Dr. Novak Bogomir

Moja hoja k smislu življenja                                                                                             1-249

Kazalo                                                                                                                                         1
Povzetek                                                                                                                                      1
Zasnova in namen  knjige                                                                                                           3
                                                                                                                                                    
I.	Quo vadis homine, quo vadis Domine 

1. Ali plavamo s tokom duha časa ali proti njemu?                                                                    5             
2. Viri (ne)humanosti smisla v antiki                                                                                        17 
3. Sodobni problem humanosti                                                                                                 37
4. Razvoj tehnologije med smislom in nesmislom                                                                   49
4.1	Štiri teorije tehnološkega razvoja                                                                                       49
4.2	Opis današnjega stanja                                                                                                        56
4.3 Edukacijske alternative totalizaciji tehnologije                                                                  59
4.4 Naša navzočnost v dobi simulakra                                                                                      62
4.5 Industrijski in informacijski odnos med  delom in vzgojo                                                 67
5. Etika in humanistika o smislu                                                                                               69
5.1 Ne-etičnost grešnosti                                                                                                          69
5.2 Pluralna logika življenja in smisla                                                                                      78
6. Humanistična, transhumanistična ali antihumanistična paradigma                                      87                                                                     
6.1 Komel o smislu humanosti in humanizma                                                                         92
7. Ars vivendi in ars moriendi                                                                                                 101
Literatura                                                                                                                                 108
Vir                                                                                                                                           110

II. Vseživljenjskost osebne poti od abstraktnega h konkretnemu

1. Šola za smisel življenja?                                                                                                     110
1.1 Tekmovanje s samim seboj in s svetom?                                                                          123                                                                                  
1.2 Vrste in značilnosti psihoterapij                                                                                        131
1.2.1 Logoterapija                                                                                                                   135                                             
1.2.2 Svetovalec v vlogi psihoterapevta smisla                                                                      144
2. Življenje filozofije in filozofija življenja                                                                            167                                                                                                                                                         
2.1. Filozofija vseživljenjskega učenja in vseživljenjsko učenje filozofije                            177
2.2 Primeri dobrih praks predstavljanja filozofije                                                                  178 
3. Vseživljenjska sklenitev prvega in tretjega obdobja                                                           181                                          
4.  Pota k (med)osebnemu smislu                                                                                           184
4.1 Izkušnje drugih avtorjev                                                                                                   184
4.2 Naša sorodstvena razmerja                                                                                               187
5. Smisel staranja v smrti in vstajenju                                                                                    209
6. Anticipatorne (za)misli                                                                                                       221
Literatura                                                                                                                                243
Viri                                                                                                                                          249

Knjigo posvečam svoji ženi Tončki in hčerkama Mateji in Tatjani.

Povzetek

Smisel življenja laže najdejo ljudje z duhovnimi vrednotami kot tisti z materialnimi, laže zakoreninjenci kot izkoreninjenci,  laže tisti s srečnim otroštvom in z dobrimi starši kot tisti z nesrečnim otroštvom in s slabimi starši, laže ga najdemo v odnosih zaupanja kot v nezaupljivih, lažje tiste osebnosti z visoko pozitivno samopodobo kot za tiste z nizko, lažje ljudje odprtega in prožnega duha kot togega oz. premočrtnega. Prav tako ga laže najdejo družabno in družbeno angažirani kot tisti, ki se umikajo v samoto. Lažje ga najdemo v kvaliteti življenja kot v učinkovitosti dela in deloholizmu ta seznam bi lahko še nadaljevali. Statistike pokažejo, da dlje živijo verujoči kot neverujoči. Laže ga najdemo z Durkheimovega vidika v tradicionalnem družbenem sistemu organske solidarnosti kot v pretežno mehanski, formalistični. Lažje ga najdejo otroci in odrasli, ki so bili v bližini staršev kot oni, od katerih so se starši distancirali, lažje ga najdejo asketi kot hedonisti. Pozitivna psihična ekonomija in energija omogočata smisel, ko rečemo življenju da, negativna pa vodi do občutka nesmisla, ko  rečemo življenju ne. 

Človek ne more živeti brez vrednot, ki mu dajejo smisel. Pri Heideggrovi pred-refleksivni zavesti gre za tisto temeljno izvrševanje (nem. Vollzug), ki je vedno že moje (nem. jemeinig). Znotraj tega se konstituira vsaka razumljivost. Izvorno obzorje je potemtakem dogajanje (nem. Geschehen) oz. zgodovina (nem. Geschichte). Preden tedaj nek fenomen motrimo na teoretski način in ga objektiviramo, ga »izvršujemo«, kar pomeni, da se le-ta dogaja v živetem življenju. Pred definicijo smisla je njegov doživljaj (nem. Erlebnis). 

Vprašanja smisla sem zastavil interdisciplinarno. Prevladuje filozofski vidik, sledijo pa mu zgodovinski (primerjava antike in sodobnosti), psihološki, šolsko-pedagoški, psihoterapevt ski, avtobiografski. Pričujočo e-knjigo sem razdelil na dve poglavji. V prvem analiziram (ne)etičmi in (ne)humani duh dobe.  Podajam  preglede konceptov smisla življenja v antični starogrški in rimski etiki in ga primerjam s sodobnim stanjem. Njihovih etičnih norm nismo presegli. Morda smo še nazadovali. Ne tekmujemo, kdo bo etično boljši kot je to predvidel Kierkegaard z zadolževanjem ljubiti drugega. Analiziramo tudi smisel tehnologije za tiste, ki so se z njo integrirali in identificirali in nesmisel za tiste, ki vidijo v njej predvsem poškodbe in namerne napake. 

V drugem poglavju prihajam k (svojemu) šolanju, karieri, družinskemu življenju. Pokažem sklenjen krog filozofije vseživljenjskega učenja od otroštva, starostnikov do vnukov. Opišem značilnosti šole, razne psihoterapevtske smeri in samovzgoje za smisel. V prvem delu je pomembnejša logika smisla, v drugem pa praksa ars vivendi in ars moriendi prek zgodb kot osebnih primerov.

Smisel definiramo z osebno identiteto, kariero, (vseživljenjskim) učenjem, samorealizacijo, pomočjo drugim, prijateljstvu, partnerstvu, v umetniškem ustvarjanju, filozofiji, v družini. S Komelom smo se vprašali, kakšen je human smisel in smisel humanistike. Klientom pomaga jo iskati smisel različne vrste psihoterapevtov in drugi svetovalci, (kritični) prijatelji, priročni ki s tehnikami, zgledi osebnih zgodb. Po Franklu je vsakdo sposoben najti smisel. Najprej moramo kljub vsemu reči življenju da. Frankl je diagnosticiral motnje nesmisla in izumljal tudi logoterapevtske metode zdravljenja. Tudi filozofija kot tolažnica vodi do smisla. Pokazali smo, kakšne (asketske) vrline so razvijali Stari Grki in Rimljani. Pomanjkljivosti sodobnosti so individualizem s tekmovalnostjo, potrošništvom, pohlepom kapitala in drugih šestih glavnih grehov. 

Nekateri ponovno iščemo smisel v kontemplativno-meditativni drži, čisti zavesti, čisti vesti, sprejemanju vsega. Potrebna je vseživljenjska (samo)vzgoja oz. vseživljenjsko pretežno neformalno učenje za spoprijemanje z življenjskimi problemi in konflikti. 

Na 5. razvojni  stopnji strive drive Gravesove spirale nastanejo nove priložnosti in težave pri osmišljanju lastnega življenja. Zakaj se nekatera bitja bolje prilagodijo na okolje kot druga? Ker vztrajajo pri izbrani nameri, ker upoštevajo pet stopenj izvedbe, ker so trendovski npr. v smislu strive drive privatne iniciative. Vsako bitje oblikuje svoje delovanje v smislu upravljanja s svojo in  socialno realnostjo po svoji nameri učinkovitosti. Pogosto se ne zavedamo s čim in kako netimo konflikte in s tem nihamo iz ene skrajnosti v drugo. Skušamo najti odgovor na vpraša nje, kako najti smisel v optimalnem ravnotežju energij, vplivov, interakcij. Nesmisle nasprotij generiramo bodisi z zaostrovanjem in dramatiziranjem (aluzija na Habermasovo dramaturško delovanje), čustvenim izsiljevanjem  bodisi s krivdenjem sebe in drugih. Najlaže in obenem najtežje je gojiti brezpogojno filantropsko ljubezen do vseh.  Notranje ravnotežje je sprejemanje in mir. Občutje (ne)smisla je tesno povezano s tem, kako (ni)smo povezani s tem, kar smo in nismo. 

Za Wittgensteina je smisel v vsakdanjih jezikovnih (tržnih, menjalnih) igrah. Nakazuje plural no logiko smisla, prevladuje pa še vedno monopolna s prikrito in odkrito gigantomahijo. Ta semanifestira tudi s pomočjo sovražnega govora. Naša eksistenca je večstransko ogrožena. Vloga starosti je ključna, ker se v njej vse zaokroži (Lukas) ali pa izgubi v blodnji. Grün je razvijal teološko odrešenjski pogled na staranje. Starostniki se razvijajo introvertirano v duhovno globino in znajo molčati.  Smisel je etična in teleološka kategorija, ki jo aktualizirajo nepričakovani absurdi, padci, porazi, nesreče,…  

Moje videnje obeh družin, prve, v kateri sem odraščal kot otrok in druge, kjer sem mož in oče, je subjektivno in se da spodbijati. Zaradi naslova knjige  se karakteriziranja izbranih oseb nisem želel izogniti. Z njimi pripovedujem, da je smisel transformirana in celo posvečena (med)osebna izkušnja.

Razlikujemo med različnimi vrstami smisla kot so smisel organiziranosti, utemeljenosti, namena, funkcionalnosti, smislom vrednot, človekovega življenja in družbe, smislom pravice do vzgoje, smislom šole. Predpostavka je človek kot smiselno bitje. Ali so njegove odločitve  najboljše zanj? Najpomembnejši je smisel osebnega življenja, ki je povezan z njegovo identiteto in poslanstvom pri premagovanju težav. Tega bomo povezovali s prej naštetimi vrstami. 

Zasnova in namen knjige za bralca

Gre za Odisejado potovanj od sebe k drugim in od drugih k sebi, iz domačega kraja v Kranju  na drug domači kraj v Ljubljani. Domestificiram tudi druge kraje, krajine, a bolj začasno. V dtrugih dostopnih e-knjigah sem se loteval te poti morda še bolj metodično in sistematično. Borko, Capuder,  Rožanc, … so v pokazali, kako so osebno več ne le  'vsota, ampak še prej sinteza prebranega'. Iz tega vprašanja izpelje val religiozne, jezikovne ali kako drugačne filozofije. Bralec bo sam izluščil, kaj se da iz mojega (ne)formalnega vseživljenj skega učenja, ki sledi  tudi tujim virom razločiti, izluščiti za ponovno združevanje izkušenj v svoj smisel. Na ta način bo to počel podobno kot sem sam. S tem, ko mora vsak sam iskati smisel, nehote prebira in ubira pota drugih in druge za to zadolžuje. To so že implicitno fenomenološka okrožja in obzorja smisla. 

Namen moje knjige ni  v tem, da pojasniti vse, kar je povezano s kompleksnim občutkom  življenjskega smisla, ampak opredeljeno tematiko toliko razčleniti, da si ga lahko marsikdo tudi z njeno pomočjo sam poišče. Ramovš svetuje, da naj bi vsak vsaj v tretjem življenjskem obdobju napravil 'obračun' s samim seboj, potrebami, navadami, pričakovanji. Že prej pa naj bi se nanj pripravil. Življenje nas s konflikti in boleznimi postavlja pred krizo smisla, zaradi katere potrebujemo redefinicije.    

Zdravje in ustvarjalnost sta pogoja dejavnega smisla. V e-knjigi Kako obvladujemo dejavnike zdravja in bolezni? analiziramo pretežno prvo biofizično stran naše antropološke vertikale, v tej e-knjigi pa poslednjo, bivanjsko-eksistencialno. Trajnostnega evolucijsko-zgodovinskega razvoja ne more biti brez trajnega smisla, značajskih vrlin protagonistov. Izhajamo iz daru biti, ki ga pred zanamci ne smemo zapraviti. Viri razprav o smislu so pozitivna psihologija, ki izhaja iz dobrega počutja (ang. well being), kar ne pomeni isto kot ugodje (gr. hedone), NLP tehnike in psihoterapevtske metode. Navajamo tudi različne vrste teorij smisla.

V tem zapisu ne gre samo za diagnoze simptomov nesmisla in metod iskanja smisla, ampak tudi z analizo družbenih pogojev v kratki primerjavi antike in sodobnosti, Ker iščemo smisel v vzgoji za vrednote npr. v vzgojnih načrtih šole in njihovem uresničevanju, je pričujoči zapis prispe vek k moralni drži. Ne gre samo za Deleuzovo logiko, ampak tudi za Franklovo meto dologijo smisla.  Smisel duhovnega razvoja je 'sestop z oblasti', megalomanije, egocentrizma.  Zato osebna transformacija, ki se je vseživljenjsko učimo, vključuje celotno antropološko transformacijo.

Doslej nismo definirali problema, kdo koga prej (psihološko) prebere. Nezavedno gre za tekmovanje. Papirnate in virtualne misli bere bralec. Po navadi jih pišejo in pišemo tisti, ki s(m)o tudi sami 'kaj primernega' prebrali. Past je v tem, da 'trgovci' kupce prej psihološko preberejo kot pa ti spoznajo sami sebe. Pisci, ki prej preberejo težnje bralcev, kot se ti ozavestijo, postanejo aktualni. V ZDA so zaznali problem več napisanega kot prebranega. Več je razpoložljivih produktov kot je kupljenih in porabljenih. Bipolarizacija sveta je v tem, da smo na eni strani v preobilju (ne)materialnega po drugi strani pa še bolj v pomanjkanju obojega kot nekoč.    

Interaktivni bralci si znotraj holistične paradigme zastavljamo vprašanje, kako kdo koga prebere, posluša, razume, prevaja in prevede v svoje življenje. To se danes dogaja še v precejšnji meri spontano nezavedno, vendar sinergični učinki obstajajo. Vsak protagonist ima v javnem in privatnem prostoru sledilce, ki se jih večinoma ne zaveda, če niso v njegovem vidnem polju. Zato je njegov pomen za druge še drugačen kot smisel, ki ga je našel zase. Veleumi so že svoje življenje osmišljali s prihodnjim pomenom, čeprav niso vedeli, kakšne spomenike jim bodo zanamci postavili. V času individualizacije je nemogoče, da bi vsak zase našel prav takšen smisel, kakršen je skupni občutek oz. pomen (sensus communis). Tudi slednji ni takšen sam po sebi.    

Pod smislom življenja si danes predstavljamo določeno razvitost kvalitete življenjskega standarda, dobrega počutja in socialnih stikov, celo omrežij. Vendar pa so ljudje občutili smisel že v prejšnjih pretežno naravno pogojenih okoliščinah še preden je postal civilizacijski problem. V predstavljeni knjigi sem skušal pokazati, kako se nam zastavlja danes. Zanima nas kako dosegati in izboljševati kakovost življenja v vseh obdobjih življenja. 

Nelagodje smisla nastaja zato, ker je skoraj neulovljiv interdisciplinarni koncept na področju filozofije, psihologije in končno humanističnih znanosti. Najraje bi, da bi smisel v našem življenju moralo imeti celotno naše početje, skupni družbeni cilji, družbeni zakoni in pravila, ki se jih držimo. Po drugi strani nas pot mimo njega hitro zapelje v negotovost in malodušje. Namesto napora mišljenja smo pripravljeni smisel iskati v priročnih avtoritetah, tradiciji in običajih. Iskanje smisla je torej lahko pomemben osebni in družbeni izziv. Toda kako ga razumemo. 

Ko smo na smisel napoteni, številni poudarjajo subjektivnost iskanja: kaj je smisel življenja, naj menda odkrije vsak pri sebi, ker univerzalnega ključa ni. Filozofemi kot so bili Søren Kierkegaard, Friedrich Nietzsche, Albert Camus, Jean-Paul Sartre, Viktor Frankl, itd. so ga razumeli vsak po svoje. Nekateri so bili pesimisti, drugi optimisti. 

Vsakodnevno spraševanje o smislu življenja je običajno obtoženo trivialnosti in nereflektirani odziv širokih množic največkrat banalno ponuja recept v obliki »sreče«, »ljubezni«, morda »ljubezni do drugega« ali »pomoči drugim«, medtem ko se filozofi praviloma zatekajo v bolj sofisticirane razlage. Začetne intuicije so razmeroma preproste in pretežno psihološko obarvane, navzven pa nastopajo okoli navidezno enotnega pojmovnega konstrukta. Richard Taylor je spomnil, da se naša nesmiselna eksistenca, ki naj bi klicala po več smisla, pomenljivo zrcali v mitu o Sizifu in kazni bogov podzemlja. Njegovo prenašanje skale na vrh hriba, ki se skotali nazaj po tistem, ko jo je privalil tik pod vrh, se odvija v neskončnost in je videti prispodoba za mukotrpno in garaško delo brez učinka. Naša prva misel je, da je Sizifovo početje zaman, ker je utrujajoče nesmiselno. Toda od česa je tak nesmisel odvisen? Morda od prehudega napora vpričo velikega kamna? Zamislimo si, da antični junak prenaša le majhen, droben kamenček, da prinaša vedno nove in da ti ostajajo na hribu, zato jih je vedno več. Kmalu ugotovimo, da pravi izvor frustracije ni v velikosti kamnov ali morda v neuspešno doseženem cilju, ampak v sami neskončni ponovitvi. Kar naredi početje in morda življenje za nesmiselno, in Sizifovo v Hadu se res zdi takšno, je nezaključeni ponavljajoči se niz istega, celo enostavnega ali fizično lahkega dejanja, ki se ne neha. Ocena o nesmiselnosti bi pri marsikom vztrajala celo, če bi Sizifovo delo pripeljalo do pametnega rezultata in včasih tudi takrat, ko bi nam sam zatrdil, da pri svojem delu neznansko uživa. In res, marsikomu so naša življenja na las podobna Sizifovemu, odvijajo se kot navita ura, dan je neskončna ponovitev prejšnjih, kjer vzorec oziroma vsakodnevne rutine ponavljamo do smrti.
Ko sesoočamo z lastno eksistenco, jo skušamo razumeti, se povzpeti do »bistva«, jo dešifrirati in, bolj ali manj angažirano, prodreti vase. Smisel je ime za našo lastno pravo naravo, ki jo odkrivamo z udejanjanjem. Je vprašanje po smislu že simptom abnormalnosti, negativnih čustvenih stanj, tesnobe in depresije. Vprašujoča oseba, ki tvega svoje psihično zdravje, si tega vprašanja raje ne zastavlja. Oboje je videti v kontraspoziciji. Filozofske teorije smisla življenja danes dopolnjujejo številne psihološke in sociološke študije, kjer se te večkrat nadaljujejo v raziskave o statusu anksioznosti, depresije, kot tudi pomena in teže upanja ali optimizma v našem družbenem življenju (Glej večo tem v zborniku Vezjak, Šimenc, 2018)
So pritrdilna in odklonilna stališča o smiselnosti spraševanja po smislu. Terry Eagleton ugotavlja, da se meta-izjave o njem zdijo oguljene na podoben način, kot je reči »Življenje je igra« ali »Življenje je drag šport«, vendarle niso povsem prazne ali celo podobne otroški radovednosti o tem, ali Božiček morda obstaja ali ne. Nelagodje, ki ga sproži in mu sledi naša refleksija, še vztraja v vprašanju, potrebujemo več ali manj smisla.
I.	Quo vadis homine, quo vadis Domine?

1. Ali plavamo s tokom duha časa ali proti njemu?
Dokler smo v hipostatični uniji z Njim, gremo tja, kamor gre Bog, pa četudi plavamo proti posvetnemu času. Vemo, da človek po naravi ni samo dober (Pelagy, Rousseau) in da zaradi svojega zla rabi božjo milost. Sartre je v drami Hodič in ljubi Bog pokazal, da človek pridele do sovražne ljubezni. Tudi katoličani se ne trudijo vedno, da bi le ljubili in to tedaj, ko so najbolj prepričani, da so na pravi poti (Hadjadj). Ne bi smeli biti niti brez idealov niti samo z njimi. Z ideali kot iluzijami in ideologijami le kratkotrajno kaj osmišljamo.  Izgubljenost in praznina nas nekje čakata. Ali umiramo v prazno in čakamo na smisel kot na Godota?
Naslov pričujoče e-knjige je podoben Pedičkovemu postružčku Moja hoja za pedagogiko in kristjanovi hoji za Kristusom, ki odpira smer po smislu, s smislom v smislu. Latinski Solvitur ambulanto pomeni 'razreši se s hojo'. Z določeno dejavnostjo se usposabljamo za to dejavnost, ker jo vadimo. Najboljša hoja je tista, ki umu omogoči, da sprosti domišljijo. Tako Frédéric Gros (2017) združi mišljenje in hojo, ti najbolj naravni človeški aktivnosti. Grosa lahko primerjamo s koncepti peripatetikov, Nietzscheja, Rousseauja, Thoreauja in Wordswortha, Kanta. Pozitivni pomen potrjuje nevroznanost. 
Čeprav ja hoja gibanje, pa je veliko bliže ustvarjanju kot športu. S športom pravzaprav nima nič skupnega. Hoja probleme, o katerih razmišljamo, naredi lažje rešljive, saj do njih vzpostavi razdaljo, iz kateri jih uzremo v povsem drugačni luči.
Frédéric Gros (2017) pravi: »Sam hojo opredeljujem predvsem kot duhovno vajo. Je tisto, kar nam omogoča graditi, utrjevati, črpati iz odnosa do samega sebe, ki se zatem preobrazi v odnos do drugih, do sveta in do svoje lastne preteklosti. Hoja je preizkus, s pomočjo katerega postanemo navzoči sami po sebi.« Po Heideggerju je naloga mišljenja ta, da razume prisot nost oz. navzočnost.  Harmonična glasba je najboljša alternativa škodljivim tehnologijam. Ansambel Verduna goji posodobljen pra-zvok starih kultur in z njim zdravi različne težave.  

Hoja je vmesno stanje (gr. metaxu) med intenzivnostjo in ekstenzivnostjo. Od nekdaj so poznali zdravilnost hoje med drevesi. Ali imamo kdaj občutek, da hodimo z Bogom, ali da smo se nekje na poti izgubili? V tem svetu živimo pod strašnim pritiskom. Družba okoli nas postaja vedno bolj nasilna in nemoralna, zato se morda počutimo, kot da nas napadajo sile, ki jih ne moremo nadzorovati. Zanima nas, kako lahko v takšnih nemirnih časih ostanemo na trdnih tleh, da naša življenjska pot vodi v pravo smer. 

O smislu ne pišem le zaradi pluralnih pogledov na dinamični zgodovinski razvoj, kar je anti cipirala moja e- knjiga 'Teorije zgodovine s primeri držav (ne)evropskega sveta', ampak tudi zaradi zgodovine morale, kar sem delno obravnaval v e-knjigi Preseganje krize z etiko dobrega delovanja', ampak zaradi osebnih razvojnih kriz. Prvič se soočam s filozofskim osebnim pogledom na smisel. Navedel sem tudi nekaj mislecev, ki so o smislu že pomembno razmišljali.      

Biblija nam daje čudovite in tolažilne napotke, po katerih smisel najdemo, če smo ga izgubili in ga ne zgrešimo, če ga živimo. Pokaže, da se nam ponuja sijajna priložnost, da hodimo za Bogom. Kako lahko človek hodi za vsemogočnim Stvarnikom vesolja nam odkriva sam Jezus. To celo pomeni imeti najboljše in najsrečnejše življenje, ki si ga v tem težav polnem svetu človek sploh lahko predstavlja. Toda kaj vse spada k temu? In v kakšen blagoslov nam je takšna življenjska pot? 

