF.
- Šinkovec Silvo (ured., 2013). Franc Pediček, slovenski pedagog. Ljubljana : Inštitut Franca Pedička : Društvo katoliških pedagogov Slovenije : Jutro.
- Šinkovec Silvo (2010). Vzgojni načrt. Ljubljana 
- Škalič Marjana (2018). Šola, kam greš? Kritika šolskega sistema in predstavitev alternativ. Moravske toplice, Pretok. 
- Šmidhofer Ana (2018).  Pojmovanje vzgoje v slovenski duhoslovni pedagogiki po prvi svetovni vojni. Revija za elementarno izobraževanje volume 11. issue 1 (2018) str. 91-107.   
- Špidlik Tomaš (2009). Osnove krščanske duhovnosti. Maribor, Slomškova družba.
-	Šri Činmoj (2018). Modrost. Društvo za razvoj duhovne kulture Šri Činmoj. 
- Štaudohar Irena (2019). Na drugi strani svetega pogleda. Delo, SP, 17. 8. 2019.
- Švajncer Marija (2012). Vpogled v azijsko duhovnost. Maribor, Univerzitetna založb a.
- Tahir Ahmad Mirza (2015). Islam, razločevalne značilnosti. Društvo za informiranje o islamu. 
- Theis Erich (2018). Prestop v boljši svet. Kako se lahko pripravimo nanj? Ljubljana, Podvig.
-	Thompson Gerry Maguire (2003). Atlas duhovnih izročil. Izvor i razvoj duhovnih in mističnih izročil z vsega sveta. Ljubljana,  MK.
- Trebežnik, Luka (2018). Med nihilizmom in mesijanizmom. Derridajeva filozofija religije danes. Ljubljana, Teof.
- Truhlar, Vladimir (2012). Doživljanje absolutnega v slovenskem leposlovju. Župnijski zavod Dravlje, Revija Vzgoja. 
- Virno Paolo (2015). Deja vu and the End of History.  London, New York, Verso.
- Vodičar Janez (2019). Ricoeurjweva podoba Boga. Odmikanje in vračanje. V: Klun, Branko Trebežnik Luka: Vračanje religije v postmodernem kontekstu. Ljubljana, TeoF., str. 37-54.
- Weil, Simone (1998). Težnost in milost. Ljubljana: Študentska organizacija Univerze, Študentska založba.
- Weil, Simone (2005). Srečanje z absolutnim. Ljubljana: Novi svet.
- Wüster, Tim, Oliver (2006). Poper in sol. Eseji o razumu in veri. Ljubljana, Znamenja. 
- Zalokar Divjak Zdenka (2000). Vzgajati z ljubeznijo. Krško, Gora.   
- Zalokar Divjak, Zdenka (1998). Vzgoja za smisel življenja. Ljubljana: Educy. 
- Zohar Danah (2018). Kvantni voditelj. Quantum leader. Ljubljana.
-	Zukav Gari (2011). Duhovno partnerstvo. Ljubljana, Primus. 
-	Zupančič Alenka (2019). Konec. Ljubljana, Analecta.
-	Zupančič Boštjan (1988). Bitje in hrepenenje. Ljubljana, Komunist.
- Žalec, Bojan (2010). Človek, morala in umetnost. Ljubljana, TeoF.
- Žižek, Slavoj (2010). The Living in the End Times. London, New York, Verso. 

Viri

- Novak, Bogomir (2012). Antropološke razsežnosti simbolnih reprezentacij kot izvorov znanja in verovanja. Ljubljana: splet: http://www.gsoft.si/novak_bogomir/A121_knj_ znanje.rtf. [COBISS.SI-ID 2359639] 
- Novak, Bogomir (2005). Nevrolingvistično programiranje kot orodje osebne rasti. V: NLP mojstri. http://www.gsoft.si/ novak_ bogomir/A001_NLP.doc.
-	Novak, Bogomir (2015). Nemoč moči in moč nemoči.  
- Novak, Bogomir (2013). Psevdoreligija kapitala in tradicionalne religije. Ljubljana:  http://www.gsoft.si/novak_bogomir/129_Religija_kapitala.rtf. [COBISS.SI-ID 2497879] 
- Novak, Bogomir (2013). Prolegomena za novo fenomenologijo vzgoje duha. Spletne strani: http://www.gsoft.si/novak_bogomir/A132_duh_vzg.rtf. [COBISS.SI-ID 2587479] 
- Pieper Joseph (2002). Vera, upanje, ljubezen. Ljubljana, Družina.
- Pobežin, V. (ured., (2013). Drugo pedagoškega diskurza. Ljubljana: Pedagoški inštitut.
https://www.doi.org/10.32320/978-961-270-167-3
- Poljanšek, Janez: razločevanje duhov. Spletne strani: https://www.jezuiti.si/wp-content/ uploads/2010/10/Razlocevanje.pdf. Pridobljeno 28. 1. 2019. 
- Ramovš, J. (2013). Otroci se učijo s posnemanjem naše radovednosti in hvaležnosti. Casnik, spletni časopis z mero, 29. julija 2013, str. 11-122.
-	Repar Primož (ured., et al., 2012) Tretji simpozij Miklavža Ocepka. Udejanjanje duhovnosti v sodobnem svetu. Ljubljana, Apokalipsa. 
-	Resolucija Evropskega parlamenta z dne 2. Aprila 2009 o evropski zavesti in totalitarizmu. Pridobljeno na spletnih straneh: http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+ TA+P6-TA-2009-0213+0+DOC+XML+V0//SL
-	Rifkin Jeremy (2009). The Empathic Civilization. A Race of Global Conscience in the world in Crisis.  Spletne strani: https://www.amazon.com/Empathic-Civilization-Global-Consciousness-Crisis/dp/1585427659. Pridobljeno 25. 1. 2019.
-	Rifkin Jeremy (2009). The Empathic Civilization. Race to global civilization in a world in crisis. Spletne strani: https://www.amazon.com/Empathic-Civilization-Global-Consciousness-Crisis/dp/1585427659. Pridobljeno 25. 1. 2019.
-	Vodičar, Janez, (2016). Religijska antropologija [Elektronski vir] /- El. knjiga. - Ljubljana : Teološka fakulteta. - (Priročniki TEOF ; e3) Način dostopa (URL): http://www.teof.uni-lj.si/?viewPage=411