Vprašanje je, ali nam uspe transformirati svoje življenje (skrt. živana, živita,…) z brezpogoj no ljubeznijo, milostjo in navdihom (Holden, 2002). Smisel (skrt. šemuši) življenja išče zahodni homo duplex, ki ne pozna starokitajskega wu wei – nedejavne dejavnosti. Odnose med smislom in nesmislom razvrščamo v skladu z redukcijsko in kompleksno metodo. Razlikovali bi med 1. edino smiselnim nesmislom (npr. samomor, terorizem, geno- oz. etno cid), 2. nesmislom smisla (Sartrov eksistencializem), 3. kompleksnim smislom in nesmislom (Deleuze).  Preveč poslušamo glas težnosti in premalo glas milosti, če parafraziram Weilovo. Smo tako zemeljsko gravitacijska kot nebeško fluidna bitja z udeležbo na božji milosti in usmiljenju. 
V predstavljenem delu je nekaj iztočnic (samo)vzgoje za smisel. Razlikujemo med smislom vzgoje in vzgojo za smisel. V oboje lahko dvomimo, ker se obe spreminjata. Dvomimo v cilje vzgoje, če življenje nima smisla in cilja. Jasno je, da se bomo ukvarjali z vzgojo za smisel, ker vzgoja brez avtoritete nima smisla. Avtoritarne osebnosti, ki jih je opisoval že Adorno, bi rade brezpogojno gospodovale z življenjem na zemlji, kar uničuje življenje, ker z njim manipulira, tako da ga opredmeti, odtuji od avtentične eksistence. 
V 20. stoletju se je močno izrazila uničevalna (destruktivna, tanatorična) stran človekove ustvarjalnosti, zato je pomembno, da zna človek osmisliti ne le svoje dosežke, temveč predvsem svoje življenje; njegova ljubezen do življenja mora biti močnejša od ljubezni do smrti in volja do smisla močnejša od volje do moči. Prehod iz 20. v 21. stoletje je zgodovinsko prelomen, kar označujejo tudi izrazi kot postmoderna, postindustrijska družba, holistična paradigma ipd. Dobo organizacije zamenjuje doba orientacije z iskanjem smisla življenja. še vedno je aktualna Marxova 11. teza o Feuerbachu, ki se nanaša na starogrško trojico: tehne, poiesys, praxis. To Pihler (1991, 1-11) permutira v smisel spreminjanja v interpretaciji in interpretacije v spremenjeni praksi oz. habitusu. 

V primerjavi z našimi predhodniki živimo pripadniki srednjega sloja po eni strani bolj na videz brezskrbno življenje, po drugi strani pa najbolj zaskrbljeno. Po Heideggerju je skrb za svet osnovna značilnost tu-biti. S to tezo je dal iztočnice za psihoterapijo, primerjavo s Husserlom in z Wittgensteinom, odnosom med avtentičnim in ne vulgarnim odnosom do časa. Da misliti, da gre pri avtentičnem bivanju za brezskrbno skrb. 

Srednji sloj v razvitih državah se v ekonomskih krizah (kot je bila l. 2008) stanjša. Idealno je, če ne poznamo lakote, hrano lahko pridelamo na vrtu, police v trgovinah in hladilnik ni čisto prazen. Večina ima streho nad glavo, mirno spanje, relativno stalen prostor za bivanje. Internet nam je dal instanten dostop do informacij skoraj povsod po svetu. Zlasti negativne novice dobimo v nekaj urah, vemo, kakšne zakone sprejema naša vlada. Potovanje iz kraja v kraj ni bistven problem; na razpolago imamo avto, kolo, avtobus ali vlak. Ali ni vse to na račun slabšanja okolja. Na svetovnih najbolj izpostavljenih mestih ogrožajo in ubijajo naključne ljudi teroristi. Kvaliteta in učinkovitost življenja sta se dvignila, ne pa nujno tudi sreča (skrt. raga, šarman,..). Na Danskem so srečni tudi zaradi standarda. 

Podobno kot ruski filozof Frank išče upodobljivo v neupodobljivem se tudi Caputo sprašuje, kako misliti možnost iz nemogočega. Ne smemo zapasti skušnjavi, da skrivnost razglasimo za iracionalno. Komel uporabi Kantov pojem moč domišljije (nem. Einbildungskraft), da z njim pojasnjuje topos umetnosti, ne nazadnje pa tudi izumljanje človeškosti. Brez tega danes zane marjenega vira se humanistika ne more razvijati, ta lahko le opisuje in prognozira tisto, kar nas in izven nas izpisuje, pojavlja, manifestira. Tehnobirokrati so prepričani, da je to nepotreb no, nekoristno in odveč.  Malikow (2010) je osnovna Kantova štiri vprašanja psihološko komentiral v duhu, kako postati človeški. 
 
Štiri Kantova vprašanja lahko reaktualiziramo v smislu dilem kaj če po 4. shemi Bernbice McCarthyjeve (as if) takole: 
1. ali določen predmet lahko spoznam še kako drugače kot sem ga že in pridobim še druge vrste znanja, 
2. ali kaj lahko storim še drugače kot sem že storil, 
3. ali lahko upam še na kakšen drug rezultat kot sem ga že dosegel in 
4. ali se lahko spoznavam še na drug način kot sem se že spoznal kot človek.    

Danes je človek multifunkcionalno razbit (patchwork), fragmentaren. Razdvojenost (Verzweif lung) je ambivalenca v bipolarni strukturi našega sveta. Kdo se spozna, tako da razume svojo eksistenco  v celoti. Največja nevarnost EU je njena utrujenost, brezdušnost, ki je že devita liziranost. Govorimo o postarani Evropi. Danes se zaradi oslabljenega razlikovanja dobrega in zla izgublja občutek za greh, zato tedaj, ko nekaj ali nekoga zlorabljamo, ne vemo (in nočemo vedeti - lat. ignoramus et ignorabimus), da tako delamo. Varnost pekla je po satanu iz Doktor ja Fausta Tomasa Manna v tem, da nisi o ničemer obveščen. Najbolj nevarna je popolna varnost. Neslišnost, pozabljenost, brezup so pičli simboli. Tu se vse neha.  Ne slišimo niti lastnega napeva. Po drugi strani pa smo para doksalno redundančno zasuti z (dez)informaci jami. S čim je mogoče ljudi senzibilizirati? Tradicionalna sredstva so vojne in naravne katastrofe, ki spodbudijo glas vesti. 

Prvotno je simbol pomenil predmet, ki sta ga pogodbeni stranki prelomili na dvoje, da bi s tem potrdili svoj delež pri dogovoru in jamčili zanj. Vsaka je vzela svojo polovico predmeta. Ko sta prišli skupaj, sta lahko spet sestavili celoto, kot dokaz in jamstvo dogovora. Symbolon je torej ta polovični predmet, ki sam po sebi kaže na manjkajočo polovico in tako predstavlja znamenje pogodbe. Na podoben način deluje simbol. Je znamenje, prispodoba popolnejšega in skritega. Do tega skritega pa se moramo dokopati. Vse, kar obstaja, lahko človek spremeni v simbol. Simboliko lahko razumemo kot nauk, sistem spoznanj o simbolih, skritih pomenih realnih objektov, pojavov in dogajanj. 

"Človek je bitje znamenj" (Trstenjak, 1986); ne sporazumeva se zgolj z besedami in njihovim direktnim pomenom. V njegovi komunikaciji nastopajo številna znamenja in simboli, ki besede po navadi celo presegajo. Tako lahko govorimo o nebesedni komunikaciji. Sem sodijo najrazličnejši simboli in znaki, ki jih je človek sprejel, bodisi po dogovoru, bodisi spontano skozi zgodovino. Med nejezikovne spremljevalce komunikacije pa sodijo tudi mimika, kretnje in drža človeka. 

Lasch (2012) je že na koncu 70. let ugotavljal slabosti neoliberalnega trenda in konca ameriških sanj. Zaradi zvišanega standarda je postala potrošniška. Ljudje so postali narcisoid no individualistični (kultura atomizacije pri Taylorju), detradicionalistični nacionalistični, opuščali so klasična partnerska razmerja, odvračali so se od religije, strah jih je bilo staranja, širila se je intelektualna otopelost, šport so razvrednotili v spektakelsko funkcijo, zastopali so permisivno vzgojo, pristali na slabljenje avtoritete itn. Temu se je seveda najbolje prilagodila zabavna industrija s svojo glasbeno, televizijsko in filmsko produkcijo, ki je bila namenjena vse bolj adolescentnemu in nezahtevnemu občinstvu. Ameriški družbeni trendi so po nekaj desetletjih prišli tudi do nas. To ima antropološke posledice tudi za iskanje smisla, ki ga je težje najti kot v trdih časih. 

O potrošništvu smo že pisali. 11. 1. 2017 smo to temo (Novak, Štrajn, Šumiga) predstavljali v Trubarjevi hiši. Tu povzemam svoj del: potrošništvo je parazitska ideologija, ki seže v naš prosti čas, počitek, praznovanja. Smo razpoložljivi za ponujena blaga. 1. težava je ponarejanje dobrega v dobrine. Daj dam menjalna razmerja prezre odnosno raven.  2. Zmanjševanje pomena modusa biti zaradi modusa imeti, 3. zamenjevanje nevidnih skrivnosti za vidne fascinacije. 4. Nekrofilija odpadkov je pred biofilijo živega. 5. Vulgarni materializem žretja. Nekateri vidijo v njem vrhunec civilizacije, drugi pa dekadenco zaradi simulakrov in redukcije človeka na odpadek.   

Kaj je racionalno jedro neoliberalizma? Vodljivo poneumljanje in naivno pootročenje odras lih. Ubogljivo zbira nakupovalne pike, spremlja in ureja osebne profile, ne vidi pa, kako je družba od znotraj gnila. Manjkajo duhovne vrednote, ki omogočajo transformacijo, obenem pa smo nebogljeni ob sofisticiranih napravah, zaradi katerih smo odvisni od strokovnjakov. 
O smislu odloča tudi naše nezavedno. Vprašanje je, ali zmoremo uporabiti nezavedno znanje o svojem optimalnem delovanju, ki pa je vedno znova zaradi krhkosti, prekarnosti izpostav ljena različnim preizkušnjam. Samoregulativni sistemi so znani po teoretikih avtopoeze kot so Luhmann, Bertalanffi, Maturana in Varella. Vsakemu sistemu gre za samoohranitev v okolju ko lovi ravnotežje v okolju. Slabo pa je, ker pogosto niso uravnoteženi z našimi notranjimi predispozicijami, s čimer slabi naša civilizacijska prilagoditvena kompetenca pa še prej osebna. 
Pomen izhaja iz po-imenovanja, smisel pa iz občutenja in doživljanja. Med njima so prehodne oblike. Po 3eni strani s poimenovanjem stvari dobimo drugačen odnos do njih, po drugi strani pa nas doživljanje vodi k (drugačnim) zgodbam, poimenovanjem z opisovanjem.    

Verjetno je, da se hitrih sprememb prej prestrašimo kot postopnih. Zlasti se bojimo tistih sprememb, ki niso ugodne in nam po izkušnjah škodujejo. Morda so spremembe priložnost, vendar terjajo odgovornost, nas za kaj prikrajšajo ali z njimi kaj dragocenega izgubimo. Če spremembe niso interaktivno sprejete od znotraj, ampak so le sugerirane od zunaj, potem gre za znano že webrovsko ugotovitev 'vsiljevanja volje drugemu' in za razvojni krč nenormalno sti latentnega ali aktualne ga bolezenskega stanja. Selekcije zarežejo v to živo tkivo in v smislu mi in drugi generirajo odpor odpisanih oz. diskvalificiranih žrtev. Luhmann je razlagal bistvo funkcioniranja socialnih sistemov v komunikaciji usklajevanj medsebojnih pričako vanj. Če moja ljubezen ne oskrbuje partnerja s tem, kar je dobro zanj (in obratno), ne izpolnju je potreb. Odnos preneha, ko izgubi smisel. Konflikti so predvidljivi in nepredvidljivi, rešljivi in nerešljivi, zaželeni in nezaželeni, subjektivni in objektivni, resnični in navidezni (pseudoproblemi, kjer zadošča že sprememba imena). Vsekakor je smiselno uspešno reševanje konfliktov. Vsekakor pa lažje rešujemo konflikte s prožnim mišljenjem kot s togim.
     
Živimo v prehodnem obdobju, ne da bi se poenotili glede interpretacij bolečih spominov na preteklost in za jasno vizijo prihodnosti. Smo prišli do spomenika sprave žrtev vseh vojn. To naj bo spodbuda za odpuščanje. Politika, ki prevladuje, je še vedno partikularistična real-politika moči. Gre za politiko do svetovnih razmer stopnjevane neenake moči. Seveda nismo brez politike urejanja skupnih zadev, ker bi se svet brez nje znašel v kaosu. Vendar je obstoj sveta čedalje bolj ogrožen prav zato, ker sta obe politiki v neravnotežju. Za države, ki se vključujejo v svet globalizacije in EU, je Antigona problem v tem: kako ohraniti avtohtono kulturo v evropski in svetovni, kako naj mali narodi uveljavljajo svojo (politično) voljo v transnacio nalnih skupnostih. Pred osamosvojitvijo Slovenije je BM Zupančič pisal o politiki hrepenenja. Ta je postala sredstvo pragmatičnih pritiskov. Piše tudi o prededipalcih, ki vladajo po svetu, de Mauss o drugotnih značajih, Teofrast o slabih značajih. To pomeni erozijo moralnega občutka.   

Kakršen odnos do vzgoje imamo, tako otroke vzgajamo. Poznamo tri različne odnose do vzgoje:
1. afirmativni: vzgoja  je humana po prenosu človečnosti iz človeka na človeka (Pavletič, 2010); 
2. negativno nadomestni: Danes jo skušajo nadomestiti razne tehnike, socializacije, normalizacije. Pojavlja se veliko skritih 'vzgojiteljev', ki v imenu tržnega konzuma relativirajo napore staršev, vzgojiteljev v vrtcih in  učiteljev v šoli, reducirajo človeka kot teleološko bitje na uporabno funkcijo storilnosti. Vrednote so mqanipulativne, novoveško nietzschejansko gledano, samo funkcija, množični človek pa je ogrožujoče dejstvo. (Pavletič, 2010); 
3. bivanjski: življenje samo uči. So  poskusi, da bi jo izpeljevali iz zasnutja (Stiftung), nastajanja (Entwurf), 'ustrojstva sveta' (Urbančič, Pavletič, Svetlič). Kako se da kombinirati prvi in tretji odnos s preseganjem drugega? Vem, kje se odnos zablokira – ko ga prepredejo sodbe opravljanja, stigmatizacije. 

Humanost in humanistika nista samoumevni. Zanju se je treba nenehno ljubeče zavzemati. Družbene spremembe so kot erozijo zanju, zato se morata nenehno zavzemati za svoj obstoj. Motivacija posameznika je kot mobilizacija njegovih sposobnosti svetovnonazorsko (materia listično ali idealistično) pogojena. Vzgoja za svetovni nazor zato ne vključuje samo odnosa do religije, filozofije, znanosti na globalni ravni, ampak še prej odnos do dela/dejavnosti na mikro-družbeni, vsakdanji ravni. Svetovno nazorsko nedomišljen in praktično neizpeljan odnos med opredmetenjem osebnosti in njenim ponotranjenjem povzroča različna življenjska neravnotežja in občutka nesmisla oz. odtujitve.

Treba  je razlikovati pojem smisla od nesmisla. Pozitivno mišljenje (imeti vero, ki gore premika) je možno kot preseganje negativnega.  Ozvald piše o razliki med zakoreninjenci, za katere je značilen univerzalizem, socialna pripadnost in izkoreninjenci, ki so individualisti in uporniki zoper socialne norme. Giddens (1998) piše tudi o izkoreninjeni (po Toenniesu instru
mentalizirani) družbi, v kateri se razvija novi individualizem ne pa še istočasno nova solidarnost. Laže osmišljajo življenje tisti, ki so že solidarni v družini (B. Lee).   

V mirnih predvidljivih časih posameznik nima težav s smislom. Šele tedaj, ko v življenju samem nastane zaplet in razcep, ko se življenje samo v sebi razkolje, dobi vprašanje smisla in vrednosti našega življenja oblast nad nami, sproži premišljevanje in povzroči spore. Kadar se pojavljajo različna iskanja in spori glede smisla življenja, ki odtujujejo ljudi med seboj, potem to očitno priča, da se življenje ne spaja v celoto, da v njem ni prevladujočega središča, ni skupne narave; delujejo popolnoma različni tokovi in podijo težnje v različne, pogosto ravno nasprotujoče si smeri (iz Nobelovcev – Eucken, 1977: 13).

Kriza je hkrati nevarnost in priložnost. Osmišljanje si lahko razlagamo po različnih stopnjah duha. Pri Heglu je objektivni duh višja stopnja razvoja subjektivne duše. Po Nietzscheju se duh na ravni kamele-preobremenitve, leva, ki se nenehno bojuje proti zmaju, kar je njegova sveta dolžnost in raven igrivega otroka, ki dobi nekaj zase le, če izgubi svojo voljo. 

Skrajno bogati in revni so ujeti v občutja brezciljnosti in praznine, kar imenujemo bivanjska praznota. Kot je smisel življenja posameznika povezan z njegovim odnosom do materialnih in duhovnih vrednot, tako je njegovo bogastvo čutov v zadovoljevanju materialnih in duhovnih potreb.  

Kakor človeka antropološko opredeljujemo, takšen smisel mu namenjamo. Razlikujemo naslednje 5 vrst niča kot so 1. negacija prisotnosti nečesa, 2. praznina nesmisla, 3. zlo, 4. laž. 5. Hitsamatsu (1995), avtor zen budistične polnosti niča, razlikuje med humanistično, nihilis tično, teistično in samoprebuditveno podobo človeka. Hitsamatsu zastopa samoprebuditev, ki je podobna Škofovi čistosti vstajenja. Vsaka od prvih štirih vrst nas v nečem prizadene. Prva zaradi občutka pripadnosti, druga zaradi občutka smiselnosti dogajanja, tretja zaradi potrebe, da delamo dobra dela in četrta zaradi življenja po resnici. Peta je kot izvir večne vode (iz prilike o Sabinki ob vodnjaku), ki nas odžeja. Brez podobe partnerja kot je Jezus v duši tudi ne bi bilo bivanjskega  smisla. V budistični praznini je nič (skrt. Sunjata). To je mirna točka prebujenja, kjer se srečata oblika in breobličnost. V krščanstvu je molitev srca v tišini sanctum sanctorum. 

Zlo so opisovali že v najstarejših književnostih Sumerije in Egipta. Opisuje ga že Ep o Gilga mešu. Problem obstoja zla so opisovali tudi antični pisci, filozofi kot so Platon,  Aristotel, Sextus Empiricus, Epikur, Epiktet, starokrščanski pisatelj Lactantius,  Aurelius Auguštin, Benedict de Spinoza in številni filozofi. Vse tri velike monoteistične religije, krščanst vo, judovstvo in islam, poznajo pojem zla v večnem boju z dobrim. Zlo običajno predstavljajo demoni, proti njim se borijo za zmago dobrega angeli. Ciceron v svojem delu O največjem dobrem in največjemu zlu zla ni sistematično analiziral.  Zastopali bi lahko stališči o relativnem nesmislu zla glede na smisel dobrega.
Za  Epikurja so za navzočnost zla v svetu dokaz, da se bogovi ne zanimajo za ljudi. Lahko bi odstranili zlo iz sveta. medtem stoiki menijo, da s svetom upravlja Božja previdnost. Kar je z enega stališča zlo, pravzaprav prispeva k splošnemu dobremu. vsega.
Podobno Avguštin meni, da zlo ne obstaja samostojno, ker gre za golo negacijo ne-bit. Za novoplatonike zlo  predstavlja materija, za krščanske filozofe pa je tudi materija ustvarjena od Boga in  zato ni izvor zla. Zlo je pomanjkljivost in nepopolnost, ki se imenuje metafizično zlo. Za krščanske filozofe je greh moralno zlo, prostovoljna krivda. Fizično zlo, odnosno človeško trpljenje je kazen, ki se opravičeno trpi zaradi krivde (od izvirnega greha). Pred  to preizkušnjo Bog postavlja človeško voljo. Skoz vso krščansko filozofijo zlo nima dejanskega obstoja. Kristjani nismo manihejci. V 17. stol. se obnavlja epikurejski nauk in protikrščanski  nazori. Zlo tedaj nima smisla samo po sebi, ampak je v tem, da je premagano.
Smisel iščemo v naših verovanjskih prepričanjih, ki so do določene meje podobna (npr. Sprangerjevim) tipom osebnosti. Verovanja bi lahko razvrstili na
1. religiozna, ki izhajajo iz obstoja Boga in božje volje, 
2. filozofska umna, ki izhajajo iz splošnih resnic, 
3. znanstvena v metodično verodostojnost in zanesljivost, merljivost, verifikabilnost, objektivnost spoznanj, 
4. umetnostna, ki predpostavljajo, da z odkrivanjem in ustvarjanjem lepote nastaja človeški svet, etična, ki predpostavlja, da z dobrimi deli postaja svet sožitja, 
5. politična, ki z urejanjem sveta delajo svet sprejemljiv. Konflikt interesov nastaja zaradi neusklajenih verovanj, kar je tudi teleološki oz. teološki problem. 

Pogosto so konflikti dolgotrajni in to iz treh glavnih razlogov. 1. je pomanjkanje razumevanja. "Saj ne vem več, kaj naj še storim," je tipično opravičilo vpletenih. Za to izjavo se skriva pomanjkanje znanja in idej za razrešitev konflikta. 2. vzrok dolgotrajnih konfliktov je pomanj kanje vaje. Reševanje konfliktov ni preprosto, zato je zelo verjetno, da nam ne bo uspelo. 3. razlog pa je tako imenovani osebni primer. Ko se srečamo s konfliktom, ravnamo drugače, kot smo si zamislili v idealnem scenariju. Rešujemo jih s pomočjo mediatorja, moderatorja ali sami z razumevajočim dialogom in sprejemanjem razlik. 

Se da strniti oz. stakniti staro in novo, tako da ne bi bilo preveč diskrepanc zaradi tradicio nalizma. Nekateri v lokalnih okoljih skušajo ohranjati tradicijo. V časopisu Sensa (15. 9. 2014) piše: v zadnjem času je v svetu veliko katastrof, ki pomenijo človeštvu opozorilo, da smo se preveč oddaljili od narave in njenih zakonov, da smo podrli ravnovesje. Ravnotežje kot harmonija je že starokitajski, starogrški ideal smisla. Klicev 'nazaj k naravi' se vedno pojavlja. Problem našega časa je, da izgubljamo neposredno izkustvo. Vprašanje pa je, ali korenite  spremembe zmoremo. Poskušamo lahko  začeti pri sebi. Spremembe so divergentne. Na druge lahko vplivamo le z lastnim zgledom. Koliko se spremeni na bolje ena oseba, toliko se spreme ni svet. Nekateri verjamejo, da naši notranji občutki vedo, kako je živeti z naravo in jih je treba samo poslušati. Poslušajmo nagovore biti, Boga, narave, daru časa za to, kar je treba ustvariti. Bog je vseveden, On pozna preteklost, sedanjost in prihodnost, pozna tudi vse naše misli v vsakem trenutku; ker ve vse, bo njegova pravičnost vedno pravično izvršena (Psalm 139:1-5, Knjiga pregovorov 5:21). Če Bog ne bi bil vsemogočen, potem je 'možnost iz nemož nosti' (Caputo, 2011)  brez pomena.    

Chiara Lubich (2002) razmišlja o nasvetih, kako v težavah in skrbeh vsakdanjega življenja najti same ga sebe in odkriti božji načrt o svojem življenju. Sedanji trenutek je ključna prvina duhovnega življenja tako v krščanstvu kakor tudi v drugih verstvih. Mogoče zato, ker se spričo nezadržnega toka časa odkriva kot postanek, trenutek oddiha, pomoč... Nasveti  Chiare Lubich so zbrani za vse, ki v težavah in skrbeh vsakdanjega življenja čutijo potrebo, da bi našli samega sebe ali odkrili načrt nad svojim življenjem.  Smisel življenja je v sedanjosti kot brezpogojnem srečanju sebe in drugih, v spominih na srečno preteklost  (v NLP nesrečnega otroštva ni) in v upanju na optimalno prihodnost (v NLP future pace).  

Bog je eden in je edini, ki ve za naše potrebe in najgloblje želje naših src. Zaradi tega je vre den našega čaščenja in vdanosti (5 Mz 6:4). Bog je pravičen in ne bo pozabil naših slabih dejanj; zaradi njegove pravičnosti in reda so nam bili odpuščeni naši grehi, katerih sodbo je namesto nas izkusil Jezus (2 Mz 9:27, Matej 27:45-46, Rimljanom 3:21-26). Sv.
Pavel pravi, da obstaja samo en greh (gr. hamartia): nepovezanost z virom življenja, odlomljena mladika, ki ni več povezana s trto. Razlikovati je treba med božjo in človeško pravičnostjo.

Pravičnost (gr.'dike', lat. iustitia, nem. Gerechtigkeit, fr. in angl. justice) je cilj.  Popolna pravičnost je utopično vprašanje. Z modelom REI lahko vidimo, da bitka za oblast presega tako politiko kot kapital. Gre za boj za prevlado ene človeške narave in njenih vrednot nad drugimi. Pravična družba po REI je model, ki ponuja rešitev iz teh večnih bojev za oblast ter izgradnjo sistema, kjer so razlike spoštovane in upoštevane. Nobena izmed človekovih treh področij kot so razum, emocije in instinkti ne sme dobiti prednosti. »Nekaj lahko ti trije razumi dosežejo samo skupaj, to pa so najmočnejše od vseh vrednot – resnica, sreča, spoš tovanje, ljubezen… Samo s temi vrednotami je mogoče ustvariti pravičen svet.« (str. 683) Gre za načelo ekvidistance do vsega. To je podobno pri Assagiolliju, Weorju, … Ne nazadnje je to Epikurjeva ataraksija duše.  

Smisel so opredeljevale  že antične praktične, moralne filozofske smeri in novoveški francos ki, britanski moralisti in novejše etike. Iskanje smisla ima etični pomen. Zaradi pospešenega razvoja se širi kontingentnost oz. kaotičnost dogajanja. To pa izziva razvijanje duhovno orientacijske sposobnosti človeka, čeprav še človek trde organizacije ni izčrpal svoje razvojne možnosti v vodstvenih funkcijah. Pri iskanju smisla so od starega veka do danes v konfliktu hedonske in asketske etike. Ljubezen ni edini smisel in najpomembnejša vrednota življenja, čeprav je zelo visoko. Največ je vredno zdravo življenje, ki nam omogoča produktivnost.  

Askeza (gr. askesys - vaja) je način življenja, ki obstaja v premagovanju   grešnih  strasti, pokori, postu in miloščini, kakor tudi v opravljanju določenih pobožnih vaj in dobrih del. Razlikujemo vrste askeze kot so: 
1. Negativna askeza je obvladovanje telesnih nagnjenj v korist  duhovnega življenja v krščanstvu; pri stoikih ali kvietistih ima askeza namen mrtvičenja; v muslimanstvu trpinčenja, v budizmu pa izničenja in prehoda v mirovanje nirvane. 
2. Pozitivna askeza je v krščanstvu napredovanje v molitvenem in  krepostnem življenju. 
3. Naravna askeza uporablja le človeška sredstva kot so: meditacija ali premišljevanje, telovadba, dieta, premagovanje raznih ovir in tudi šport. 
4. Nadnaravna askeza. Verska, zlasti krščanska askeza uporablja tudi nadnaravna sredstva za pridobitev in povečanje Božje milosti. 
Asketizem je prizadevanje najmočnejše sredstvo za pridobivanje verske in nravne popolnosti, ki cveti zlasti med redovniki, ki se na to pot obvežejo s trojnimi zaobljubami skromnosti:  uboštva, čistosti in pokorščine. Asketizem v širšem pomenu predstavlja filozofijo, ki nalaga prostovoljno in zavestno odpoved materialnim, telesnim in tudi duhovnim potrebam.
Umetnost egoizma (Kirschner, 1993) je manj pomembna kot umetnost altruizma. Umetnost egoizma v stilu 'ljubi drugega kakor samega sebe' vsekakor ni narcisizem. Solidarnostnega personalizma ni nikoli preveč, če upoštevamo Kierkegaardovo maksimo oz. dolžnost neskončne zadolženosti za bližnjega, ki jo občutimo le v popolni ljubezni. Ali ni bolje biti kierkegaardovsko utopičen, kakor tehnološko narcisistično distopičen? 

Kirschner, (1993) ima sicer nekatere dobre predloge, 1. da že zaradi osebne svobode prevzemamo tudi samoodgovor nost ki je ne smemo prelagati na druge ali se zanašati na odgovornost drugih, 2. Svojemu notranjemu glasu verjeti bolj kot drugim. Treba je gojiti večplastno poslušanje drugim in sebi. 3. Da nista ugajanje in všečnost glavni kriterij, 4. da je treba braniti svoj  teritorij oz. prostor, kar vključuje obljuba zavzemanja zase. To je pomembno za razreševanje konfliktov tako v medsebojnih odnosih postavljanja medsebojnih meja, kakor tudi v mednarodni politiki. 5. Pustiti prosto pot domišljiji, 6. Začeti z najpomembnejšimi zadevami oz. nalogami in šele potem z manj pomembnimi. Detajlist in globalist sta tista, ki to vesta. Priti stvari do dna oz. do konca je zadeva vzdržnosti, ki terja detajlizem kot detektiranje napak in pomanjkljivosti.   Kar je za nekoga smiselno, za drugega ni. Zato je potrebno medsebojno prilagajanje.
    
Beseda »post-truth«, ki je še nedavno  vznemirila svetovno javnost, vendar zadeva resnico in resničnost, to sta pa imanentno filozofski kategoriji. Besedo »post-truth« po izboru uredništva ugledne založbe Oxford Dictionaries največkrat razumemo v pridevniški obliki kot opis situacije svetovnega političnega trenutka, s katerim smo se soglasno začeli približevati spoznanju, da čustveno obarvana prepričanja povsod zmagujejo nad objektivnimi dejstvi. Da prevladujoče oblikujejo javno mnenje, naše dojemanje sveta in vplivajo na odločitve množic. Sprejemanje političnih in družbenih odločitev naj bi prestopilo bregove razlikovanja med resnico in lažjo, prevaro in zmotnostjo. Čustveno zlagana odzivnost je zmagala nad razumskostjo, prazni relativizem je nadomestil zdravi skepticizem.
Poresničnost nujno zadeva premislek o vsem, kar jo omogoča. Imamo vtis da preveč sledimo prevladujočim propagandi, političnih manipulacij in laži, marketizaciji družbenega sveta in končno dominaciji oglaševalskih praks, ki vse po vrsti oblikujejo naše dojemanja družbe, sveta in končno nas samih, s tem filozofije še nismo razrešili njenega poslanstva. Nasprotno, na tem mestu bi temeljit filozofski napor najbolj pričakovali. Povezati bi ga morali z dvojim, povzeto na kratko. 1. z analizo in razlago logik manipulacij, definiranjem laži in prevar na temelju resnice, za kar še kako potrebujemo filozofska orodja. 2. dragocenost filozofskih znanj zadeva tudi drugo plat razprave: resnica meri na prepričanja, ki so resnična. Toda meri tudi na dejstva in stanja stvari v svetu, na to, kar se je v resnici primerilo in je resnično. V tem drugem smislu zadeva recimo tudi razpravo o videzu in čutni ali mentalni prevari, ki nam stojita naproti, da bi stanja v svetu opisali na pravilen in utemeljen način brez nepotrebnih popačitev. Navsezadnje so tovrstne analize javnega govora v tesni navezi z nemoralnostjo takšnega početja in predstavo, v kakšni družbi želimo živeti. 
Fenomen poresničnosti zadeva tudi našo antično preteklost in prihodnost našega sveta. Števil ni filozofi so vse od antike naprej opozarjali na poklicanost filozofije. Že Platon razlikuje med »pravo« filozofijo in produkcijo lažnih podob, ki so jo ponujali sofisti. Današnje oglaševalske in marketinške prakse je mogoče razrešiti in razložiti s platonsko formulo, ki bi se glasila: več resnice, manj varanja. Relativizem resnice, ki jo je v času klasične Grčije zamenjevala sofistična iluzorična vera v videze in dozdevke, spominja na današnji politični in znanstveni subjektivizem. V njej so pod krinko demokratičnosti možne vse pozicije, vsak ima svoj prav, vsaka resnica je alternativno pravil na, vsaki trditvi lahko najdemo njej enakovredno nasprot no. V etičnem smislu je možno vse. Da je bilo že v starem Rimu Jupitru dovoljeno to, kar ni bilo volu, že vemo.
Tisti, ki imajo prihodnjo resničnost tega ponorelega sveta res v posesti, si domišljavo predstav ljajo, da s svojimi vzvodi premikajo stvarnost v svojo sfero. Resnica se mora prilagajati njim, ne oni njej. Da bi jim uspelo, nam ponujajo izdelke v svoji trgovini videzov. Z vzponom čutnega in zatonom racionalnega sveta, v katerem skoraj solipsistično vlada individualizem. Resnica se maskira v mnenje, ki ga digitalna tehnologija širi in mu nudi narcistično potrditev. Mnenj in laži je lahko vedno več kot resnic, zato to dobro služi tudi ekonomskemu sistemu, ki temelji na neskončni rasti. To posledično gradi šibko družbo, brez obveznega medsebojnega zaupanja.   
Morali bi se zavedati  odtujitev po vseh plasteh osebnosti in vsaki posebej. Nismo v vseh enako odtujeni oz. svobodni. Kot čakre bi morali tudi to preverjati s testi in ortonomsko vsako popravljati. Zgodovinsko gledano načelno nismo niti ene presegli. Za vsako tiči nezavedni vaški, plebejski vzorec (prve in zadnje zamere), ki nepredvidljivo izbruhne na dan s pomočjo tehnologij. Vsaka osebna razvojna faza in družbeno-zgodovinska prinaša svoje vidike svobode in odtujitve. Za posamezne čakre so posebni kamni, mantre, meditacije, bachove kapljice, afirmacije, vaje. Najtežje se je v času dostopa (age of access) čemu odpovedati npr. privlačnosti zla. Homo duplex navznoter je le prisilno enovit navzven.   

Sreča je odvisna od lastnega vesti,  od prepoznavanja tega, kar vsak od nas v resnici je, torej v lastni duševni moči, v lastnih zmožnostih in vrlinah. Rešujemo svojo individualno dušo. Ko spoznamo svojega daimona, ga je treba uresničiti v nekem ravnovesju, v okviru svojih mej. A kaj, ko je danes to nemogoče zaradi prevladujoče logike, ki človeku narekuje, da uresniči sebe, če uresniči potrebe nekoga drugega. Ekonomski motiv je zamenjal humanis tičnega. Kako motivirati ljudi, da čim več prispevajo k zaslužku podjetja. Vladajoča ZTR stremi k odličnosti v želji, da postanemo brezhibni računalniki perpetuum mobile, ki ne zbolijo, ne zanosijo, ... Gre za kolaps realnosti. Primerljivost poraja občutke neprilagojenosti in hipertekmovalnosti. Vsako leto imamo višje cilje. Kar naprej nekaj dosegamo. Nekateri menijo, da smo evolucijsko vedno bolj inteligentni. Pri tem je naše čustveno življenje odrinjeno na rob. Res stremimo k dobremu počutju - well being. verjetno k temu stremimo nekoliko bolj kot v preteklosti zaradi zavesti o strahovih in travmah. 

Morda ljudje ne trpijo več toliko zaradi nedosegljive sreče (Čehov), kot zaradi doseganja neuspeha. Depresija dandanes izvira iz občutka manjvrednosti, ki izhaja iz neupoštevanja zakonov (Galimberti, 2009). Značilnost sodobne družbe namreč je, da je na videz vse dovoljeno. "Človek želi biti v sodobni družbi bolj zdrav, dolgoživ, sposoben za več imetja. Prometeja, ki so ga Grki priklenili na skalo, smo odklenili." (Galimberti, 2009). To svarilo velja našemu 'odčaranemu svetu' (izraz Maxa Webra).  

Papež Frančišek (2018) podobno kot Galimberti poudarja mlade. Bog, ki ni le Oče in Mati, je po papežu Janezu Pavlu I. tudi Sin in zato naš brat. Obravnava položaj mladih v današnjem svetu. Mlade nam predstavlja kot zavržence našega nemirnega časa, ki pa so iz istega testa kot Bog in obdarjeni z Njegovimi najboljšimi lastnostmi. Z družbenega obrobja, kamor so že vse predolgo odrinjeni, jih želi »prestaviti« v središče družbene pozornosti, kamor sodijo kot  glavni protagonisti naše skupne zgodovine. Poudarja, da lahko samo z gradnjo mostov med starimi in mladimi uresničimo revolucijo ljubeznivosti, ki smo je vsi tako potrebni.

Andersov Prometej je osramočen zaradi eksplozije tehnike in implozije smisla. Nenehno hočemo nekaj več in ima mo nerealna pričakovanja in zato zanikamo realnost. Od drugih pričakujemo preveč brez svoje osebne rasti. Demokracijo razumemo tako, da imamo svoje mnenje o čim več rečeh. Ta mnenjskost še ni dialoška komunikativnost, ampak sofistika z nezavedanjem lastnih paradoksov. Ne zavedamo se brezpotja ambivalentnih želja. Želja izha ja iz manka (Lacan) ali praznine (Deleuze). Manjše skupine gojijo poti nazaj k omejitvam naravnih potreb. Virtualni svetovi pomenijo nove nesmisle. Človek rabi moralo in ne obratno. 
Bernetov film Demokracija (2015) skuša vrniti verodostojnost kompleksnemu mehanizmu evropskega parlamenta. Bernet uveljavlja nov, dinamičen pogled za iskrice humanosti, ki ne tijo počasi ugašajoči ogenj. Spletke, uspehi in velika razočaranja so na dnevnem redu Evrop skega parlamenta. Film špionira po zakulisju parlamenta. Glavni junak Albrecht s svojo idejo zmaguje s sklepanjem številnih kompromisov znotraj kompleksnega birokratskega mehaniz ma. Snowden je ustvaril družbeno klimo, da je bil zakon o varstvu podatkov državljanov po dolgi proceduri sprejet. Imamo pravico vedeti, kako se nas nadzoruje in čemu to služi. 

Dokumentarca Citizenfour in Dobri Američan sta nas opomnila, da množično zbiranje podat kov ogroža našo zasebnost in je v popolnem nasprotju s svobodo in demokracijo. S sistematič nim zbiranjem in obdelavo osebnih podatkov se dandanes ne ukvarjajo le velike korporacije, kakršni sta Google in Facebook, pač si na ta način skušajo povečati prodajo tudi majhna podjetja. Kadar na spletu v naglici iščemo nujno informacijo ali pa se odzovemo privlačni ponudbi, le redko pomislimo na posledice pritiska na gumb ‘Strinjam se’. Spomnimo se, da je to, kar je nekoč Rimljanom pomenila republika, kar nam pomeni demokracija. V njenih okvirih iščemo pravičnost oz. vladavino prava. Rimski izrek pravi: Fiat iustitia (ne) pereat mundus, ki ima dva pomena: naj živi pravica, 1 četudi propade svet ali 2. da ne propade svet.  
Evropski parlament je 14. aprila 2016 potrdil uredbo Evropskega Parlamenta in Sveta o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov. Splošna uredba o varstvu osebnih podatkov bo nasledila nacionalne zakone o varstvu osebnih podatkov, v Sloveniji Zakon o varstvu osebnih podatkov – ZVOP-1. Najpomembnejše novosti Splošne uredbe so: boljši nadzor državljanov nad svojimi osebnimi podatki in lažji dostop do njih ter strožja ureditev dolžnosti obveščanja posameznika o obdelavi njegovih osebnih podatkov; pravica do pozabe oz. izbrisa in pravica do prenosljivosti podatkov;  izrec na privolitev za obdelavo osebnih podatkov, kar pomeni, da se podjetja ne bodo več mogla zanašati na » domnevno privolitev», obvezno obvestilo o vdoru v zbirke osebnih podatkov v roku 72 ur; javni organi in podjetja, ki opravljajo tvegane postopke obdelave podatkov, mora jo imenovati uradno osebo za varstvo podatkov; višje kazni za prekrške, saj bo lahko nadzorni organ za najhujše kršitve izrekel  kazen do vrednosti 1.000.000 do 20.000.000 EUR oz. 2-4 % letnega svetovnega prometa podjetja.
Katere zadnje meje nam po Rijavčevi (2018) načenja IKT? R. Adorno in M. Ienca sta poleg kognitivne svobode, predlagala še zaščito mentalne zasebnosti, pravico do osebne oz. mentalne integritete in psihološke kontinuitete. Tudi Slovenija rabi nove predpise o tem, ne glede na to, kako bodo te pravice interpretirali. Samo najbolj ozaveščeni niso manipulirani. Do nedavna je bilo 'vsiljevanje svoje volje' drugim državljanom grobo in očitno. Danes pa je posredovano, prefinjeno, nezavedno, nepričakovano, tako da smo vedno na nekaj opozorjeni. Kot da nas vsi podpirajo, čeprav nas sploh ne poznajo, vključujejo v interaktivne mreže, čeprav smo zgolj interpasivni. IKT niso vsemogočne, vendar pa jim bolj zaupamo kot so varne. Nenavadno je, da ne vemo, kaj naj počnemo s to povečano močjo (Harari), a na starost spet ne vemo, kaj naj počnemo z nemočjo. 

Pretnje atomskega orožja v imenu miru je še danes stalnica militantne tehnologije. Sloterdijk (2010) nasprotuje cinizmu oz. nihilizmu kot »razsvetljeni napačni zavesti«. V duhu frankfurt ske šole se sprašuje, ali je sploh še mogoče verjeti v razum in v ideale človeštva. Cinizem je nekaj, kar je usodno vezano na zahodnjaški um. V (post)moderni postane evropocentrični in globalni problem. Humanistični izobraženci ostajamo skeptični glede uresničevanja idealov razsvetljenstva. Razsvetljenski avtorji so slavili človekovo svobodo, obenem pa prikrivali kolonialno zatiranje in podrejanje. Znanstveniki si prizadevajo spoznavati naravo, družbo in človeka, industrialci pa vse to uničujejo. Politiki govorijo o demokraciji, hkrati pa ustvarjajo mezdne sužnje. Razsvetljenstvo je bilo v najboljšem primeru gledališče lažnih obljub. Smo v dobi lažne zavesti. Svet ni tak, kot naj bi bil in da ne živimo tako, kot bi morali živeti. Kljub temu pa se zaradi tega kaj preveč ne obremenjujemo. Smo v permanentni krizi oz. v stiski.  Kljub vsemu za nas še vedno obstaja upanje. Vendar bo mogoče premagati cinizem le preko ustvarjalnega dejanja ljubezni. Ne vem, koliko so dosedanje kritike cinizma in nihilizma v čem uspele.

Suvin (2010) se v duhu quo vadis homine sprašuje po politični epistemologiji odrešitve. Opira se na sodobne in klasične avtorje od Blocha, Benjamina, Brechta, prek Marxa, Marcuse ja do Williamsa. Postfordistični  kapitalizem ga z vedno bolj zasvojljivo  potrošnjo spominja na Disneyland. Kljub vedno večji eksploataciji in naraščajoči razkorak med revnimi in boga timi in razraščanja konfliktov in vojn ter človeštvo ogrožajočih podnebnih sprememb, iznajde va epistemološka orodja za minimum dostojnega življenja. Upa, da bi bila pot  »od poziva za preusmeritev utopizma in prvega popisa razumevanj 20. stoletja do razčlenitve naše globalne distopije in ponovnega osredotočenja na neumrljivi ogenj živega dela prepoznana kot primer na za udeležbo v kolektivni razpravi, ki jo je levica (še vedno edina šibka sila, ki lahko reši naš svet) danes že sicer neodločno začela«. Podobno teologi oblikujejo teološka orodja za epifanijo. Suvin na sekulariziran način pripoveduje to, kar je tudi krščanska oz. katoliška intenca.

Vemo, zakaj ni Trump rekel Amerika zadnja, ampak Amerika prva. Ker ga za takšen program ne bi izvolili in ker ne pozna vloge Levinasove etike 'za vami gospod' v politiki. W. Churchill je dejal »vedno sem se pripravljen učiti, ne maram pa, da me drugi učijo«. To je značilno tudi za naš čas. Dejstvo je, da se hočeš nočeš učimo tudi zaradi drugih, ker nam prav ti postavljajo pogoje. Morda rabimo duhovno osmislitev zato, da to razumemo in uresničujemo. 
  
Nezaupanje je tudi znotraj EU. Solidarnostni kapital je skopnel. Tudi njeni vodje debatirajo le o ekonomskih možnostih. Federacija prinaša več vprašanj kot odgovorov. Ali se bodo nacije pripravljene odpovedati še enemu delu svoje suverenosti, ali pa se bodo razrasli nacionalizmi? Ukrepi vlad ustvarjajo neznosne razmere. V socializmu je bila ta kontrola politična, sedanja pa je ekonomska. Oboje pa pomeni enoumje 'mi in drugi'. Že v prometu se opazi nespoštova nje prometnih znakov. Denar sicer fascinira, a je namenjen drugim. Komur uspe ostati ubog v duhu, je svoboden. Večina goji preveč napuha. Samo podjetja, ki živijo vrednote, so dolgoroč no uspešna. Če imajo vsi priložnost zaslužka, to še ni pohlep. Civilizacija brez duha propade. Skoraj vsi kontinenti kažejo več duhovne vitalnosti kot EU.     

Parsons (1951, 39) si je družbo predstavljal kot uravnotežen sistem, v katerem imajo norme in vedenjski vzorci  pomembno funkcijo. Vse, kar moti ravnovesje, velja za disfunkcionalno. Socialni red vsebuje institucionalno integracijo motivov posameznika in delovanje posamez nika, s čimer so povezane vloge in norme v socialnih odnosih. Institucija je tudi skupek institucionaliziranih soodvisnosti in povezanosti vlog, ki so za socialni sistem strateškega socialnega pomena  npr. last, družina, pravo, vzgoja. Kolikor bolj nejasne vloge so, toliko bolj se postavlja pod vprašaj institucija. Smo v fazi mehanske, ne pa organske solidarnosti, kjer bi to stabilnost uveljavili.  Prav zaradi prehitrega razvoja napetosti vodijo v destabilizacijo s hladno vojno. 

2. Viri (ne)humanosti v antiki

Sporočilo patra Šinkovca za Veliko noč (Šinkovec, 2018) je poučno za iskanje smisla. »Gos pod nas je obdaril z besedami. Dal nam je dar govora, poslušanja in razumevanja. Za vse te darove se je v teku življenja potrebno uriti in zanje duhovno skrbeti. Največ zla, ki ga je svet deležen prihaja zaradi napačnih besed, površnega poslušanja in napačnega razumevanja. Jezik, ki služi za sporazumevanje znotraj nekega naroda je lahko napačen, neprimeren in slab. Lahko pa je ustvarjalen, izviren in resničen. Beseda bi morala ostati sveta.  A temu že nekaj časa ni tako. Besede izgubljajo svoj prvotni pomen«. 

Ko so nastajale prve svete besede in ko so se le te zapisovale, je svet govoril en jezik. Ko so te besede krožile od ljudstva do ljudstva, so odkrivale pravilen pomen. Ko se je človek pričel ločevati po jeziku, so se pomeni besed izgubili. Tako se je človeštvo oddaljilo od božjih sporočil. Kako so te besede slišane in razumljene, je odvisno od svetosti posameznega naroda in njegovega jezika.

Slovenski narod je imel velike prevajalce, ki so poslušali in razumevali pravilen pomen besed. Kot prave besede so našle poslušalce, ki so se z njimi poistovetili in po njih živeli. Pomen prevedenih besed je našel božjo globino, ki je bralca pritegnila, očistila ali razsvetlila. Takšne žive, globoke in svete besede je danes premalo. Jezik sporazumevanja je živ, je svet in božji. Le tak ne povzroča prepirov, trpljenja in vojn. Jezik in besede nas bi morale v bodoče povezovati in nas popeljati v globino bistva celotnega zemeljskega stvarstva in vesolja. Ker sem o pomenu besed že veliko pisal v e-knjigi Simbolne reprezentacije, vir verovanja in znanja, Šinkovčevega premisleka na tem mestu ne bom komentiral.  

Kdo drug je bolj po besedi, kakor pisatelji in bralci. Med nje sodimo tisti, ki nas je v življenju marsikaj motilo, spravljalo v malodušje, duševne krize, stiske zaradi pomanjkanja praktične inteligence. Zase vem, da so učno sredstvo bolj besede kot stvari, saj sodim med pisatelje in bralce.  

Antični miti še danes zaznamujejo naš vsakdanji govor. Junaški boji, spletke, erotika, romantika, fantastičnost, humor, duhovitost,... Antika navdihuje še danes, tako s svojimi arhi tektonskimi kot tudi literarnimi stvaritvami, ostrino uma in raznovrstnostjo znamenitih likov, ki iz realnosti prehajajo v legendo in mite, in obratno. Že več kot deset let narašča število ljudi, ki se učijo latinščine, domnevno »mrtvega« jezika. Tudi prevajanja antične literature je v razmahu. V Mitih (2011) so zbrani vsi najpomembnejši miti antične dobe, predstavljeni na svež in izviren način, z njihovim izvorom, kontekstom, anekdotami, aktualnostjo njihovega sporočila itn. Vključujejo metafore od Ahilove pete in Sizifovega dela prek Pozejdona in Prokrustove postelje, Tantalovih muk, trojanskega konja ter Venere in Amorja. 
V starogrški in rimski antiki so bili misleci pozorni na menjavanje nasprotij in na ravnotežje med njimi. Starokitajski I Ching  temelji na dveh osnovnih principih: principu svetlobe (Jang) in principu teme (Jin). Iz teh dveh elementov so sestavljeni vsi heksagrami. V vsej naravi najdemo polarnost, akcijo in reakcijo: toplota in mraz, plima in oseka, moškost – virilnost in ženskost - feminilnost, vdih in izdih … Dvojnost neizogibno razdeli naravo tako, da je vsaka stvar polovica in zahteva drugo polovico, s katero se skupaj poveže v celoto. Konfucij je izhajal iz plemenitega človeka – yunzi. Platon je izpostavil štiri vrline: lepo, dobro, resnično, pravično. Latinski izrek pravi, da je največja zmaga oz. oblast je premagati samega sebe. 
Koncept Yina in Yanga iz taoistične filozofije je tudi osnova Yijinga. Iz prvotne enosti (Tai Či) po razdelitvi na Jin in Jang izhajajo štirje diagrami, ko pa je bil dodan še tretji element, je nastalo osem trigramov ali Ba Gua.
Vsaka dvojnost zahteva tretjega, ''rešitelja'', raven, ki presega nasprotji in med njima vzpos tavlja ravnovesje. V Tao Te Kingu je to izraženo tako: ''Vse stvari ležijo v temi (Yin), postav ljene so nasproti svetlobi (Yang), uravnoveša pa jih nematerialna moč (Či).'' Tai Či dobesedno pomeni ''glavni steber''. Z njim pride do pojava diade ali dvojnosti, sveta nasprotij, Yina in Yanga. Eden prvotnih pomenov besede ''Yin'' je ''megleno, motno, ''Jang'' pa je moško načelo. Gre pa za ravnotežje obeh. Psihološko vemo, da nasprotja generira jeza, maščevalnost, aver zivnost do kaosa, anomalij, sovraštvo. Mir v globinah nima potrebe niti po diferenciaciji in dramatiziranju oz. zaostrovanju teh v nasprotja.
Wu Wei, princip nedejavne dejavnosti, ki je obstajal pred začetkom vsega, so risali v obliki kroga, in tako je Tai Či postal krog, razdeljen na svetlobo in temo, Jin in Jang. Vendar pa je v temnem principu prisotno tudi seme svetlobe in obratno, kar omogoča neprestano obnavljanje svetov, ki naj bi naposled dosegla ravnotežje, harmonijo.
V antiki je človek kot homo humanus prvič normativno odkrit, v praksi pa ga niso znali v celoti realizirati.  Prav zato, ker je začel z naravo in drugimi tekmovati v vsem, je po Sofok leju človek najsilnejši (deinos). Ni pa brez omejitev kot bogovi,  in zato je prav tako tragičen. V tragediji človek (prepozno kot kralj Ojdip) spozna lastne meje in neodpravljive meje med seboj in bogovi. V občutku tragičnosti je zavest o veličini in končnosti. Antigona je šla prostovoljno v smrt (skrt (s)mara) v boju za pravilnost lastnih stališč. Modri Rimljani so vedeli, da je edino pravo medsebojno tekmovanje je v človečnosti, vendar večina v to ni verjela. Iz tega je Kierkegaard izpeljal geslo »ti moraš ljubiti«. Duh je voljan, a meso je slabo.  
Teleologija dogajanja vključuje tudi njegov smisel. Lucretius Kar,  Celsus,  Epikur so nastopa li proti teleologiji  v naravi. Skrajni determinizem in indeterminizem izključujeta smisel, ker je sad svobodne odgovorne volje.   

2. Quo vadis homo moralis: primeri pregovorov:

- Omnea mea mecum porto (Ciceron) – Vse svoje nosim s seboj.
- Homo homini deo – Človek je človeku bog. 
- Assueta relinquere durum – Težko je opustiti stare navade.
- Bis dat, qui cito dat – Dvakrat da, kdor hitro da.
- Diliges amicum tuum sicut te ipsum- Ljubi prijatelja kakor samega sebe. 
- Pecunia erat auxilio pauperis. Denar je pomagal revežem.
- O curas hominem, o quantum est in rebus inane. O koliko skrbi, koliko stvari je brez vrednosti. (Lucilij)
- Oderunt pecare  mali formidine poenae  - slabi ne grešijo iz strahu pred kaznijo.
- Omnia vincit amor – Ljubezen premaga vse.  
- Omnea mea mecum porto (Ciceron) – Vse svoje nosim s seboj
- Se ipsum superavisse victoria est – Najlepša zmaga je premagati samega sebe
- Homo homini deo – Človek je človeku bog. 
- Assueta relinquere durum – Težko je opustiti stare navade.
- Diliges amicum tuum sicut te ipsum- Ljubi prijatelja kakor samega sebe. 
- Pecunia erat auxilio pauperis. Denar je pomagal revežem.
- O curas hominem, o quantum est in rebus inane. O koliko skrbi, koliko stvari je brez vrednosti. (Lucilij)
- Oderunt pecare  mali formidine poenae  - slabi ne grešijo iz strahu pred kaznijo.
- Omnia vincit amor – Ljubezen premaga vse.  
- Avaritia et superbia periciosae – lakomnost in pohlep sta pogubni.

2.	Rimljan med moralnostjo in nemoralnostjo (homo moralis)

Mos maiorum se prenaša preko vzgojne dejavnosti očetov in mater do sinov in hčera. Pater familias je dečku predstavil rimske vrline - virtutes: sam pa naj bi bil popoln vzor skromnega, pobožnega (do oblasti in bogov), resnega in značajsko neomajnega Rimljana. Oče je pouče val sinove - dečke pisati in brati, spoznavati rimske zakone in običaje ter častiti bogove. Uril jih je v ravnanju z orožjem in jih s tem pripravljal od otroštva dalje na vojaško službo. Matere so prevzele vzgojo deklic, ki so se naučile vse o gospodinjskih delih (kuhanje, pospravljanjem tkanje, šivanje,...).

Nastanek prave šole v Rimu je povzročil prihod grških sužnjev, ki pa so bili izobraženi in zato so postali učitelji. Kljub njihovi izobraženosti niso bili spoštovani. Tudi plača je bila slaba.

Večinoma je pouk potekal na prostem, na stebriščih. Če so bili v "učilnicah", so bile to majh ne sobe, kjer je bilo zatohlo zaradi oljenk, ki so jih otroci prinesli s seboj, da so si razsvetlje vali pot. Na stenah so imeli podobe pesnikov, verze Homerjevih pesnitev - Iliade in Odiseje, reliefe, ipd.
Rimljani so bili moralni in nemoralni. Poznali so fenomen dvojne morale. Quod licet Iovi, non licet bovi je latinska fraza, ki dobesedno pomeni "Kar je zakonito za Jupitra, ni zakonito za vole." V slovenščini rek prevajamo tudi kot "kar je za nunca, to ni za junca". Frazo je prvi zapisal Terencij, dramatik rimske republike, ki je namigoval na bajko, kjer je Jupiter prevzel obliko bika, da bi zapeljal Evropo. Izvirna fraza se je sicer glasila "Aliis si licet, tibi non licet". Današnja različica fraze pa je verjetno prišla v rabo v srednjem veku, največkrat pa se jo prevaja kot "Bogovom je dovoljeno več kot govedu". Namiguje na obstoj dvojnih meril in  pomeni "kar je dovoljeno eni osebi ali skupini, ni dovoljeno vsem:" Fraza se tudi rabi kot maksima za pravico zmagovalcev, kjer zmagovalna država po vojni sodi in kaznuje poražen ce, medtem, ko svojih ljudi ne postavi pred sodišče. Nemoralni vladarji vodijo nemoralne podložnike, moralni pa moralne, kajti, kakršna je osebnost, takšna je njena (ne)morala. Izrek velja še danes, ker nimamo konsociativne demokracije, imamo pa hierarhijo po položajih moči in funkcij. Zato pravi Foucault, da položaj nekoga pooblašča, da ve.  Naše modrosti nosijo patino časa npr: Audaces fortuna iuvat. – “Sreča je na strani hrabrih”, Clara pacta boni amici. – “Čisti računi, dobri prijatelji.” Fortunae faber est qulibet ipse suae. – “Vsak je svoje sreče kovač.” 
Conte (2010, 781-780) razlaga naslednja pojme s področja morale, politike, religije in prava: 1. Auctoritas / 2. dignitas, 3. Comitas, 4. Humanitas /urbanitas, 5. Severitas, 6. Fides, 7. Fruga litas, 8. Gloria / existimatio, 9. Gravitas,  10. Liberalitas, 11. Mos maiorum, 12. Pietas, 13. Urbanitas in rusticus, itd. 
Ad 1 Beseda auctoritas – avtoriteta spada v najstarejši pravni in verski latinski besednjak. Je večpomenska in je primerljiva z augere, auctor, ki je utemeljitelj, svetovalec, učitelj, zastopnik in 'augeo' auxi, auctum - množiti, povečati, povišati. Beseda auctoritas – avtoriteta spada v najstarejši pravni in verski latinski besednjak. Je večpomenska in je primerljiva z augere, auctor, ki je utemeljitelj, svetovalec, učitelj, zastopnik in 'augeo' auxi, auctum - množiti, povečati, povišati.  Pogoji za to, da si nekdo pridobi avtoriteto so 1. družinske tradicije, 2. osebne kvalitete, 3. izkušnje, 4. povečevanja materialne moči, 5. širjenje medsebojnih zvez, 6. prijateljstva in zavezništva (amici tia et clientela), 7. vojaški  uspehi, 8. napredovanje v javnih službah rimskega uradnika - cursus honorum. 

Ad 2. Koncept dignitas (skrt. gariman, gurutva, dignity) – dostojanstvo zasluga, lepota) pomeni da ima nekdo pravico do prestiža. Iz tega izhajajo določene obveznosti, med katerimi izstopa fides. Za rimskega aristokrata je dolžnost ohranjati in širiti osebno dignitas in jo je treba znati braniti pred nasprot niki. Cezar je trdil, da je državljansko vojno začel, da bi zavaroval osebno dignitas; njegov usodno zmotni primer kaže, čast posameznega voditelja ne sme povzdvigniti nad državni interes. Dignitas članov se ne sme postavljati nad senat oz. javno zadevo - res publica. Dignitas non moritur. Dostojanstvo ne umre. 

Sodobni človek (skrt. Manuša, puruša) izgublja dostojanstvo, ki ga je še Kant štel za izvor morale. Koncept dignitas – dostojanstva je blizu auctoritas - avtoritete. Pomeni da ima nekdo pravico do prestiža. Iz tega izhajajo določene obveznosti, med katerimi izstopa zvestoba - fides.  
Ad 3. Comitas označuje stališče ljubeznivosti in sprejemljivosti do drugih. Usmerjena je na pridobivanje naklonjenosti podrejenih. Izkazuje jo posameznik na višjem položaju v odnosu do posameznika na nižjem položaju. Gre npr. za vojaške voditelje v odnosu do vojakov. Tradicionalisti opazijo, da se znotraj comitas skrivajo nevarnosti demagogije in spodkopa vanja, da bi si protagonisti pridobili osebno moč (skrt. mahat, mahan, mahas) s pomočjo podpore množic. To lahko ogrozi družbene ustanove. 
Ad. 4. Koncept humanitas izhaja iz atenske kulture, vendar je pretežno rimski proizvod. Znan je v dobi Scipiona in zlasti v Terencijevih igrah in v Lucilijevih knjižnih delih. Ideja humanitas se je razvila v kulturi rimske republike v Ciceronovem času. V njegovih spisih je humanitas stil, s katerim se odlikujejo člani aristokracije. Razviden je kot zbirka lepih manir kot je takt, senzibilnost, literarni okus. 

Aristokrati ga pokažejo v privatnem življenju ko so osvobojeni od dolžnosti do države. Nekateri  so se odločili skriti pred javnostjo, da bi se ukvarjali le s privatnimi (odtod izhaja Boetijev nasvet lathe biosas – živi skrito. Humanitas da eleganco in lahkotnost v občevanju z drugimi. Tedaj je  humanitas ustrezala starogrški philanthropia, ki je ljubezen  (skrt. kama) do človeštva. V dobi carstva dobi humanitas novo vsebino in pomen. To je vrlina, ki vključuje milosten in paternalistični odnos do državljanov, ljudstev v cesarski upravi. V renesansi se na osnovi rimskega humanitas pojavi humanizem.

Kot primere navajam pregovore 1. Humanitatis optima est certatio. Najbolje je tekmovati v človečnosti. 2. Humanum amare est, humanum aute m ignoscere. Človeško je ljubiti in odpuščati. 3. Plavt: Errare humanum est in errore perseverare dementis.. Motiti se je človeško, a pri zmoti vztrajati je škodljivo.

Ad 5. Tradicija velikih prednikov 'mos maiorum' očitno bolj spoštuje severitas kot resnost skrt. dhairja) in strogost v odnosu s podrejenimi osebami ali družbenimi skupinami, ki ne prizna ugovarjanja in usmiljenja do sebe in drugih. Severitas  se je sčasoma pokazala za težko uporabno, ker temelji na represivni ideji gospostva; hegemonija vladajoče elite sloni na konsenzu nižjih stanov. Ciceron (živel od 106 p.n. št. do 43 p. n. št) in drugi avtorji iz tega obdobja so cenili potrebo, da se ublažijo nasprotujoče zahteve. 

Tradicije vključujejo modrost (skrt. medha). Ciceron meni, da starost lahko prekaša mladost po modrosti. Visoka leta prinesejo prostost od telesne in kulinarične naslade; poželenje je manjše. Lahko se povsem posveti umu in opravilom npr. kmetovanju, vzgoji oljk in trte, namakanju in okopavanju. Navaja, da je bil  Cincinat med oranjem izbran za diktatorja. Tudi pri nas lahko dobi kak upokojenec pomembno (politično, kulturno,…) funkcijo.
Ciceron, ki je zatrl Katilinovo zaroto, je postal »oče domovine«. Njegovi nasprotniki so izglasovali zakon, po katerem se vsak, ki dopusti, da se brez pravnomočne sodbe usmrti rimski državljan, kaznuje z izgnanstvom. In celo pater patriae je moral za leto zapustiti Rim.
Ali je starost čas propada, ko človek samo še životari v vsem slabotnejši od mlajših? Platon je umrl sredi pisanja v 81. letu, starega Sofokleja so sinovi razglasili za neprištevnega, pa je sodnikom odrecitiral ravnokar napisanega Ojdipa na Kolonu in ostal gospodar svojega imetja.
Starost je dostojanstvena in spoštovana le, če zna braniti samo sebe, če ni nikomur prepuš čena, če v lastni hiši gospodari do zadnjega diha. Potrebne so vaje telesa in duha. Ciceron se je poglobljeno učil grščine na stare dni. Skratka, radovednost v čisti obliki. »Starost je namreč zadnje dejanje v igri, paziti pa moramo, da se utrujenosti ne pridruži naveličanost.«
Zadnji  esej rimskega filozofa in konzula Marcusa Tulliusa Cicera je O dolžnostih (2011). V treh poglavjih koncipira najboljši način življenja in obnašanja, pri čemer poudarja  vidik moralnih dolžnosti in vprašanj. Te še danes ob bok  pretiravanja s človekovimi pravica mi, ki so vedno znova kršene. Vedno znova iščemo ravnotežje med smeti in morati, (zunanje in notranje) moči. Brez uravnoteženosti določena dejavnost nima dobrega smisla.

Ad 6. Fides je zaupanje (skrt. šreja, bhakti), poštenost (skrt. šubhA), verodostojnost. Zato vključuje spoštovanje dane besede. V družbi brez vrednotnih ambicij zaradi pohlepa in preračunljivosti narašča nasilje. Morda ideja  fides  izvira  iz prava ("garancija"), in ne iz morale; vendar pa ima ta koncept vedno velik pomen na področju zakonov, moralna ideja zagospoduje v sklopu rimskih vrlin, kjer ima središčno mesto. Fides  je vrlina, ki vzpostavlja in zagotavlja odnos med dvema stranema kot "zaupanje" ene strani drugi. Čeprav fides temelji na recipročnosti in lojalnosti obeh oseb, vendar pa so   razlike v razumevanju odvisne os socialnega statusa obeh strani. 

Tako fides omogoča odnose med enakopravnimi (kot v zakonu, v prijateljstvu (amicitia), v mednarodnih odnosih in dogovorih in v vseh pravnih razmerjih, kakor tudi v neenakopravnih razmerjih npr. v patronatu  (patronus – zavetnik ne sme prelomiti svoje zaveze, klient - cliens pa mora izpolnjevati svoje usluge in pokazati dolžno predanost zavetniku), v razmerjih med zmagovalcem in poražencem – premagancem (zmagovalec ki sprejme predajo se obveže na zmernost in usmiljenost med hegemonskimi državami in med državami in državo in klienti. Gre za zvestobo dani besedi – za fidem servare, ki je skladnost besed in dejanj. Nekateri pripisujejo patriciju Numi Pompiliju uvajanje kulta Fides kot boginje; vsak svoj tempelj imata na rimskem Kapitolu Jupiter in Fides.  V Rimu je bila vrlina držati se dane besede. 

Pregovori so: 1. Fide sed cui vide! Zaupaj, a glej komu. 2. Fides libertas, amicitia, praecipua, humani animi bona. Zvestoba, svoboda, prijateljstvo so glavne vrline duše. 3. Qualis rex qualis (taquis) grex (skrt. kaphala). Kakršen vladar, takšna skupnost.  To je osnova poznejšega augsburškega načela.

Ad 7. Termin frugalitas, ki izvira iz frux (skrt. phala) označuje način življenja marljivega kmeta, ki živi od lastnega pridelka. Ko so se zgodnje ruralne tradicije odtujile od Rima. Družba se je spremeni la zaradi pritekanja luksuznih dobrin. Ljudstvo je v frugalitas videlo model obnove za izhod iz krize republike (res publica). Slavili so npr. Cincinata, ki je prešel od oranja na vojskovanje in se je vrnil k plugu. Medtem ko je homo frugi ac diligens dobil normativni značaj v pravu kot kriterij, po katerem so presojali, ali je nekdo sposoben, da upravlja s premoženjem. 

Ciceron je v svojem opusu posodabljal koncept frugalitas, tako da ga je izenačil z grškimi etičnimi pojmi. Frugalitas je postopno postal najprej notranje stališče, in šele pozneje ohranja nejasen spomin na svoje kmečko poreklo; ni več označeval konkretnega načina življenja. Najdemo ga tudi v  nekaterih odstavkih Senekovih Pisem.
Ciceron je veliko pisal o prijateljstvu. Prijateljstva ustvarja in ohranja vrlina, častnost. Kajti v njej so skladnost, trdnost, stanovitnost; ko se pokaže s svoje višave in v lastni svetlobi ter to isto svetlobo opazi tudi v drugi poleg sebe, se ji takoj približa in od nje sprejme isti žarek, ki pozneje prižge ljubezen ali prijateljstvo. Tako eno kot drugo v latinščini izhaja iz besede amare (ljubiti).
Čeprav je vse zemeljsko spremenljivo in nestanovitno, moramo vseeno poiskati tiste, ki jih bomo imeli radi in ki bodo imeli radi nas. Kajti, če človeškemu življenju odvzameš ljubezen in naklonjenost, si mu vzel vse, kar je lepega.
Lucij Anej Seneka (2001) je  avtor razprav O srečnem življenju (De vita beata) in O prostem času (De otio) ter odlomki iz spisov O kratkosti življenja (De brevitate vitae) in Tolažba za Marcijo (Ad Marciam de consolatione). Njegova teza je, da človek lahko zaživi srečno šele tedaj, ko se ne utopi v javnosti in se posveti notranjemu življenju. Šele ko doseže duhovno prostost, se približa stoiškemu idealu "življenja, ki je skladno z naravo". Tudi danes še primanjkuje ars contemplativa za razliko od vita activa.

Ad 8. Po načelih velikih prednikov je politična ali vojaška vrlina rimskega aristokrata predvi devala  priznanje someščanov. To priznanje je bila nagrada in slava (skrt šravas)- gloria zanjo. Nagrada  je bila podedovano posestvo velikih družin, ki se je prenašalo iz roda v rod. To posestvo je raslo ali padalo glede na to, ali se je določen posameznik pokazal prav tako sposoben kot predniki ali ne. Ta koncept gloria je prišel v krizo v zadnjem stoletju rimske republike. Priznanje skupnosti, ki je bistvo gloria, je bilo pogosto doseženo z demagoškimi veščinami tistih vodij, ki so se prikupovali ljudstvu, da bi si pridobili osebno moč na množični podpori z možnostjo njene zlorabe.  

Ciceron je prvi razlikoval med resnično in lažno (vera et   falsa popularis) slavo; resnična gloria je nasledstvo tistih, k so v političnih dejanjih ostali zvesti idealom, ki so nekoč ustvarjali veličastnost Rima; takšne osebe so bile neobčutljive za prepričanja množic in nepripravljene, da bi se soočile s pokvarjenostjo ljudstva. Tradicionalni koncept gloria je razvodenel v Ciceronovi 6. knjigi Somnium Scipionis (Scipijeve sanje) dela  De Republica (O republiki), v kateri je prehodna zemeljska slava izsmešena kot cilj majhnih duš. To delo je Ciceron napisal 2 leti pred dokončnim porazom Kartagine l. 146 p. n. št.  Patricij Mark Katon je v rimskem senatu stalno ponavljal svoje prepričanje, 'pod točko razno zahtevam, da se Kartagina uniči'. Ceterum censeo Karthaginam esse delendam. Tako se nekaterim politikom,  ki so hoteli svojo državo (Rim, Kartagino…) napraviti veliko, ponuja samo metaforična uteha nebeškega sijaja. Gloria je odlika vladajoče aristokracije. Znan je mašni izrek: gloria patri, et filio et spiritus sancti. 

Termin existimatio se rabi za pojem "dobrega glasu," ki se lahko rabi na različnih področjih npr. za dejavnosti odvetnika,  v ekonomskih dejavnostih ali v privatnih poslih v katerih se je izkazal Ciceronov prijatelj Atik. 

Ad 9. Pojem gravitas ("teža") združuje različne pomene. Navzven se kaže v dostojanstveni drži, v združitvi resnosti, zadržanosti, samokontroli v nepredvidljivih situacijah. Označuje spoznanje življenja in medsebojnih odnosov. V etiki gravitas opisuje dostojanstven in skro men način življenja je blizu pojmu severitas; ki kaže na strogo, neomajno osebo. Ta je osvobojena užitkov oz. sreče. Gravitas predpostavlja skladnost med deli in osebnih občutij, vztrajno delovanje po vesti in brezpogojno lojalnost oz. načelnost. To pa izraža koncept constantia.

Ad 10. Liberalitas pomeni izvorno svobodnjaka nasproti sužnju. Sčasoma dobi še pomen radodarnosti in širokogrudnosti. Liberalitas pogosto  predpostavlja nadrejen položaj v odnosu do prejemnika milosti; liberalitas je izražena v prevzemanju odgovornosti za dogovore sorodnika, prijatelja, ali celo klienta, vključuje najemanje kreditov, da bi z njimi pomagali osebam iz sorodstva in poznanstva.  Liberalitas lahko označuje tipično politično namensko širokogrudnost, da bi s tem pridobil naklonjenost in podporo tistih, ki so kaj dobili. Tedaj je liberalitas postal skoraj sinonim za largitio, ki se je pogosto zlorabljala za korupcijsko, demagoško širokogrudnost kot pri kandidatih za državne funkcije (organizacija iger, festivalov, spektakla, delitev denarja). 

Ad 11. Rimska kultura z manjšimi izjemami časti kult velikih prednikov. Mos maiorum je nepisan kodeks socialnih norm in kulture vedenja vseh rimskih državljanov. Ennius je zapisal: "Moribus antiquis res stat Romana virisque." Rimska država stoji na starih običajih in junakih. 

Moralne in intelektualne tradicije so temeljna moč Rima kot cesarstva. Gre za nabor vrlin in tradicionalnih uzanc. Vse to je včasih neskladno, celo protislovno po izvoru in pomenu. Njen  namen je, da se je treba upirati novostim, ki so uničujejo solidarnost  obstoječega reda. Zato v rimskem besednjaku prevladujejo negativne konotacije besed kot so novus, novitas itd; izraz 'novis rebus studens' označujejo tiste, ki hočejo zrušiti državo. Rimska družina je bila strukturirana hierarhično. Enako kot družba. Načela velikih prednikov so prešla v pisane zakone.  Vrline so v bistvu moške, ker brez možatosti ne obstajajo.  

Tradicionalno je mos maiorum znak arhaičnega ruralnega področja, v katerem prevladujejo etični ideali  industria, labor, pudor, pietas, frugalitas itd. Zaradi sprememb običajev, ki so nastale s širjenjem cesarstva in pritekanjem bogastva, so norme hitro prišle v spor z novimi vrednotami, ki so terjale svoje priznanje. Do pravega spopada niti ni prišlo. Moderna moralnost ni nastopila kot radikalna alternativa stari; namesto tega je skušala staro posodo biti, tako da je nekatere vidike ohranila. To velja tudi za literarno proizvodnjo npr. neoterično in elegično pesništvo. V njem se procesi nestrpnosti najbolj občutijo. Ciceron je poskušal doseči še drugačen kompromis. V kulturnem kompleksu velikih prednikov je redefiniral   najbolj nevarne razsvetljenske vidike starogrške filozofije. Njegov cilj je bila modernizacija brez spodkopavanja temeljev  mos maiorum kot garanta družbene stabilnosti. Mos maiorum je bil orodje politične, pravne in kulturne kontrole.  Duh tradicionalnih navad je bil kolektiven. Izpostavljen posameznik je največ tvegal.

Druga stran moralne medalje pa je bila: rimska družba je bila sužnjeposestniška, neenaka, agresivna, imperialistična, militaristična, patriarhalna, mizoginična (t, j. sovražna do žensk). Zato mos maiorum pomeni predvsem praktično izvajanje politične in kulturne kontrole nad sodržav ljan(kam)i. Zato Ciceron ni zaman vzkliknil: o kakšni časi, kakšne navade. O tempora, o mores!

Ad 12. Pridevnik 'pietas' je verjetno inačica glagola 'piare' – očistiti. Njegov izvirni pomen  čistega srca se nanaša na moralno čistost. Pomeni izpolnjevanje njenih dolžnosti do bogov in ljudi, najprej do krvnih sorodnikov. V tem smislu 'pietas' ohranja religiozen pomen, kar kaže na njegov arhaični značaj. Koncept kaže na pred-državno, plemensko skupnost. Religiozne konotacije služijo za razlikovanje pietas od dolžnosti (lat. officium). Ta izhaja iz družbenih odnosov. Vloga družinskih odnosov je ohranjala pietas kot osnovno etično vrednost. Vergil je lik Eneja napravil za junaka svojega imperialističnega epa Eneida.

13. Videti je, da je 'urbanitas' – mestno bližja 'humanitas' kot 'rusticitas' – vaško, kmečko; ker označuje eleganco v gestah in oblačenju, primerno in ljubeznivo obnašanje, subtilnost okusa, duhovitost in pravilen način govorjenja, brez provincialnega dialekta. To so značilnosti tistih meščanov, ki so živeli v Rimu.

Conte (2010) še pove, da so še druge vrline – virtutes, v ki jih je zastopala in prakticirala rimska aristokracija,  vsebine kodeksa velikih prednikov. Opredeljeval jih je Ciceron v svojih delih, zlasti v delu O dolžnostih dolžnostih (lat. De officiis, angl. on dutiis). Te vrline so etične dolžnosti. 

Pogoji njihovega uresničevanja so odpovedovanje slabega, konstantnost značaja, primerno obnašanje in marljivo delo. Abstinentia je sposobnost, ki je nujna za moč značaja, da se upre klicu užitkov. Nanaša se na čiste roke pri vodenju države in državnim denarjem. Constantia označuje moč značaja, konsistentnost v vsaki situaciji, brez opuščanja zanosa ali obupavanja; šlo je za kvaliteto, ki je potrebna osebi, ki ukazuje drugim.  Decorum  nas napotuje na obnašanje ki je prikladno za različne priložnosti. Industria je neumorna dejavnost, marljivost, ki  jo je član rimske aristokracije razvijal na različnih področjih kot so odvetnik, politik in vojaški  poveljnik. Probitas je pomenil vedenje ugledne osebe, ki je čist in transparenten  značaj.  Magnitudo animi je bila je sposobnost mišljenja in delovanja v velikih razmerah; vrlina ljudstva kot osvajalca in posebno ena izmed vrlin vladajočega razreda. Vse te vrline tvorijo strukturo vrlin mos maiorum. Starogrški svobodnjaki in rimski patriciji gojijo najboljšega, aristokratskega duha.
Idealno je živeti s srcem. Every heart bears a secret within itself, but it is these secrets that define us and how we live in this world. Cor quidque arcanum intra se fert, sed arcana haec definiunt nos et quomodo in mundo hoc vivimus. To pomeni: Skrivnost (nezavednega), ki jo skriva srce, določa, kako živimo. Zato pravi Heidegger – živi z vsem srcem, ker gre skozenj življenje. Sv. pismo svetuje: ljubi Boga z vsem srcem, vso dušo, vsem mišljenjem. Topogledno smisla v polnosti življenja ne moremo zgrešiti. Navsezadnje je smisel ljubezni v izmenjavi energij. Baje je Cezar dejal Ab imo pectore "Iz vsega svojega srca". 
Stari Rimljani so ugotavljali, da je tisto, česar se je treba najbolj bati, strah sam (quid ibi est timere timore se?). Kljub kompromisnim stališčem, da sta strah in agresivnost do določene meje upravičena, vedno znova ugotavljamo, da ju je preveč in da nas blokirata pri svobodnih odločitvah.
Frazo (oratio) pro aris et focis so Rimljani uporabljali v družinah, vojski in šolah. Pomenila je nagovor za Boga in domovino, oltarje in srca. V družinah je bil to nagovor Larom, zaščit nikom dmačega ognjišča. Ciceron  jo je poudaril v delu De Natura Deorum. 

Kranjc (2014) je zbral 120 latinskih izrekov. Iz njih izvemo, da je najpomembnejša pravič nost, da krepost ne rabi za svojo promocijo denarja, ampak čast. Rimljani so bili očitno zelo ponosno ljudstvo na svojo vojsko, imperij in značaj.   Dovoljeno je vse kar dovoljuje zakon, vendar pa ni dovoljeno volu, kar je dovoljeno Jupitru. Neenakost še danes ohranja takšno stanje. Na videz je bil vox populi vox dei, ker tedaj še ni bilo niti legalne demokracije. Voditelji so rabili podporo ljudstva. Znano pa je bilo, da so državljani takšni, kakršni so voditelji- vladarji. To se je pozneje potrdilo tudi v augsburškem načelu quius regio teus religio. Znano je bilo, da se dobro blago samo hvali. Zakaj vidimo danes povsod same reklame? Govorili smo o dostojanstvu, ki pa izgubi sijaj pri nemoralnem človeku. Stoiki so se pravilno zavzemali za pogum, čeprav jim Ciceron tudi kaj zameri. Misel, da delo razveseljuje samo po sebi je razvil Karl Max za svobodno delo. Izkoristil je tudi rimsko idejo, da je 'vzgojitelja samega treba vzgojiti', kajti, če naletiš na razposajenega otroka, udari vzgojitelja.     

Latinska pregovora Littera gesta docet, quid credas allegoria in Moralis quid agas, quo tendas anagogia, pomenita: Kar je storjeno/rečeno uči, kaj naj veruješ, veli; kaj naj storiš,  kam naj hitiš. Prvo pomeni, da se učimo, verujemo in delujemo po zgledih naših prednikov, kar so spoštovali Romani. To je delno priznal tudi Marx. 

Pregovori delujejo kot norme, ki se jih večinoma ne držimo. Rimljani so vedeli, da je potrebno ustrezno poimenovanje odnosov in razlikovanje dobrega in zlega. Besede učijo, zgledi vlečejo (verba docent, exempla trahunt).  Prijatelje opominjaj obzirno, čim manj boleče (Seneka:  O morali – de moribus. V tej točki večkrat zgrešimo. Govori o veščini poslušanja. Rimljani so vedeli, da moramo znati molčati, ne samo govoriti. Govorimo le, če je to, kar želimo povedati pomembnejše od tega, kar bi zamolčali. Antika je spoštovala vešče, premišljeno izražanje. Seneka je tudi vedel, da je treba živeti za druge, če hočemo živeti zase. Meni, da je nesreča priložnost za krepost. Priporoča blagost, ker se zavedamo svojih napak. Enij je dejal, da se pravi prijatelj izkaže v stiski. V sreči si z njimi še srečnejši, v nesreči pa je lažje. Facebook omogoča množico prijateljev in prijateljic. Življenje ni tako kratko, kot si z neprimernimi dejanji skrajšamo.    

Pravičnost – iustitia je kraljica kreposti. Hvala dobrih in graja slabih je potrebna, ker njuno razlikovanje ohranja etični standard družbe. Danes je molk potreben tistim, ki so politično oporečni, ker preveč vedo. Rimljanom je bilo jasno, da moraš molčati, če hočeš mir. Še kako je poučno stališče, po katerem je treba upoštevati najšibkejše. Kot Grki koinonia so Rimljani iskali 'sensus communis' kljub sužnjelastništvu. Kaže na koncept države za vse. Ciceron je celo rekel, da je država, ki ne gleda na reveže, na poti propada. Pomembno je vedeti, kaj nas povezuje. Izbrani izreki pa ničesar ne povedo o verovanjih, ki so bila tedaj uveljavljena. Ciceron se je podobno kot Platon zavzemal za brezpogojno poslušnost zakonom, ker je v njih duh in modrost države. Vendar pa država brez  zunanjih ali tudi notranjih sovražnikov ne obstaja.  

Poučno je tudi, da v primeru da se ne zgodi tisto, kar želiš, želiš to, kar se zgodi. Sprejemanje usode, kakršna je, je stoični koncept, medtem ko Nietzsche izhaja iz 'amor fati'. Življenje je preprosto, ker je govorica resnice preprosta. Vzklik 'sancta simplicitas' se nanaša na brezzob zirno in nasilno poenostavljanje, ki nastane tedaj, če ne razumemo, da je znanost daljša kot je naša življenje, ki si ga po nemarnem še sami skrajšujemo. Kjer izgine razlikovanje dobrega in zlega, nastaneta zmeda in pregreha. Kjer ni sramežljivosti, skrbi za pravo, poštenosti, čuta dolžnosti in zaupanja, tam oblast ni trdna. Najbolje je, če državo vodi krepost, kar je že Platonov ideal filozofa kralja.     
Videti je, da se ljudje niso spremenili, upoštevajoč njihovo srce in njihove strasti; še vedno so takšni, kakršni so bili nekoč in kakor so opisani pri Teofrastu: »nečimrni, hinavski, prilizljivi, sebični, nesramni, vsiljivi, nezaupljivi, zlobni, prepirljivi, praznoverni,« je zapisal francoski moralist Jean de La Bruyère v uvodu k svojemu prevodu Značajev leta 1688. Neki humanistični filolog pa je to nadvse duhovito in domiselno zasnovano, po eni strani zelo strnjeno in zgoščeno, po drugi pa vsebinsko izjemno bogato zbirko označil kot »zlato knjižico« (libellus aureus). 
Filozofija helenističnega in rimsko cesarskega obdobja ima najprej terapevtsko, nato odrešenjsko - soteriološko vlogo. Najprej postavi diagnozo, nato izbere terapijo in zdravila, Zmožna vzpostaviti notranji mir in privesti k odrešenju. Različne duhovnosti in filozofije so imela različne razlage za to, kaj je vzrok človekove nesreče, kaj sredstvo za rešitev in v čem je prava sreča (skrt. raga, šarman, šiva). Smisel lahko definiramo kot srečni trenutek – kairos. 

To artikulacijo smisla po filozofskih šolah predstavlja naslednja tabela (Lamprecht, 1955, 108): 
1. krščanska odrešenjska teorija/terapija kot odgovor na bolezni. 
2. epikurejski telesni in duhovni užitki kot odgovor na bolečino, 
3. osvoboditev od strasti je stoični umik v osebno vzdržnost, harmonijo z naravo; poslušnost razumu 
4. akademsko skeptična zmota vzdržanost od sodb, neopredeljenost v odnosu na destruktivni kriticizem, 
5. Pisma sv. Pavla kot odgovor na grešnost. 
6. preseganje nepopolnosti bivanja s popolnim bivanjem, mističnem zrenju in združenju, 
7. zakramentalna božja milost odgovor na pogansko pokvarjenost.

Ni se treba bogov bati,
ni treba, da nas smrt plaši,
dobro je lahko doseči,
nesrečo je lahko trpeti.

Zanimivo je, da je Ciceron (1972) analiziral pozitivne in negativne strani epikurejcev, stoikov akademikov in peripatetikov, da bi sam ugotovil, kaj je največje dobro in največje zlo. Zanj je bila vrlina javno delovanje ne pa epukurejsko skrito življenje - lathe biosas. Od Akademikov je sprejel dialektiko. Občudoval je Sokrata. Pri epikurejcih je v imenu dostojanstva zavrnil užitke. Ciceron ni bil stoični kozmopolit.  

Učinki vrline v Stari Grčiji in Rimu so naslednji:
– skrb za odlično stanje duše, njeno mirno in urejeno gibanje, usklajenost vseh njenih delov. Platon in Aristotel verjameta, da je dobra duša model vzorne politične ureditve. 
– delanje dobrega tistim, ki si ga zaslužijo
– ljubezen do dobrih ljudi
– sovraštvo do slabih ljudi
– ne biti tisti, ki kaznuje ali se maščuje, temveč tisti, ki je milosten, pomirljiv in odpuščajoč. V tem smislu je bolje krivico trpeti kot pa delati. Škoda je, da si ljudje premalo odpuščamo. Z odpuščanjem se odpovedujemo grehu in zlu.

Prometej in Epimetej tvorita Janusov pogled naprej in nazaj, kar so Grki ocenili kot panoram ski.   Človek  najprej dozori za erotično, potem za socialno ljubezen in navsezadnje za agape. Na povratek k naravi kaže Boetijev verz: veterem servant sidera pacem – zvezde ohranjajo starodavni mir. Smisel je v lepoti, dobroti in resnici.

Stari Grki so si predstavljali, da poteka življenje po nujnosti vzrokov in posledic. Vzroki so bili t. i. zadolževalci posledic za nadaljnje učinkovanje na tok dogajanja. Posledice jim morajo plačevati krivdo že zato, ker so zaradi njih nastale. Popolna poprava krivic zaradi prisilnega ponavljanja (Wiederholungszwang) reakcij na potlačitve (represije) v časovnem zaporedju ni mogoča. Samozasleplje ni pa verjamejo prav v to. Potlačitve so razdiralne zaradi stresov, regresije, represije. Škoda je, da se nismo učili čustvenega obvladovanja, ker so v ir nesmislov regresij, ponavljanja zatrtih vzorcev. Daleč od tega, da bi si vsi priznali lastno zaslepljenost kot kralj Ojdip. 

Sanjalo se mi je o dobrovoljni pokori in o tem, da se dobro počutim v novi tehnologiji. Sodobniki naj bi upoštevali zakon vzroka in posledice, kar sejemo, bomo želi. Vsaka misel, beseda (skrt. šabda) in dejanje (skrt. karman) učinkuje vzajemno, torej po principu vzroka in posledice. V preteklosti odkrijemo ogromen preplet vzrokov in posledic.

Zakon vzročnosti namreč ohranja energetsko ravnovesje vesolja. Na materialni ravni vpliva na nenehno preobrazbo vsega otipljivega, na duhovni ravni pa v nas spodbuja učni proces - žanjemo le to, kar sejemo. Bolezni, okoljske katastrofe, vse več nasilja v šolah - so to res gola naključja? Nikakor. To so posledice tega, kar človeštvo - na individualni in kolektivni ravni - počne oziroma česar ne počne. Po Ogorevcu energija prosto teče le, če brezpogojno ljubimo. 

Antični miti vključujejo in opisujejo občutek krivde, ki tudi danes ni zamrl. Otroci dolgujejo življenje staršem in njihova dolžnost je, da jim služijo. Govorimo o prisilnem delu otrok za starše in širše, družbeno  o prisilnem delu kaznjencev v taboriščih smrti (npr. Katorga in Gulak v sibirski Sovjetski zvezi, Goli otok v Jugoslaviji, itd.) ter o kaznovanju državljanov zaradi neposlušnosti in celo odvečnosti v državi (Stalinove čistke, zapiranje in sežiganje Židov v koncentracijskih taboriščih med drugo svetovno vojno v Nemčiji). 

Funkcionarji te ali one diktature so na neki način že vnaprej kaznovani. Tako funkcionarji KP iz bivše Vzhodne Nemčije trpijo za tem, kar Frankl imenuje 'noogena nevroza'. »Vse bolj se zavedajo, da je bilo napačno, da so se podredili partijski komandi in jih zato peče vest. Ne smemo jih kar počez obsojati  in s tem razbijati še več porcelana« (Lukas, 2002; 50). 

Vest pri sv. Pavlu označuje človekovo možnost, da si svoje ravnanje sodi po meri dobrega in zlega. S tem se Pavel navezuje na helenističen pojem vesti, a ga na novo opredeli. Ne gre se mu za končni učinek tega, kar se v človeku dogaja, ampak tudi za dokaz, da je bila ljudem dana božja postava in da bodo vsi odgovarjali po prihodnji božji sodbi. Resnice o človeku ne pove vest. V kasnejših spisih NZ se z izrazom »čista vest«, Pavel ga ne pozna, močneje uveljavi helenistično izročilo in kaže začetek »pomeščanjenja« skupnosti (Tim).

Vest je kot sposobnost moralne presoje del superega (Sruk, 1986; 487). Vest razumemo kot notranjo zavest, notranji glas,  duhovno oko, organ smisla, glas dolžnosti in odgovornosti ter signal za nepravilno etično  odločitev. Očitki vesti nastanejo takrat, ko posameznik dela v nasprotju s svojim prepričanjem. Reakcije na to so samoobtožbe, kazni, sram, depresije, skrb, strah, zavist, itd. Ko se  posameznik ne ozira več na moralne sodbe, izgublja  vest, prepričanje in  identiteto. Izguba vesti je v tem, da se posameznik slepo identificira s kolektivom, stranko, narodom in ideologijo. Svoboda vesti pomeni: vest lahko svobodno deluje, človeku utemelju je njegovo navezanost na družbeni red, ki ga obdaja, na naravni zakon, na božjo voljo, da bi živel človeka vredno življenje. V Novi zavezi je svoboda vesti uveljavljanje osebnih sposob nosti, sprejemanje, prisvajanje in uresničevanje božje volje posvoji vesti. Kakšna  je čista zavest? Imenujemo jo samadi, satori, kensho, transcendentalna zavest, vir, prisotnost, tiho ozadje, nema priča, razsvetljenje,...   

Slovenska strankomanija (23 registriranih strank v l. 2018) v smisla ustanavljanja vedno novih strank je bržkone anomalija. Manj ko volivci verjamemo v uspeh politike za skupno dobro, več je poskusov novih obljub in prihoda ljudi v parlament. Še vedno se neuspešni ali zgrešeni funkcionarji potegujejo za ista ali višja mesta podobno kot v socializmu, kar kaže na nesankcionirano neodgovornost.    

Svoboda je dvovalentna v osebni notranji skladnosti in soodvisnosti od zunanjih okoliščin. Zato je svoboda predanost (surrending) , ki izhaja iz jedra osebnosti. Izenačevanje svobode s smislom je preozko. Teorija izbire predpostavlja dobro oz. pravo izbiro. Če smo izbrali slabše, nismo izbirali dovolj premišljeno in odgovorno. Več možnosti izbir ne pomeni več razumnih izborov oz. odločitev. Nismo domislili post-metafzike, post-racionalizma po kritiki razsvet ljenstva. Ne vemo, koliko smo še navezani na staro metafiziki in se ne ukvarjamo s Kantovo Prolegomeno za novo. Heideggerjev nov Uvod v metafiziko  je nastal že po razglasitvi njenega konca. 

Ker je več vrst racionalnosti, ne vemo, katera je za nas najboljša. Od kod naj bi izhajala 'nova nepreglednost'? Kar ima smisel v mehanski paradigmi, ga nima v holistični, razen izjemoma.  Svoji samovolji se je smiselno odpovedati v skupno dobro. Seveda je svoboda, ki ni cilj sama po sebi, dvojno omejena z lastnimi (ne)zmožnostmi in dejanji drugih. Nespametno pa se je svobodi odpovedovati v smislu lastne ali tuje potuhe.      

Danes je povsod po svetu hkrati središče in provinca (izsrediščenost). Pomembno je, da znamo  živeti v skladu s svojimi mejami. Nikakor se ne smemo reducirati na skrb  Strah pred življenjem nas poganja v beg. Kdor  se boji preteklosti, se tudi prihodnosti. Strah pred svobo do se dopolnjuje s strahom pred resnico. Čim bolj smo togi, manj smo pripravljeni na nepričakovane spremembe. Komunikacija se ne bi smela vrteti le okrog pričakovanj. Z najbližjimi se najmanj razumemo, ker od njih največ pričakujemo. Bog se ne ravna po naših pričakovanjih, da bi udaril, zakričal, se maščeval in ne sodeluje z nami v formalizmih. A ko bi moral uničiti rešuje (p. Pavle Jakop). 

Z vidika logoterapije je vest organ smisla: gre za človeku lastno zmožnost za osebno prepo znavanje in presojanje smisla med možnostmi trenutka v določenem položaju. Z etičnega vidika je vest najvišji etični kriterij ravnanja, z ekološkega vidika pa človekov presežni intuitivni čut za miselno doživljanje in vedenje v ekološki celoti stvarnosti. Vest se kot taka uveljavlja proti normam in tradicijam socialnega okolja, prav tako pa tudi proti psihično internaliziranim normam nadjaza. Njen domet in ostrina sta tako kakor pri vsaki zmožnosti zelo odvisni od osebnega oblikovanja, kljub temu pa je najbolj zanesljiva podlaga za usmerjanje človeške dejavnosti.

Če človek ne nasprotuje lastni človeškosti, svojo vest uboga brezpogojno, čeprav se zaveda, da se lahko zmoti. Možnost, da se moja vest moti, vsebuje možnost, da ima vest koga drugega prav. Posledica tega sta ponižnost in skromnost. Non nobis je kratka a himna, ki se uporablja kot molitev  hvaležnosti in izražanja ponižnosti. Ryan (2003) se zavzema za zavestno gojenje hvaležnosti. Definira  jo kot duhovno potovanje, ki ga začnemo, ko spoznamo, kakšne darove in pozitivne učinke hvaležnost poraja. Je del spontanega radostnega izraza naše dovršene človeškosti. Povezana je s slavljenjem. Latinski tekst izhaja iz Psalma 115: 1. Popoln se glasi: Latinski: Non nobis, Domine, non nobis, sed nomini tuo da gloriam - Ne nam Gospod, ne nam, ampak svojemu imenu daj slavo.

Če naj iščemo smisel, moramo vedeti, da smisel je. Če pa po drugi strani ne moremo biti prepričani, da ga bomo tudi našli, moramo biti strpni. Strpnost ne pomeni ravnodušnosti, ne pomeni strinjanja z vero drugega, pomeni zgolj, da drugemu priznavamo pravico, da verjame in uboga svojo lastno vest.

V zadnjem času je ponovno aktualen pojav prostovoljnega samokaznovanja s prepovedjo jav nega delovanja teroristom. Teroristi se 'rešujejo' s samomorom na način umorov drugih.  Noo gena nevroza je mehanizem samokaznovanja, ki se ga premalo zavedamo.  Javlja se kot psiho somatska motnja. Tako kot je Milošević na haaškem sodišču izsiljeval samoobrambo, jo je tudi Šešelj z gladovno stavko. Pri obeh se pokaže, da bolečinsko telo ne prenese dolgo časa razdiralnega procesa samozaslepljevanja med umiranjem na obroke (Volk, 2005). 

Vsaka velika filozofija se je tako ali drugače opredeljevala do tega, čemur so Stari Grki rekli ajsthesis koina za skupnost koinonia. Esposito (2017) piše o skupnosti kot rimski communi tas. Navedeni izreki prav tako kažejo nanjo.   

V antiki so imena dnevov in mesecev nastajala postopno. Regifugium so obhajali  vsako drugo leto. Dneve v tednu so označevali s črkami od A, B, C, D, E, F, G, H. potem so pod starogrškim vplivom poimenovali 7 dni takole: 

Slovensko                             starogrško                 latinsko                        nemško                        
1 Ponedeljek	Ἡμέρα Σελήνης 	Dies Lunae	Montag	
2 Torek	Ἡμέρα Ἄρεως 	Dies Martis	Dienstag	
3 Sreda	Ἡμέρα Ἑρμοῦ 	Dies Mercurii	Mittwoch	
4 Četrtek	Ἡμέρα Διός 	Dies Jovis	Donnerstag	
5 Petek	Ἡμέρα Ἀφροδίτης 	Dies Veneris	Freitag	
6 Sobota 	Ἡμέρα Κρόνου 	Dies Saturni	Samstag	
 7 Nedelja	Ἡμέρα Ἡλίου	Dies Solis/domenicus	Sonntag	

Z uvedbo julijanskega koledarja leta 45 p. n. š. so Rimljani poleg koledarja sprejeli tudi pravilo, da je teden sestavljen iz sedmih dni. Vsak  dan so poimenovali po svojih bogovih, podobno kot Stari Grki. Grško-rimske bogove so ljudje dojemali kot poosebitve sedmih osnovnih planetov, zato so dneve v tednu v latinščini in stari grščini poimenovali po enakih božanstvih/planetih.
 V germanskih jezikih so bila grško-rimska božanstva (ali planeti) enačena z bogovi german skega panteona. Imena dni v tednu pa so nastala po enakem modelu pomembnih bogov in boginj. Luna/Selena, ang. the Moon je ponedeljek, Mars/Ares je nor. Týr je torek, Merkur/ Hermes, nordijski Odin je naša sreda, Jupiter/Zevs je Thor je četrtek, rimska Venera, german ska Frigge ali Freia je petek, Saturn/ Kronos, ang. Saturday je sobota in lat. Sol/ gr. Helij  (sonce), ang. Sunday je nedelja. Ta vzorec je še vedno mogoče opaziti v praktično vseh germanskih jezikih, delno tudi v romanskih, z izjemo portugalščine. Poimenovanje časa določa načine delovanja in praznovanja.  
Z uvedbo julijanskega koledarja leta 45 p. n. š. so Rimljani poleg koledarja sprejeli tudi pravi lo, da je teden sestavljen iz sedmih dni, in vsak dan poimenovali po svojih bogovih. Ko je krščanstvo postalo uradna religija rimskega imperija v 4. stoletju, je duhovščina izločila imena poganskih bogov, zlasti na grško govorečem vzhodu. Nedeljo, za pogane dan sonca so kristjani poimenovali »Gospodov dan« (Domenica v latinščini, Κυριακή v grščini). Sedmi dan je postal prvi. Sledili so: Δευτέρα (drugi) – ponedeljek, Τρίτη (tretji) – torek, Τετάρτη (četrti) – sreda, Πέμπτη (peti) – četrtek. Petek – Παρασ κευή pomeni dan za pripravo in sobota – Σάββατο dan počitka ali hebrejsko Sabbath. 

Ti vzorci so se kot del kulturnih in jezikovnih vplivov bizantinskega imperija na slovansko govoreče narode prenesli tudi v številne slovanske jezike. V južnoslovanskih jezikih imajo dnevi v tednu naslednje pomene: nedelja (pomeni dobesedno dan brez dela),  ponedeljek  (je dan, ki nastopi po nedelji), torek (drugi dan), sreda (dan, ki je v sredini, četrtek – četrti, (petek (peti) in sobota (Sabbath ali dan počitka).
Ad 1.  V ponedeljek, ki je v latinskem, nemškem, angleškem jeziku lunin dan, še nismo v polnem zagonu, ker šele 'rojevamo' nov delovni teden. Delamo načrt in se odpravimo na pot novih izzivov. 
Ad 2. Nordijska ljudstva so  torek povezovala z bogom vojne – tyrom, ki ima enako vlogo kot rimski Mars. V vizualizaciji dopustimo, da ogenj prežame vsako celico telesa. 
Ad 3. Nordijska ljudstva so izhajala iz Odina oz. w(u)otana, ki ima enako vlogo kot Merkur. Prevladuje element vetra. Pri razmišljanju je treba biti pazljiv. Izberemo vizualizacijo, ki nas uravnoteža.
Ad 4. Četrtek je Jupitrov dan. Pri severnjakih ga predstavlja 'donar' ali thor, ki prinaša veselje do življenja. Jupiter je radodaren bog. Primeren je za načrtovanje prihodnosti. Četrtek je veljal za dan jedače in pijače. Vizualizacija je na višje ravni zavesti – na 7. čakri.
Ad 5. Nemški Freitag izhaja iz boginje Frigge ali Frija (tudi Freia, Freya), ki je skrbela za ljubezen, plodnost. Bila je ena izmed več žena Odina. Podobna je rimski Veneri lepote, pa tudi Diani.  V domišljiji si pričarajmo lepoto petja, glasbe, harmonije.        
Ad 6. Saturn ki pooseblja strogost, je osnova sobote. Poudarja nagnjenost k popolnosti kot vsestransko vzdržljivost. Vizualizacija na 6. čakro: vprašajmo našo intuicijo, kaj je za nas najbolje in kaj je bolje opustiti.  
Ad 7. Nedelja je sončni Gospodov dan, ki terja slavljenje.  Kaj je sonce našega življenja? Posvetimo se Gospodu, ki je vedno z nami. Vizualizacija: predstavljajmo si, kako z vdihavanjem na morski obali dobivamo vase svežo energijo in izdihavamo ter odpuščamo vse, kar nas obremenjuje iz prejšnjega tedna, meseca, leta,…
2. V najstarejšem rimskem koledarju je bilo deset rednih mesecev:
- Martius (31 dni) - mesec marec je dobil ime po Marsu - bogu vojne, ki je bil zaščitnik Rimlja nov in je simboliziral prebujeno moč narave. Sprva je bil ta mesec prvi mesec v letu, kasneje tretji (od drugega stoletja dalje).
- Aprilis (30 dni) april je dobil ime po glagolu aperio, ki pomeni odprem. Aprila se je odpiralo cvetje, narava se je prebujala.
- Maius (31 dni) - mesec maj nosi ime po Merkurjevi materi Maji.
- Junius (30 dni) – junij se verjetno imenuje po boginji Junoni ali pa po rodbini Junijcev, ki  so svoje ime prevzeli po tej Junoni.
- Quintilis – Julius (31 dni) – to ime izhaja iz latinskega števila pet- quinque, ker  je bil peti mesec po vrsti. Pozneje se je preimenoval v Julius, po Gaju Juliju Cezarju.
- Sextilis – Augustus (30 dni)- ime izhaja iz latinskega števila šest- sex, ker je bil šesti mesec po vrsti. Po cesarju Oktavijanu, oz. Augustu se je imenoval Augustus.
- September (30 dni)- mesec september je dobil ime po številu sedem, ker bil je sedmi po vrsti.
- October (31 dni) - mesec oktober je dobil ime po številu osem, ker je bil osmi po vrsti.
- November (30 dni) - mesec november je dobil ime po številu devet, ker je bil deveti po vrsti
- December (30 dni) - mesec december je dobil ime po številu deset, saj je bil deseti po vrsti.
Leto z 10 meseci je prekratko (le 304 dni), 61 dni v zimskem času pa je padlo izven koledarja. Zato so pozneje uvedli še dva nova meseca, in sicer:
- mensis Januarius - Januar je dobil ime po starem italskem božanstvu- bogu Janusu. To je bil bog nasprotij, kot so: življenje/smrt, moški/ženska. Pogosto je upodobljen z dvema obrazoma. Ima obraz starca in obraz mladeniča.
- Mensis Februarius - Februar je dobil ime po prazniku Februa, ko so Rimljani simbolično preganjali zimo in naredili prostor pomladi. Februa so bili tudi trakovi narezane žrtvovane živali. Ženske, ki so jih želele nositi, naj bi jim prinašalo plodnost. Sprva je bil februar zadnji mesec v letu. Danes se mu ob prestopnem 4. letu dodaja en dan.

Danes se našteti prvotni pomeni dni in mesecev izgubljajo skupaj s pomembnimi osebnostmi (kralji, cesarji) in bogovi ter boginjami, ki so jim dajali imena. To pa še ne pomeni, da bi morali utoniti v pozabo. Barvitost dni in vrtenja koles (čakr) je za ljudi. 

V antiki je prevladovala metoda pro et contra, po eni strani da, po drugi ne. Vrednote omejuje jo osebne interese. Po Ciceronu je pravičnost kraljica vseh kreposti.  Dal je tudi navodila, kaj storiti, če si pravičnost in korist nasprotujeta. Obdelovanje rodovitne zemlje je delo, ki je smiselno samo po sebi. Povejmo še, da je bila retorika najprej umetnost prepričevanja in šele potem argumentiranja. Prepričevanje je imelo zelo pomembno vlogo v grški družbi, saj so Grki med številnimi bogovi poznali tudi boginjo Peithó  (kar v grščini pomeni 'prepričevanje') – boginjo prepričevanja, ki je imela dve izhodišči: na eni strani je bila to hči boginje lepote in ljubezni Afrodite in je bila torej povezana z ljubezenskim prepričevanjem, zapeljevanjem in čaranjem, na drugi strani pa je bila vedno tudi spremljevalka tistih, ki spretno govorijo – tako rekoč »muza« govorečih.  

Carpe diem (sease the day) je ravno v tem najbolj smiseln, ker energija najbolje teče. V antiki so gojili ideal dobrega dela kot dovršenosti. Antika je videla smisel življenja v popolnosti, odličnosti. To zmore samo aristokrat, ki je najboljše. Pa še ta se lahko prevzame, ko postane ošaben. 

Rimljani so spoštovali tradicijo kot zavezujočo modrost. Tisti, ki so jo spoštovali, so bili na dobrem glasu. Obstajali so cenzorji, ki so opominjali tiste, ki so jo kršili in jim zaračunavali globo. Skušali so odgovoriti na vprašanje, kako prebroditi težave še preden te doletijo. Ker so vedeli, da je življenje trdo, so cenili trdne značaje. Na starogrškem panteonu so izpostavljene lastnosti: 1. humanizem, 2. odličnost, 3. zmernost, 4. samospoznanje, 5. radovednost, 6. svoboda, 7. ljubezen. Humanizem je vera v lastne sposobnosti. 

Danes prevladuje lažna prisila odzivanja na zunanje impulze. Tudi to, kar smo poljubno izbrali, 'moramo'.  To kaže na sistem nesvobode. Ciceronov ideal je bil sposoben, premišljen in resen človek. (lat. homo prudens constans et gravis). Razlikoval je med divjo sponta nistično in civilizirano kultivirano svobodo. Komur nikoli ni dovolj, se mu ne zdi nič nemoralno. Po Ciceronu so v zakone vklesani duh in razum države. Zastopa brezpogojno poslušnost. Ajshil, Euripid, Sofoklej, Ciceron, Ovid, Seneca so pisali o Ojdipu. Verjetno jih je njegov primer zanimal v političnem smislu. 

Latinščina je z modrimi izreki vir humanistike, ki skuša posameznika obvarovati pred napačnimi ali slabimi odločitvami. Čeprav je  latinščina  uradni  jezik  države  Vatikan, se prišteva med mrtve jezike. Kljub temu se posodablja z novimi besedami. V Sloveniji se ga učijo učenci na nekaterih osnovnih šolah kot izbirni predmet in na Škofijski klasični gimnaziji kot obvezni predmet. Je tudi na urniku DCA na Gosposvetski za starejše. V nekaterih državah se ga poučuje v nekaterih šolah kot obvezni predmet. Najbližje so mu romanski jeziki. Latinska slovnica je tako obširna in razčlenjena, da služi kot osnova za študij in razumevanje vseh indoevropskih jezikov.
Ciceron je ugotavljal, da tisti vladarji,  ki skrbijo le za del državljanov, drugi del pa zanemar jajo, pehajo državo v pogubo. Kdor škoduje drugim, ne more biti srečen.  Petronij se je vprašal, kaj počnejo zakoni tam, kjer vlada denar. Danes vemo, da gredo bogataši preko zakonov. Znano je bilo tudi, karkoli delaš, delaj premišljeno in glej na konec. (Ezop, Pitagora) To pomeni, da to, kar danes koristi, jutri lahko škoduje. Toda, kje je konec: smrt, vstajenje. Vseh posledic ne obvladujemo. Zato pravi Terencij, če se ne more zgoditi tisto, kar želiš, želi tisto, kar se lahko zgodi.  Podobno Ottingerjevi molitvi, po kateri sprejmemo tisto, česar ne moremo spremeniti. Obstaja molitev "Bog, daj mi sproščenost, da se sprijaznim s stvarmi, ki jih ne morem spremeniti, pogum, da spremenim tiste, ki jih lahko spremenim, in modrost, da ločim ene od drugih." (Reinhold Niebuhr)
Petronijev Satirikon (1987) je bil obsežen tekst, a se je ohranil le v fragmentih. Glavni junak pustolovskega romana je mladi Enkolpij, ki kakor kak Odisej s svojim prijate ljem Askiltom potuje po deželah in mestih italskega juga ter se zapleta v vse mogoče dogodivščine. Satirikon komično razgalja podobo rimske družbe v času cesarja Nerona. Sledi  tradiciji helenističnega pustolovskega romana: uporablja prvoosebno pripoved, parodijo mitov in literature, opise kipov in slik, dogodke, kot so brodolom, navidezna smrt, sodna obravnava. V enem od fragmentov sramežljiva, sprva žalostna in potem vesela vdova postopno spozna, da je boljši živ ljubimec kakor mrtvi mož. Petronij je bil Neronov svetovalec za estetski okus, a je bil podobno kot Seneka žrtev intrig, da je sodeloval v Pizonovi zaroti proti Neronu in je napravil samomor.   

Zakaj pri nas ni sproščene kulture, ki bi državljanom olajšala iskanje smisla? »Gelassenheit« ni direktno prenosljiva iz religije in filozofije v slovensko kulturno politiko. Heidegger o »Gelassenheit« intenzivno spregovori v poznejših delih, najprej v spisu z istim naslovom iz leta 1959, nato v svojih »Pogovorih s poljske poti« iz kasnejšega obdobja svojega razvoja. 

»Gelassenheit« kot spokojnost je eksistencialni etični imperativ »pustiti biti«. Presenetljivo je, da v zborniku »Sproščena Slovenija« ni širše uporabe te besede, razen v enem članku, ki navaja sproščenost kot 1. beg od lažne zaskrbljenosti. Kulturno-politične rabe sproščenosti kot »Gelassenheit« se odmikajo od izvirne filozofske rabe. Seveda bi se morali odmakniti od nekdanje nemške Politikverdrossenheit, ki pomeni naveličanost političnega vsiljevanja. To je razlog za majhno volilno udeležbo. Zato je za Vezjaka nastala ironična situacija: namesto Platonove države, ki bi jo vodili filozofi, smo v Sloveniji dobili (tudi) filozofski koncept, po katerem je naša država skorajda vodena, ukradena. Kar pri nas skoraj ni mogoče, je na Danskem možno realizirati s hygge, ki se povezuje s salighed (nem. Seligheit) blagostanjem. 

Baje Heidegger sproščenost prevzema iz mistike Mojstra Eckharta: Heideggru  gre za opuščanje hotenja in s tem sebe-pri-puščanja-v-nekaj ter dopuščanja. Pri Eckhartu je to božja volja, v katero se je treba pripustiti, medtem ko Heidegger govori o »planji«, Gegnet, ki se odpre človeku in ta njej – odpira se prostor prikazovanja božjega, jasnina b i t i.« duhovedniki kot Kojc (več o njem glej e-knjigo Samovzgoja za usklajenost življenja V. poglavje) in Sončeve pozitivke sproščenost povezujejo s predanostjo, budnostjo, očiščenjem  in osvobojenostjo.

Vezjak (2005) meni, da sproščenosti, ki izhaja iz nejasnega pojma, ne more postati ideologija političnega programa in tudi ne resetiranja Slovenije. Sproščenost kot epohalna prostost je ekvivalent svobode. Za svoje miselne poti je namreč Heidegger v »Pogovorih iz poljske poti« izumil tri izmišljene dialoge, v katerih gre za »prihajajoče« bistvo mišljenja, ki »prihaja iz sproščenosti«. Nekatere njegove razlage to banalizirajo. 

Michael Heim razlaga Heideggra v smislu sprostitvenih tehnik: »Že čisto običajna praksa postajajo stvari, kot so joga, tai chi, aikido, akupunktura, medicinske teorije o chi-gong. Vse te prakse so nekakšen korelat h »Gelassenheit«. Postale so alternative velikim stresom zahodnih tehnologij v umu, možganih in vizualnem zaznavanju. Sicer niso njegov nadomes tek, temveč dodatek in protiutež.« Tako težaven koncept naj bi izražal tako enostavno razumljivo in banalno vsebino? Ima pa beseda tudi čisto religijske oznake. »Gelassenheit« kot »spokojnost« je temeljni izraz za versko držo v pietizmu in denimo ključnega pomena za razumevanje življenja amišev, predvsem njihovega ponižnega odnosa do (božje) avtoritete. Tako je »sproščenost« pri amiših ključni identitetni koncept njihovega religiozne in družbene organizacije.  

Potrošništvo se enači novo z dobro in staro s preživetim. To mu uspeva zato, ker smo bolj okusili slabe strani pomanjkanja kot slabe strani preobilja. Seneca je vedel, da tam, kjer izgine razlikovanje med dobrim in slabim, sledi zmeda in izbruhnejo grehi, kar se nam ob eroziji morale dogaja. Toda potem ni daleč do tega, da začnejo nepravični tožiti pravične. 

Čast je plačilo za vrlino (Ciceron: vult virtus honorem). Kaj koga motivira za moralna dejanja in ohranjanje družbenih norm? Sicer je kriterij premoženjski status. Če je uspeh pomembnejši kot krepost, je to slabo za krepost. Še nedavno smo imeli v socializmu kategorijo moralno-politično neoporečnost.  V antiki in srednjem veku so ljudje vedeli, kaj je boljše, a so delali slabše. Danes se pa tudi to razlikovanje boljšega in slabšega izgublja, ker je sistem nastavljen na zunanje efekte. 
 
Simbolno nečistost Rimljani razumejo konkretno, kar poudarijo tako, da se fizično umažejo in zanemarijo osebno higieno. Morilca nadlegujejo prebivalke podzemlja, maščevalne furije, ki zahtevajo zadoščenje za umor. Kazen za umor je v mitologiji utelešena v divje ženske s sikajočimi kačami namesto las, ki preganjajo omadeževanega morilca.  

Pred vhodom v antični tempelj stoji posoda s čisto vodo. Preden obiskovalec vstopi, si mora umiti roke, s tem se simbolno očisti in pripravi na prihod v sveto območje. Kretnja ima torej analogen pomen kot tista, ki jo napravi dandanes vernik v katoliški cerkvi, ko se pokriža z blagoslovljeno vodo. Ta analogija priča, da umivanja rok pred opravljanjem obredov ali med posameznimi ritualnimi sekvencami v Rimu ne smemo zamenjati s sodobnim pojmovanjem, ki se tiče predvsem skrbi za higieno. Klasifikacija čistega in nečistega se med obema kulturama izrazito razlikuje.  

Primera svetih treh kraljev ob rojstvu Jezusa in Platonovih sužnjev v votlini ob svobodnjaku sta podobna. Rojstvo svobode še ne pomeni, da jo vsi hočejo doseči. Sam moraš osebno izkusiti, kaj je zdravo ali bolno, kako priti do Jezusa in do svobode. Tudi o Herodu govori zgodba. Tudi on bi šel lahko v hlev njegovega rojstva. Kaj ga zadržuje? Tudi drugi kralji ne poznajo poti. Lahko bi se jim pridružil pri iskanju smisla svobode, a se jim ne, ker ima drug cilj, utrditi lastno oblast. Sledi 'drugotnemu jazu' in ne prvotnemu. Če bi sledil hrepenenju po božji slavi in ne po minljivi, bi lahko bi napravil preobrat od zla k dobremu. 

Obe zgodbi govorita tudi o nas. Vprašajmo se, ali in kdaj je treba storiti duševni preobrat, ki ustreza krščanskemu spreobrnjenju in se s smiselnim tveganjem odpraviti na pot. Ko si odgovorimo na vprašanje, komu zaupati, tudi vemo, kaj žrtvovati za določen cilj. Nobeno zemeljsko kraljestvo nas ne obvaruje, da bi bili zgolj pešci in smrtniki. Kralji niso egipčanski faraoni, ki bi se vozili v kočijah. Metodo – srečno zvezdo najdemo, ko imamo cilj. Svoboda  kot cilj terja spoznanje, da še nismo svobodni. Stalno je treba razlikovati med odgovorno svobodo in svobodo zgolj kot izbiro.  

Osem zadreg, ki se v budizmu na ta način presega  je izguba in profit, užitek in bolečina, slava in osramočenost, pohvala in obtoževanje. Ta prikaz se v mahajana budizmu imenuje »tri višja urjenja«: višja moralna disciplina, višja zbranost in višja modrost. Beseda »višje« se tukaj nanaša na dejstvo, da so posamezniki teh urjenj, ki vodijo do osvoboditve in razsvetljenja, motivirani za odpovedovanje ali bodhičitto. Pečenkova Pot pozornosti uči, kako s pomočjo nenehne pozornosti razvijemo modrost in sebe ter ugledamo svet v svetlobi resnice. Želi nam pomagati v najrazličnejših življenjskih okoliščinah in nam pokazati pot, kako lahko živimo bolj umirjeno, ustvarjalno in srečno. To je priročnik, ki vsebuje teoretične osnove in praktična navodila za budistično meditacijo. Iz tega je razvidno, da so vse stare civilizacije zastopale pomembnost pravilne življenjske etične naravnanosti za  prakticiranje vrline. Gibran (2006) je prepričan, da bolečina drobi lupino, da pridemo do jedra, ki ga obsije sonce.  
 
Jezus je poudarjal večji pomen notranje čistosti pred zunanjo. Jasno je, zakaj je potrebno, da telesno razstrupljanje dopolnjuje še duhovno. »Človek, ki nosi v sebi krepost čistosti, ne vstopa v odnose z drugimi s sebičnimi nameni in ne postavlja sebe v središče. Čistost osebo napolnjuje z notranjim mirom, kot je rekel Jezus: »Blagor čistim v srcu, zakaj ti bodo Boga gledali´«. Cerkveni dokumenti pravijo, da je čistost zmožna živeti le oseba, ki spoštuje sebe in se je naučila opaziti in spoštovati dostojanstvo drugih oseb. V isti meri, v kateri slabi v človeku čistost, se njegova ljubezen postopno spreminja v sebično ljubezen, to je potešitev želje po užitku in ne več v podaritev sebe.« Jezusova ozdravitev gobavca je pomenila njegovo vrnitev v družbo. Ozdravitev naših grehov pomeni vrnitev v občestvo. 

Vsaka vrsta skromnosti je odsev notranjega odnosa osebe do same sebe. Gospod vsakogar ljubi, nekateri pa v slabi oz. izkrivljeni samopodobi o povprečnosti in majhnosti  zavračajo svoje talente, s čimer izražajo strah pred lastno odgovornostjo. Drugi pa zaradi kompleksa večvrednosti – megalomanije oz. grandioznem jazu sledijo domnevno neizmernim poten cialom. Zdi se mi, da današnji vulgarni čas poudarja obe vrsti lažne (ne)skromnosti in še več: izigrava drugo na račun prve.   
Konfiskacijo umetnin v javno dobro, torej za mestni okras, ornamenta urbis, je nadaljeval prvi rimski cesar Avgust, ki to s ponosom omenja v svoji »avtobiografiji« Res gestae divi Augusti. Že takoj po bitki pri Akciju leta 31 pr. n. š. je namreč številne stavbe v Rimu (npr. Janovo svetišče, Kapitol, Julijeva kurija, svetišče božanskega Julija, Apolonovo svetišče na Palatinu …) okrasil z ukradenimi umetniškimi deli. V obdobju cesarstva sta kipe iz Grčije odnašala le še Kaligula in Neron, medtem ko so se ostali cesarji te prakse vzdržali, predvsem Klavdij in Hadrijan sta jo celo vračala. Od antike torej najdemo na vplivnih funkcijah državnike, ki so se z močjo svojega položaja okoristili, kakor tudi tiste, ki so opozarjali na njihovo koruptivnost in zagovarjali drugačne vrednote. Žal pa se vselej zdi, da prva skupina prevladuje.

Urednik zbirke Kondor Andrej Ilc je ob izidu novega prevoda Iliade (Sovretovega imamo že od l. 1959) zapisal: Desetletja ni bilo  junaka, ki bi se upal znova lotiti tega »norega« početja in odpihniti patino z neverjetno žive in aktualne knjige. Našemu času primerno je Iliado 'posodobila' Jelena Isak Kres, ki bo verjetno čez nekaj let prevedla celotno Homerjevo besedi lo. Iliada nam z vsakim prevodom izpove marsikaj novega. In še več: vsak nov prevod Iliade ali Odiseje je v bistvu pomembno civilizacijsko dejanje, s katero slovenska ali katera druga  jezikovna skupnost upravičuje svoj obstoj. Za takšno epopejo je treba dati času čas, da se izpoveduje, se interpretativno preoblikuje. Po moje gre za metamorfoze, miturgije, za liturgije miru ob vojni tematiki. Vojna zaradi ženske? Zaradi krilatih, letečih besed, govoric se ljudje zaslepljujemo. Za slavna dejanja pa so (bili) pripravljeni Grki, Rimljani,… tudi umreti. Iz zgodovine bi se politiki že lahko naučili, da jeza in zamere z neodpuščanjem sicer prispevajo k vojaški zmagi, ne pa k skupni dobrobiti. Kar je dobrobit je smisel, kar pa je razdor je nesmisel.  
 
Ahačič je prepričan, da imajo klasični jeziki veliko vrednost pomožne, vzporedne strategije pri reševanju sodobnih problemov. Védenje o povsem drugem svetu, v okviru katerega lahko mislimo svoje trenutno življenje, je skozi stoletja močno bogatilo evropsko družbo. Premišljevati o današnjem svetu je lažje, če prek besedil spoznamo civilizacijo, ki se je s podobnimi vprašanji že spopadala na tak ali drugačen način. Razmišljanje o živem jeziku je drugačno, če poznamo neživ jezik. Spreminjanje evropske kulture je lahko uspešno samo, če vemo, katere korenine so jo ves čas držale pokonci. Včasih je človeku, ki tega ni poizkusil, težko razumeti, kako drugačen pogled na današnji čas nam daje opis razmer v rimskem cesarstvu v času, ko je kritika izgubljala pomen; ko so nad prvovrstno literaturo začeli prevladovati priročniki in skrajšane izdaje knjig, ki naj bi jih bilo dobro poznati za dober vtis; ko so postajala gledališča vedno bolj podobna cirkusu; ko je bilo glavno vodilo vodilnih politikov preživetje; ko se je zgodovinopisje pisalo s svežo jezo na predhodnike.

3. Sodobni problem humanosti

Po Fukuyamini proklamacije triumfa demokracije po padcu Berlinskega zidu je ostala pluto kracija najbolj odporna na spremembe ne le na Zahodu, ampak tudi v Rusiji, na Kitajskem, … Svetla izjema so Skandinavske države, v katerih ljudje z veseljem plačujejo davke in ne le na Danskem. Kako prav je imel Habermas, ki je že po padcu Berlinskega zidu ugotavljal novo nepreglednost (neue Unuebersichtlichkeit) družbenih razmer. Pri njihovi težnji po ohranjanju oz. kopičenju bogastva jih ščitijo razni strokovnjaki v vlogi svetovalcev kot so menedžerji,  računovodje, pravniki. 

Jasno je bilo, da so se davčne utaje v zgodovini pogosto dogajale. V zadnji fazi kapitalizma so te utaje dobile svetovne razsežnosti. To pomeni, da za privatne namene ni zlorabljeno samo pravo, ampak tudi državna politika in ekonomija. Še več: ne gre več za kritiko politične ekono mije, ampak za apologijo zoonpolitikonskega oz. zombijevskega ekonomizma. Znano je, da je bil v stari Grčiji človek politično bitje zoon politikon. Starogrška ekonomija je bila ojkonomi ja domačega gospodarstva. Javno delovanje je pripadalo svobodnim, izobraženim moškim, privatna sfera pa sužnjem in ženskam. Ob današnjem domnevnem. koncu ideologij, pa je najbolj nevarna ideologija zoonpolitikonskega ekonomizma, ki pomeni, da so pravo, ekonomi ja in politika služabnice vulgarne potrošniške logike življenja, po kateri 'se nekomu vse splača, kar mu nekdo drugi plača'. V tej točki so najbolj prizadeti reveži, ker jim država ne more zagotavljati kakovostnih življenjskih pogojev, ki ne zadevajo le materialne dobrine, ampak tudi socialne usluge. To pa zato ne, ker jim bogataši ne plačujejo davkov v prazno državno blagajno. Škoda je, da nismo začeli že pred dvema letoma plačevati davkov na nepremičnine v državno blagajno. 

Ekonomist Tim Harford razlaga s teorijo racionalne izbire za odločevalce v njihovem okviru razumne odločitve, ki so z našega vidika nerazumne. Če bi hoteli doseči, da se tudi njim ne bi splačalo tisto, kar je z moralnih in pravno zakonskih vidikov neustrezno, bi morali drugače zastaviti sistem spodbud in sankcij. 

Ga. Brooke na vprašanje, zakaj zahodni pravniki ne upoštevajo pravičnosti, posredno odgovar ja, da so pač v službi privatnih interesov bogatih. Poznamo različne teorije pravičnosti, vendar pa v praksi niso vse enako pomembne za smisel življenja. Danes so zadolžene tudi države, kar zadolženemu človeku (Lazaretti) greni življenje.  

Nepreglednost nas državljane tepe pri varovanju demokracije. Ne moremo je nadzorovati, ker smo nadzorovani. Ker nismo obveščeni, v čem vse je temeljno ogrožena, se ne moremo zavzemati za njen razvoj. Kar je za državljane pravica, je za državo dolžnost. Pravica do zdravega življenja pomeni za državo dolžnost, da vzpostavi soliden zdravstveni sistem. Nekoč je socialistični samoupravni teoretik Edvard Kardelj zapisal, da država državljanom ne more zagotoviti sreče. Država nas lahko pahne v nesrečo, kar se v real-politiki tudi dogaja. Glede sreče je izjema Danska, ki ima v Kopenhagenu inštitut za proučevanje sreče, ki jo vključuje danski večpomenski izraz hygge. Danska je v dilemi, ali bo država samo 'neumna žival', ali pa bo kot 'objektivni duh' (Hegel) umno sodelovala z državljani, izbrala slednje, kar Dance seveda spravlja v dobro voljo. Zato je raven medsebojnega socialnega zaupanja oz. socialnega kapitala tam višja kot pri nas.   

V neoliberalni individualizaciji je naletel človek na nove priložnosti in blokade pri osmišlja nju svojega življenja. Ni lahko razumeti svoje nepopolnosti v polnosti življenja, ki ga danes uveljavljamo z opolnomočenjem (empowerment). Pri tem je treba popolnost razlikovati od negativnega perfekcionizma. 

Simone išče smisel v odnosu med milostjo in gravitacijo. V koordinatnem sistemu milost (skrt. mrda) razume kot pomoč od zgoraj in gravitacijo horizontalno kot privlačnost drugih in drugega. Gravitacija kot prizemljitev (grounding) je pomembna, da nismo osamljeni, depresivni, zapostavljeni. Smo med nebom in zemljo, med prevzemanjem stvari k srcu in sproščanjem od nje. Vsakič, ko se posamezniku porodi misel ali ko nenehno o nečem razmišlja, je v ustvarjalnem procesu.
Celoviti človek je homo humanus, ki integrira telo, dušo in duha. To so tudi pogoj zdravja v širšem smislu te besede. Človekove potrebe  niso samo materialne, ampak tudi socialne in duhovne.  V modelu organske celote so vsi deli med seboj povezani. Za čistost telesa in duha se je treba stalno zavzemati že zaradi nasprotnih tendenc.     

Domnevam, da tehnološki razvoj človeka raztresa. Renata Salecl (2017) je sistematično demistificirala deklarirano 'družbo tehnološkega znanja'. Že običajno je, da razne deklaracije EU kažejo na to, da je 'cesar nag'.  Osnovno evolucijsko vprašanje je, kam gre homo sapiens, ki je oprede ljen kot vedoželjno in vedoče bitje. Če je kaj na tem, nastane drugo vprašanje, v čigavih glavah se znanje akumulira kot človeški kapital. Zaupanje, ki je njegov medij, je po Lukmanu v organizacijah smisla (cerkve, šole, socialne ustanove). Če te delujejo slabo, je malo zaupanja. Zato imamo probleme s spravo.  Družba znanja naj bi bila rezultat ZTR, vendar se zaradi nje ni dvignila občečloveška raven znanja, ampak se je povečal samo dostop do novih informacij nekaterih 'šibkih' subjektov, ki uporabljajo tehnično komunikacijske naprave, da bi prišli do informacij. To pa je precej omejeno in s tem tudi oteženo. Farsa vsega dovoljenega in iluzija vsega dostopnega v dobi dostopa (age of access) kažejo na diskrepanco med predvidenim in doseženim. Reveži so iz tekme za prestiž 'nove nafte' izključeni. Priložnosti za uspeh pripadajo raznim inovatorjem, podjetnikom, poslovnežem, managerjem, povzpet nikom, politikom,…  
Duhovno upravljanje podjetja naj bi vodila do kvantne organizacije, ki ima več centrov moči, da organizira neodvisna razmerja med vodilnimi in preostalimi v podjetju. Kvantni voditelj je danes še redek pojav, ni pa utopičen.  Je sočuten, posluša, ima odprt um in razmišlja o vseh možnostih. Kvantni voditelj povabi ljudi k vprašanjem, k predlogom, zanima ga, kaj mu imajo povedati drugi, zaveda se, da njihovo mnenje šteje, zna pogledati na dilemo z njihove perspektive, zaveda se, da se lahko uči od vsakogar... Na podlagi vseh informacij sprejme odločitev. Kvantni sistem usmerja našo pozornost v vse stvari, vidimo vse možnosti razvoja. Toda tam ni prostora za aroganco, za norost, za izvajanje moči zaradi moči, v smislu, jaz sem šef, kaj me sploh ti lahko naučiš, pokazal ti bom, kako ubogati. Šteje vsaka beseda, vsak pogled, vsako dejanje in vsak nasmeh. Vse, kar lahko prinese srečo drugim ljudem, jo tudi nam. Vsak trenutek je že nov začetek. Vsak konec nečesa, je začetek nečesa drugega (Seneka). Veliko upanja ustvarja velike ljudi, zato radostno pojdimo naproti novemu letu 2018. Upajmo si sanjati, da nam te izpolnijo najlepša pričakovanja.
EU naj se osamosvoji od ameriškega pristranskega diskurza in simplificiranega (političnega) jezika. Mastnak (2018) išče prek obnove demokratičnega dialoga pot do solidarnostne etike v avtentični kolektivnosti, kar spominja na Durkheimovo organsko solidarnost in na Tonniesovo skupnost nasproti instrumentalizirani družbi. Ne bi se smeli pustiti razdvajati (Gržan). 

Smisel (slovnice) ne iščemo le prek veznega naklona do pogojnikov in indikativov. Dobro je vedeti, v kateri razvojni fazi smo. Nekateri ves čas vedno, kaj bi bilo bolje, a delajo slabše (kar je bilo znano že v srednjem veku), ker se ne odločajo dosledno. Denar danes ne sloni na zlatu, ampak na zaupanju. Kolikor manj ljudje vemo o ekonomskih in tehnoloških mehaniz mih, toliko bolj jim zaupamo. Nekateri bolj zaupajo tiskanim virom, drugi pa medmrežju. Iskanje smisla je odvisno od naših vrednostnih orientacij. Tisti, ki imamo najraje gotovost in varnost manj eksperimentiramo kot tisti, ki so jih novosti izziv. Zato ni nenavadno da je nova tehnologija najprej osvojila najmlajše. Tisti, ki sebi ne zaupajo, tudi drugim ne. 

V Sloveniji je raven socialnega kapitala nizka, zato tudi socialna pomoč slabo funkcionira. Demokratična kultura je na nizki stopnji. Zato je tudi tako težko doseči konsenz o po membnih družbenih problemih. V javni raziskavi časopisa Dnevnik je na vprašanje »Komu v Sloveniji trenutno najbolj zaupate?« 26% vprašanih odgovorilo novinarjem, 20% zdravnikom, medtem ko so poslanci (0%), bankirji (1%) in duhovščina (4%) na zadnjih treh mestih. Da je zaupanje v politiko resnično »pod lediščem«, priča tudi raziskava preko ankete časopisa Delo z dne 18. 2. 2013, v kateri 49,7% vprašanih ne ve, koga naj bi volil, nobene od teh). Sloven ska košarkarska reprezentanca je zmagala na evropskem prvenstvu, ker je imela odličnega vodjo, ekipo in vizijo. Ni šlo za to, katera reprezentanca je trenirala bolj in katera manj. Podobno bi lahko ugotavljali za samozdravljenje, da osebna vera še pomembnejša od zdravil. 

Pri zaupanju vase in v vodnika sta pomembni vsaj dve sestavini: poštenost ali integriteta človeka in njegova sposobnost. Verjeti moramo torej tako v dober namen vodiča kot v njegovo poznavanje poti. Samo eno ali drugo pač ni zadosti, da bi nekomu zaupali. V prime ru, da mu vseeno sledimo, je to lahko lahkovernost, ki je posledica pomanjkanja izkušenj. Vera pa je posledica stanja, ko nas dejstva sploh ne zanimajo več, ko si preprosto želimo nekomu verjeti. Lažje nam je, če se nekomu kar predamo in se pri tem počutimo varne. Se pa seveda s tem odpovedujemo svoji samostojnosti in odgovornosti.
Zaupanje je enostavno, če je brezpogojno  in zapleteno, kadar imamo opravka z več dejavniki zaupanje lahko izgubimo in težko pridobimo. Izgubljeno zaupanje lahko pomeni, da si obupan, manj zaupljiv, da nisi več lahkoveren, da si postal bolj preračunljiv ali bolj previden. Vsekakor je slabo, če smo zaradi enega razočaranja obupali. Kierkegaard je uvidel, da izhoda iz začaranega kroga brezupa ni. Rešitev je le paradoks vere.  Jasno je, da je (za)upanje le ena izmed sestavin vere in ljubezni. 
Za polno življenje se moramo naučiti previdnosti in hkrati znati zaupati kljub dvomom. 'hoditi po vodi' pomeni, da ne dvomimo. Zaupanje ni nedolžnost, ki jo izgubimo enkrat za vselej. Zaupanje si pridobivamo vedno znova. Smisel je primarno verovanjski pojav. Ni nenavadno da je Jaspers govoril o filozofski veri. Kot eksistencial je stava v Boga na vse ali nič, kar je pokazal že Pascal.  Predvsem ne smemo dajati prednosti strahovom. 
Pri zaupanju vase in v vodnika sta pomembni vsaj dve sestavini: poštenost ali integriteta človeka in njegova sposobnost. Verjeti moramo torej tako v dober namen vodiča kot v njego vo poznavanje poti. Samo eno ali drugo pač ni zadosti, da bi nekomu zaupali. V primeru, da mu vseeno sledimo, je to lahko lahkovernost, ki je posledica pomanjkanja izkušenj. Vera pa je posledica stanja, ko nas dejstva sploh ne zanimajo več, ko si preprosto želimo nekomu verjeti. Lažje nam je, če se nekomu kar predamo in se pri tem počutimo varne. Se pa seveda s tem odpovedujemo svoji samostojnosti in odgovornosti.
Zaupanje (Treue, trust) je enostavno, če je brezpogojno  in zapleteno, kadar imamo opravka z več dejavniki zaupanje lahko izgubimo in težko pridobimo. Izgubljeno zaupanje lahko pomeni, da si obupan, manj zaupljiv, da nisi več lahkoveren, da si postal bolj preračunljiv ali bolj previden. Vsekakor je slabo, če smo zaradi enega razočaranja obupali. Rešitev je le paradoks vere.  Jasno je, da je (za)upanje le ena izmed sestavin vere in ljubezni. 
Za polno življenje se moramo naučiti previdnosti in hkrati znati zaupati kljub dvomom. 'hoditi po vodi' pomeni, da ne dvomimo. Zaupanje ni nedolžnost, ki jo izgubimo enkrat za vselej. Zaupanje si pridobivamo vedno znova. Smisel je primarno verovanjski pojav. Ni nenavadno da je Jaspers govoril o filozofski veri. Kot eksistencial je stava v Boga na vse ali nič, kar je pokazal že Pascal.  
Vsakdanji potrošniki in populistično zavedeni volivci pa se moramo zadovoljiti z neizpolnje nimi obljubami, neizsanjanimi (ameriškimi, korejskimi, ISS, itd) sanjami, ker še nismo dodobra izkusili in domislili ontološko-ontično razlike med darom biti kot darom svetosti in profanizacijo navidezne podarjenosti ekonomskih dobrin (vzemi 3, plačaj 2).  Ne  vemo, koli ko nas neoliberalni sistem dejansko stane v človeški ali finančni valuti, ker smo preveč zakopani v dolgovih. Nadaljnje vprašanje je, kako misliti družbo, ki same sebe ne misli, saj po prepričanju Margaret Thatcherjeve  ne obstaja. To, kar se imenuje refleksivna moderna, je pravzaprav tehnično kibernetska komunikacija s povratno zanko ali po Luhmannu komuni kacija, ki reproducira samo sebe. Zato je medijsko posredovanih dogodkov precej več, kot jih lahko dojamemo. 

Po Karlu Gržanu (2017) gre za ekonomizem, ki je ideološko zlorabljena ekonomija za profit ne namene, kar povečuje bipolarna konfliktna stanja socialne neenakosti. Takšen ekonomizem je psevdoverovanjski idol trga skombiniran z idoli spektakla  (Baconova izraza). Že nekaj časa vemo, da je bistvo tega ekonomizma špekulativna financializacija, ki je odtrgana od proizvodnega dela. Težava je v tem, da špekulantom ne gre za druge znanja, drugi pa jim z vso (Badieujevo) logiko sveta in tudi ne z Marxovo kritiko politične ekonomije ne pridemo blizu. Nismo razčlenili več vrst ekonomij. Sta vsaj še ekološka in socialna.   

Tej smeri sledi tudi zadnja trilogija Tineta Hribarja. Kako ustvarjati smisel ex nihilo do spravljive pomiritve, kjer postane edinost v raznolikosti vir nenehnega preraščanja (družbe nega napredka) in ne razlog zavračanja ali dekonstruktivne gigantomahije. Nakazane Gržano ve smeri so, glede na globalno dogajanje, nujna preventiva pred ponovitvijo za slovenski narod usodnih medvojnih in povojnih dogajanj. Gržanove indignacije so že Hessellove. Vsaka generacija mora odkrivati svoje načine presežnosti, svoja specifična junaštva, svojo teofanijo. Ne glede na to, da je pavlovski slavospev ljubezni le naknadni vrinek v Pismu Rimljanov, ne izgubi svoje vrednosti. 

Gržan (2017) razkriva ozadja usodnega poglabljanja svetovne in domače polarizacije, ki vodi v smer spopada za interes globalnega imperija kapitala. Zanima ga, kateri so možni izstopi iz smrtonosne igre polov. Verjame v moč in vlogo ozaveščenih/prebujenih posameznikov in ljudskih gibanj/iniciative na raznih področjih našega so-bivanja. Gržan (2017) svari pred pastmi vojne/revolucije, ki se slej ko prej izkaže za ponovitev predhodnega stanja, in vabi v evolucijski napredek sobivanja. Z dobrimi deli bi se izognili slabega in zla. Gržan (2017) pojasnjuje, zakaj dejanske sprave še nismo dosegli. 

Film Mladi Marx (režiser Raoul Peck, 2017) nas vrača v revolucionarnega duha, ki nas je po vojni oplazil in zapustil. Po svoji je težko uganiti, za čem stoji tiha večina (silent majority). Dokler nam je šlo dobro, se je po tihem strinjala, da ga je treba spreminjati na bolje. sedaj pa se boji, da nam ne bi šlo slabše. Film je brezkompromisno intelektualna kostumska drama o rojstvu modernega komunizma sredi 19. stoletja. Naj spomnim, da je ideja komunizma revnih otrok (lat. proles) obstajala že v rimskem času in v novem veku. Gledalcu da omenjeni film vtis, da je šlo pri radikalni politiki za brezkompromisno govorjenje, ki ga je na pisni ravni prepovedovala cenzura. Redundančna govorica prihajajoče revolucije se zdi danes že skoraj dolgočasna. Spektakel silno jeznih ljudi, ki govorijo o idejah, postane zanimiv, celo fascinanten. To je film, ki vztraja v prepričanju, da je gledati ljudi, ki razpravljajo o teorijah in konceptih, tako da ne priznavajo nobene druge razen svoje, ker zaničujejo čisti abstrakcije, zelo zanimivo.« kaj je tako fascinantnega v spreminjanju sveta za vsako ceno, tudi za ceno nepokopanih mrtvih in kaj je tako neprivlačnega v kontemplativni drži sprejemanja? 

Zakaj je Ottingerjeva molitev za razločevanje obeh se mi zdi, še danes nepopularna. Ahilova peta na videz univerzalnih idej je v tem, da so monoteistične, to pa se izrodi v avtokratizmu enega samega arbitra, odločevalca, ki pripelje ne le stari svet na rob propada. Tako nastane namesto onemogle religije, nasilna ideološka oz. iluzorična psevdoreligija, ki se sprevrača v koruptivni strup, ker ne razume lastnega sprevračanja. Glave ni brez nog in nog ne brez glave. Tako ni nog homo erectusa brez glave z možgani homo sapiensa in obratno. Sodelovanje dela in kapitala je sicer možno, vendar pa ga imajo prepričani radikali za nesmiselno. Križev bremen se da odkrižati s pomočjo pomembnega drugega, s predanostjo dobremu, z vstaje njem. Ljubeča ljubezen je ljubezen iz nje same, zanjo in vse dogajanje v njej, so navdihujoče (z)možnosti. Začeti bi bilo treba z Langlejevo prvo predpostavko zmožnosti (koennen) vključno z zmožnostjo sprejemanja. Zato Svetega pisma smemo nenehno brati in se z njim navdihovati. Absurd izključuje samorealizacijo, ker se upor zaplete sam vase. Dvojna zaciklanost zapira dialog, medtem ko ga hermenevtika božjega odpira. Zato navidezna vsezmožnost generira precej komaj kaj verjetnega kar zadeva rezultat.  

Po ogledu filma sem prepričan, da je bil Marx v diagnozi kapitalizma sicer korekten, v pričakovanjih revolucionarnega boja pa je pretiraval. Nevede je ohranjal eshatološki moment krščanske religije. Da mora razredno sovraštvo med proletariatom in buržoazijo proletariat (danes prekariat) odigrati do konca, da bo navsezadnje zasijala sreča in sonce (Moorovega utopičnega) preprostega življenja brez izkoriščanja, tedaj brez hobbesijanskega momenta. Navsezadnje bi bil Marx lahko hvaležen Weitlingu, ki je zagovarjal ljubezen že zdaj in ne šele na koncu nasilne predzgodovine, Proudhonu za krajo, ki je zanj ekspropriacija ekspropriator jev, tedaj družbena lastnina kot kraja kraje, Feuerbachu za religijo človeka samega, ki je bila tedaj filantropija na temelju mizantropije, drugim mladoheglovcem, ki so kot kritični kritiki z revolucionarnimi frazami »spreminjali svet«. Marx je sicer Hegla materialistično 'obrnil', ni pa razumel intence Boga kot absolutnega duha. Konverzija S-P v P-S, (Proudhonove) Filozofije bede v njegovo Bedo filozofije za takšno razumevanje ne zadostuje. Smisel njegove Kritike politične ekonomije je domača, lokalna ojkonomija manjših komun. Ker tega smisla na globalni ravni ni, se še vedno brezobzirnost finančnega magnata-plutokrata kaže v izmučenem obrazu reveža. 

Številni Marxovi pojmi, kot so izkoriščanje, delavski (prekarni) razred, boj za presežno vrednost, preseganje družbene neenakosti, ki so danes izginili iz vladajočih besednjakov, so dragocena miselna orodja v družbeni kritiki. Zdi se mi, da socialistične ureditve 20. stoletja niso izhajale iz marksističnih predpostavk 20. stoletja, čeprav so verjele in upale, da so alternative zdajšnjemu stanju stvari in duha. 
Naše spoznanje je omejeno, vendar pa zato ni nujno, da absolutiziramo stališče, da tega, česar ne vemo, tudi ne bomo vedeli (lat. ignoramus et ignorabimus). Zlorabljen koncept vseživljenj skega učenja ponuja obupanemu posamezniku alibični argument, da njegova ura spoznanja še ni prišla. Ker pa se vse dogaja v časovnem zaporedju, je treba zastavljene  naloge mišljenja in delovanja opraviti v doglednem času in jih ne prelagati na druge in za pozneje. Kaj bodo Slovenci v EU, Britanci po brexitu in Albanci pred vstopom v EU napravili s samimi seboj, je zadeva vrednostnih orientacij znotraj Kantovih vprašanj  ki jih navajam v množinski gramati kalni obliki: kaj moremo spoznati, kaj lahko delamo, kaj smemo upati in kaj smo ljudje.    

Razlikujemo 1. med dogmatičnimi nevedneži kot zanikovalci Boga, resnice in (socialne oz. družbene) realnosti, 2. kritičnimi nevedneži Sokratovega ali Kantovega tipa, 3. Kompenzato rično funkcionarskimi  položajnostnimi vsevedneži in 4. modrimi v smislu samozavednega vem, da vem. Mediji najbolj verjamejo tistim, ki so po Foucaultu v kariernem položaju, da kaj vedo in jim dajo priložnost, da tudi to povedo. Navsezadnje  razlikujemo tudi med Lazaretti jevim čez glavo ekonomsko zadolženim človekom in Kierkegaardovo ojkonomijo zadolže nosti posamičnika za ljubezen. Iskanje smisla izhaja iz teh različnih epistemoloških podlag.    

Informacije so človeški viri. V septembru 2017 je bila v Ljubljani mednarodna konferenca o tem, kako znamo izkoriščati te sicer (ne)omejene vire. Omejeni smo s selektivno pozornostjo, ki je pretežno pristranska in vse prej kot panoramska in se poslužujemo Sullivanove selektiv ne nepozornosti, da nas ne bi motilo tisto, kar bi nas, če bi bili na to pozorni.   Za smisel naše ga življenja so pomembni stiki s pomembnimi drugimi (t. im. metoda VIP – very important persons). Kdo so ti ljudje je pomembno za to, kdo smo mi! Najboljša orodja so brez moči, če jih ne znamo uporabljati. To velja najprej za božjo besedo. O tem govori tudi knjižica Tvoja beseda je luč na moji stezi (Kete, 2006).  

Prvotno ime Ohrida je mesto luči, ker je cca 300 dni sončnih. Pred 879 p. kr. se je imenoval po grško Λύχνιδος (Lychnidos) in latinsko: Lychnidus. Mesto izžareva svetlobo. Ohrid je slovanskega porekla o hrib, ker je na vrhu hriba. V zadnjem času arheološko odkrivajo tudi amfiteater, ki je obstajal med dvema hriboma in je bil zelo akustičen. Na ta način se dokop ljemo do spoznanja, da je v antiki dajala smisel življenja sončna svetloba. Campanellov utopični spis je Mesto sonca. Sonce je starim Egipčanom in Platonu pomenil smisel življenja.     

20. stoletje je tragično izkusilo izkrivljanja ideje skupnosti za totalitarne namene, kar se ponekod še danes dogaja. Esposito nadaljuje foucaultovsko idejo biopolitike. Ali so avtokrati močnejši od skupnosti, ki si jo nekako prilastijo že zaradi svojega položaja. Zaradi jezikovnih pasti in dvoumnosti Esposito polemizira s Hobbesom, Kantom, Heideggerjem, itd. t. im. begunska kriza je preizkusni kamen communitas, kakor so osebne krize stresni preizkus za imunski sistem.   

Italijanski filozof Robert Esposito izvirno misli communitas kot nekaj, kar je odtegnjeno sebstvu: kot manko. Začne z analizo latinske besede communitas, sestavljene iz besed cum  (skupaj, z) in munus (breme, dolžnost): munus, ki si ga deli  communitas,  je torej dolg, zaobljuba, dar, primanjkljaj in dolžnost. Po domače povedano, skupnosti ni, če si ljudje niso dolžni pomagati. Esposito teoretsko polemizira ih s Hobbesom, Rousseaujem, Kantom, Heideggrom in Bataillem. Podobno kot drugi pripadniki t. i. italijanske radikalne politične teorije) je nadaljevalec Foucaultovega koncepta biopolitike. 

Skupnost je presežek posameznika. Esposito (2017) piše, da gre v izvornem pomenu  člani  communitas  (upoštevaje večplastni, a gosti pomen munus), za razlastitev lastne substance, ki ni omejena na njihov »imeti«, ampak zajema in načenja sam njihov »biti subjekt«. Če skup nost ni vezana na neki »več«, ampak na neki »manj« subjektivnosti, pomeni, da njeni člani niso več istovetni s samimi sabo, pač pa konstitutivno izpostavljeni neki težnji, zaradi katere pritiskajo na lastne individualne meje, da bi od tam gledali na svoj »zunaj«. S tega zornega kota – ki preseka vso kontinuiteto »skupnega« z »lastnim« in ga pove že bolj z nelastnim – se v ospredje vrne lik drugega. Če subjekt skupnosti ni več »isti«, potem bo nujno neki »drugi«: ne neki drugi subjekt, ampak niz predrugačenj, ki se nikoli ne ustali v novi identiteti.  To je blizu krščanskega načela odpovedi samemu sebi. 

Delo Roberta Esposita (roj. 1950) ima v Italiji levičarske  sopotnike (Antonio Negri, Paolo Virno, Rossana Rossanda, Maurizio Lazzarato, Giorgio Agamben idr.). Po  letu 2000 njihovi teoretski koncepti razpirajo lucidne premisleke o simptomatiki pozne faze kapitalizma. V vseh gramatikalnih časih (slovenski drugi pogojnik je viden v Prešernovi Vrbi 'mi ne bi bila vera vase vzeta) posamičnik dosega in obeležuje svoj raison d' etre. 

Globalizacija je nadaljevanje nasilja z novimi sredstvi (McGrew, Suvin, 2010, 227). Kakor je Zahod edinstven po ustanovi človekovih pravic, pa je nesposoben pogojevati pravičen vsaj relativno enak gospodarski razvoj vseh. Zopet se krepi militarizacija najmočnejših držav.  Vedno bolj pomembno je, kakšna je filozofija vladarjev. Smo zopet prišli na najnižjo točko hladne vojne. Svet je že postal atomski sod smodnika. Sartrovo opozorilo na varstvo atomske bombe kaže na globok razcep med možnostjo totalnega uničenja in novega evolucijskega ciklusa. Družba krize je družba tveganja (risk society pri Becku) in nevarnosti. S stališča čaker poraja čedalje več izkoreninjencev – beguncev, ljudi, ki ne zaupajo vase, ne verjamejo v notranje sile, ampak le v zunanje in imajo mentalne čakre nerazvite.  

Pirc (2016) ob filozofskem razmisleku o globalizaciji izpostavlja nekatera zelo temeljna in aktualna vprašanja o svetovnotržni metafiziki zdajšnje dobe in o njenem prevladujočem kalkulirajočem umu. Tako želi kritično prikazati problem humanizma in položaj človeka v sodobnem svetu. Skuša ugotoviti, kako utemeljevati etiko v dobi, ki se je odrekla metafiziki in metafizičnemu utemeljevanju humanizma, je eno glavnih in nosilnih problemsko zastavljenih vprašanj.  

Foucault razlikuje štiri tehnike kot so 1. tehnike produkcije, 2. znakovnih sistemov, 3. oblasti in 4. sebstva. Čas (2012) najbolje opisuje slednjo -ad 4. Terapija je potrebna zaradi samopreis kovanja, samonadzora, preverjanja lastne ustreznosti, dela na sebi in odnosih. Ob vsaki izbiri smo tudi žrtve nikoli uresničenih potencialov in neizbranega. Nekoč smo govorili, da vsak odgovor terja novo vprašanje, danes pa, da vsako izpovedovanje vodi k še večji količini neizpovedanega.  Sistem nam ponuja večje možnosti kot nekdaj, nimamo pa več moči Navidezno neskončne možnosti samouresničitve prinašajo tesnobe in potrebo po preložitvi odgovornosti na višje avtoritete. Opolnomočenje ni trajno. Do nedavnega tega pojma ni bilo. Neuspeh je postal tarča napačnih izbir, ne pa samo stranpot dobrih namenov. Že Rimljani so vedeli, da uspeh prinaša nove skrbi. Potrošništvo deluje tako, da izbira vodi k razočaranju in to k novim poskusom zadovoljitve.  

Rus (2008) zastopa stališče, da je človek najbolj negotovo bitje na svetu. Je potencialno vsestranska osebnost, ki pa se nenehno izpostavlja enostranostim. Rus piše o nezrelosti političnih elit za reševanje svetovnih problemov nekontrolirane globalizacije. Sedanja situacija se mu zdi podobna tisti pred 1. svetovno vojno, ko so se ljudje slepili s stabilnostjo družbenega reda, ki pa se ni dokazal kot humanega. Prav tako je bilo pred 2. svetovno vojno. 

Človek rabi religijo in moralo prav zaradi krhkosti (slabotni trs pri Pascalu), ki jo ekonomsko imenujemo negotovost. Ekonomisti goreče prisegajo na ekonomsko rast, čeprav vsi vedo da to ni trajnostni razvoj. Večkrat v zgodovini se je že pokazalo, da je zatekanje v dekadentsko uživaštvo začetek propada. Jasno je, zakaj takšna propaganda, celo histerija za modus imetja. Ker človeku manjka modrost ljubezni. Dilema je klena humanistična drža ali barbarstvo.  

Kje v zgodovini lahko najdemo od stare in Nove zaveze poetične nastavke ljubezenske pesmi Boga: dvanajst svetih glasov vzhoda in zahoda Daniela Ladinskyja. Imamo prevode Hafisa v uspešnici Zapleši z menoj. Potopljeni smo v poslušanju svetih glasov Ljubezni Svetlobe. Ladinsky je 300 pesmi, »ukradel Bogu«. To »čudovito pretihotapljeno blago« je upesnil in prepesnil prek svetnic in svetnikov, »ki so bili tako zelo nesebični in polni ljubezni do Boga in človeštva, da so postali sveta glasbila – božji instrumenti«. Njihova imena so: Rumi, Franči šek Asiški, Hafis, Terezija Avilska, Mojster Eckhart, Tukaram, Rabia, Katarina Sienska, Mira, Tomaž Akvinski, Janez od Križa in Kabir. Zbirka, ki poje hvalnico Lepoti in Resnici, je čarobna, duhovna poezija par excellence!

V poeziji klijejo semena za drevo življenja in spoznanja. Za ta spoznanja postanemo zreli, ko so ti sadeži zreli za nas. Ko prebiramo izsledke različnih oblik zavesti, nam je jasno, kdaj je čas dozorel za ta spoznanja, ki so bila že prej pripravljena. 

Ob Kosovem Evangeliju bližine (2015) začutimo trepetanje skrivnostne miline, žarenje brezmejne lepote prepoji srce in se naseli v telo, da se prebudi spomin na daritev. »Neobstoj lastnega dna nas odpre brezdanjosti vsega, kar obstaja. V njeno svetišče lahko pokleknemo samo celotni. Daritev je zahvala neizogibnemu.« Na začetku je bil odgovor, ki odpre vrata v bližino, ki je resnica. In svojo veličastno zbirko sklene: Smrt je iz nesmrtnega rojena. … Življenje iz ljubezni vzklije. 

Kos (2015) je izbral vsebini ustrezno literarno obliko:  izraža se v vrsti med seboj pretanjeno povezanih poetskih gnom. Te se radikalno osamosvojijo od mita in same porajajo metafore. Subvertirajo vsak žanr, vsa pričakovanja o zakonitostih literarne zvrsti. Gnoma »krmari vse skozi vse«. Pretanjeni  premiki nas od začetka »splošne izjave« vodijo v paradoksnost njenega konca.

Če dojeti nebeške višine in človeške bližine, je treba upoštevati spremno razlago Gorazda Kocijančiča (2015) z naslvom Poetika gnome. Zanj so pesmi Dejana Kosa gnome oz. lat. sentencije. Prva beseda, gnoma je grška, druga, sententia, pa latinska. Kocijančič je ta izraz takole opredelil: »Gnóme je tako označevala 1. svojsko strukturo stvari, ki omogoča, da se stvar razbere kot stvar, njeno temeljno značilnost. 2. pomen je spoznanje, uvid, uzrtje. 3. Pomen lahko vodi do odločitve, do izbire delovanja.«

Novakove najobsežnejše Oblike duha (2016) sledijo Oblikam sveta in Oblikam srca. Obsega jo 220 pesniških oblik kot plod avtorjevega večdesetletnega raziskovanja in  "praktične mod rosti", ki si jo je dobil ob pesnjenju. Poezija je za tiste, ki so ohranili otroško dušo. Za Borisa A.  Novaka je "tisti jezik, ki znane stvari naredi, kot da jih vidiš prvič". S poezijo se običajno vsak sreča že v otroštvu, prek uspavank in izštevank. Boji se, da jih v današnjem času vse bolj izpodriva virtualni svet iger. Tudi pozneje v življenju človeka poezija spremlja v trenutkih največje sreče - v ljubezni ter v času največje žalosti - ob smrti bližnjega in "že zato je njen obstoj upravičen". Novak nagovarja predvsem mladega bralca, ki ga vabi tudi k lastnemu pesnjenju, sicer pa zadeva vse generacije. Latinska beseda illustratio je razsvetljevanje. Zato po Borisu ilustracije poglobijo in razširijo razumevanje določene zgodbe, "govorica podob, ki se zlije z jezikom pesmi ali zgodbe, tvori višje sporočilo".

Smo neskončno ljubljeni prav v naši nepreklicni končni omejenosti jezikovnega izražanja, gledanja svetlobnega spektra, poslušanja intervalov zvoka, okušanja, dotikov. Nepovrat(nost) pomeni ugašanje spomina, demenca. Prometejsko pa je ohranjanje spomina na mrtve. 
 
Česar ne zmoremo sami, zmoremo vsi. Zanj je tisto, kar nas ohranja, spomin, ki je naša duša, človeško bistvo. Je kot Noetova barka, ki nas vodi iz pogube. Ep po dolžini presega Homer jevo Iliado. Potrjuje, da smo pri koncu, ko prenehamo govoriti o najpomembnejših stvareh (Luther King). 

Če se je Mallarme boril za to, da bi se izničil v zgolj jezikovni umetnosti, je književnost po Wittgensteinu stopila v obdobje, v katerem to izničenje ni predstavljalo cilja, marveč izhodišče. Zgolj jezikovna narava človeškega eksistiranja je bila breme, ki si ga naložimo z vstopom v družbo. Nov začasni cilj umetnosti je postal to breme razumeti in se naučiti kako ga sprejemati. Filozofske  diskusije so pomota. Smisel je onkraj sveta, ker je rešitev problema na drugi ravni kot se zastavlja (Russell, Einstein). 

Poezija je neomejena v izražanju humanih zmožnosti ne glede na to, da ni namenjena samo temu. Po svoji Volčji tolpi Kraljić  (2017) še radikalizira poezijo. Postane skoraj politično dejanje, ki se povsem upre totalitarizmu potrošništva. Kraljić nas opozarja pred sodobnim Auschwitzem, pred črednim nagonom, opozarja pred zlatimi maliki - nakupovalnimi svetišči. Površinsko drugače, po intenci pa enako nekrofilno, naš čas znova grozi z barbarstvom, razčlovečenjem. Človek ni več človek (lat. homo humanus), ampak je stroj za takšno ali drugačno izkoriščanje oz. ožemanje (squizzing) zaradi narcizma navideznega ugodja nenehnega izpolnjevanja želja. Repar (20017) piše, da se razlika med androidnim strojem in človekom vse bolj zabrisuje. Svet postaja ena sama velika korporacija sprenevedanja in primitivizma. 

Bog z nikomer ne smemo manipulirati. Felix culpa je možna, ko nas Bog po milosti iztrga iz zmote. Nastane veselje angelov v nebesih (Lk 15,10). Naj bi bila ovca volk? Velike vojne nastanejo iz medsebojnega zoperstavljanja frakcij. Ne poznamo vseh tipov hudičevih zvijač, ker se izkazujejo predvsem posledično. Bog je vidno neviden, delno skrit, delno viden, da bi mu ljudje lahko sledili. Pet laži, da 1. boga ni, 2. da je on sam Bog, 3. da jih je veliko, 4. da je nižji od angelov in ga 5. zato ni.  Aristotel ugotavlja, da vsaki kreposti nasprotujeta dve pregrehi. Ti dve se spodbujata, če ju ne premaguje stalna vaja.
       
V hebrejščini je začetek 'bete'. Kar je za nas prvo je samo o sebi drugo. Stvarjenje je dvojno, ker bivamo v minljivi sedanjosti in večnosti. Zveza med enim in drugim je tretje – stvarnik vesolja. Poslednji razlog ni razum, ampak je ljubezen sama po sebi. Zlo si izposoja videz, ki ga skriva za dobrim. Kreposti ponorijo in obnemorejo, če jih ločujemo. Ta svet je predober. Chesterton: vsak posebej se za nekaj trudi. In prav zato s strani drugega ni sprejet. Bolj ko je neka krepost prepričana sama vase npr. znanost, bolj prešuštvuje. Dvojica postane dvoboj. Imamo podvajanje vsega (strank, glasov, zdravil, humanitarnih organizacij, artiklov, prosto voljnih dejavnosti, spiritualizmov – naklonjenosti duhovnim vajam, tečajev…), da si oporeka.   

Hudič stori vse, da bi se hudobije krepile, Bog pa, da bi se medsebojno popravljale. Od tod felix culpa. Čim bolj na vrag stiska, večja bo naša slava, ko nas bo dvignil. Ne pomaga človekoljubje, ne sama molitev. Nad drugimi deli sebe ima demon moč, razen nad zavestjo.
Ponižnost ni v samoponiževanju, ampak v tem, da nas Bog dvigne. Vera ima nas in ne obratno. 

Ponižnost brez plemenitosti, postane umikanje, slednje brez ponižnosti je ohol aktivizem. Na zadnje dobimo resnico brez ljubezni, kar je vera demonov in hudičevo človekoljubje. »Ves čas se podimo za delnimi krepostmi, ki so popolne slabosti in svet lahko umre zaradi naše vneme« (Hadjadj 2012, str. 147). Izkušen hudič zna zlorabljati krščanstvo kot religijo misteri jev.  

Maritainovo načelo »razločevati, da bi združili« že vključujejo Ignacijeve vaje eksamnov. L. 451 je leto kalcedonske veroizpovedi,ki skuša obvarovati krščanstvo pred herezijo. Danes razne posodobitvene kombinacije »krščanstvo in…« izpostavljajo vero posvetnim grehom. Svatba moškega in ženske je poroka božje in človeške narava. V brezpogojni ljubezni načelo suporta, subsidiarnosti najbolje deluje. Z dobrim zakonom postane moški bolj moški in ženska bolj ženstvena. Nekateri z veseljem napravijo duhovni samomor, ne da bi se ga zavedali. Laže je svoje tegobe zanikati, kot pa jih postopno transformirati. To je pogosta napaka. Kristus je bolj božji, ker se je učlovečil. Identiteta drugega se še okrepi. To je hipostatična unija. 

Človek očitno ne sme imeti zadnje besede (kot jo je hotel v 20. politično zlorabljenem stolet ju), ker ne ve, kaj vse je v njem demonskega in kako se bo to izrazilo. Nek avstralski znanstvenik je pri 104. letih izjavil, da je vesel, ker ne verjame v posmrtno življenje, v katerem ni ničesar. Zgodovinar akademik Janko Pleterski je po 90. letu na svojo željo umrl brez samomora in evtanazije. Hoditi bi morali za drugim in se nikoli zadovoljiti, da smo zanj storili že dovolj. Dobro je, da si mož in žena v zakonski zvezi služita, ne pa zgolj hlapčujeta v tem, česar ne marata. Razlika med družbo kot instrumentalizirano organizacijo (Gessellschaft) in organsko oz. skupinsko orientirano organizacijo (Gemeinschaft). Šele slednja je humus solidarnostne etike. Zato živeti skupaj z nekom še ne pomeni nujno organske povezave. 

Hodita eden za drugim, sicer ne dosežeta sprave. Hudič ne priznava Očeta. Ne gre za moralo uspeha, ampak za neuspeh, iz katerega nas Gospod dviga, če se mu pustimo. Vera demonov dolgoročno uničuje. Vanjo sodi po obeh papežih (Benedikta in Frančiška) tudi marksistično revolucionarno spreminjanje sveta brez občestva.  Le božja revolucija je prava.  

Desna kontrarevolucija je napravila prekariat. Po neprevidnosti postanemo 'ujetniki svobode'. 
Demoni so podpihpovalci zamer, ki nas kapljično (iz dneva v dan) uničujejo. Nekateri so tatovi energije drugih. Zlo si namreč izposojuje svoj smisel obstoja (raison d' etre) pri dobrem. Tako dobi demon vampirsko vlogo. Ljubezen med vampirji pa je tragična. 

Popolna varnost je nevarna. Hudičevo usmiljenje podarja mir iz niča. Demoni nimajo telesa, smrti, milosti. In vendar jih je lažje ljubiti kot Boga, ker jim nič človeškega ni tuje. Z njimi laže kaj zanikamo, kar nas bremeni. Zreduciramo se na nič. Tako zanikamo dušo, Boga.  Ne pride do celovite postopne transformacije težave s pomočjo milosti. Danes niso več zlorablje ne negacije, ampak tudi afirmacije. Znotraj vsega dovoljenega nam demon vpije: sam si kriv za tegobe. Zvleče nam z rokava stare vzorce prepovedi. Pri vragu je vse daj – dam. V tem duhu ukradenega usmiljenja je postavljanje ograj pred begunci. Ti so dvakrat tepeni: pregnani od doma in slabo sprejeti v tujini. Hadjadj piše o 'ukradenem usmiljenju'. Če verjameš da imaš čisto srce, boš gledal vraga. Odpovedati se znanju, premoženju in celo sebi – svojim navadam je dobro v imenu vere. S premoženjem nas manipulira. V eni ali drugi točki se nam pokaže, da ga imamo preveč in da ga ne obvladujemo. Celo tisti, ki so v polni formi naredijo duhovni samomor. Neposredna komunikacija ima še vedno prednost pred posredno. 

Košarjeva piše o treh glavnih skupinah vrednot: ustvarjalne vrednote, doživljajske vrednote in vrednote stališča. Primarne vrednote izhajajo iz podjetnosti, domišljije, inovativnosti delavno sti, vztrajnosti. Gre za zmožnost za delo (homo creator). V zahodnem svetu je storilnost na naravnanost (achivement motif) tehnološko najbolj izpopolnjena.
2. Človek se uresničuje po doživljajski poti. Tu je odločilna človekova zmožnost za ljubezen (lat. homo amans, Ovid ars amatoria). Doživljajske vrednote niso gmotne dobrine, so darila, ob katerih človek bogati, zori in raste ob uživanju narave, kulture, umetnosti, zgodovine, samega sebe, svojega dela, skrivnosti bivanja in sočloveka v ljubečem odnosu z njim. Doživ ljajske vrednote zelo cenijo v vzhodnem, posebno azijskem svetu, kjer so posebej razvite mentaliteta in metode za njihovo uresničevanje.
3. Človek se uresničuje s svojim osebnim stališčem do tragičnih in nespremenljivih zasukov usode: trpljenja, krivde in smrti, kakor tudi s smiselnim stališčem do lastnega zelo ugodnega življenjskega položaja: bogastvo, zdravje, nadarjenost, slava,… V tragičnih situacijah iščemo konstruktivni smisel. Za udejanjanje vrednot stališča so potrebni trden osebni sistem vrednot, notranja moč in zrelost, zavest o odgovornosti in globoko prepričanje, da ohranja življenje smisel v vseh okoliščinah. Tu je odločilna človekova zmožnost za trpljenje (lat. homo patiens). Vrednote stališča so cenjene v krščansko-judovskem svetu. Kakršen sklop posa meznik zastopa, takšen tip osebnosti predstavlja. Takšen je tudi njegov stil in smisel življenja.  
Delo The Open: Man and Animal je italijanski filozof Giorgio Agamben posvetil prav temu razmerju. V osnovi gre za vprašanje, kaj je človek, oziroma, kako se človeško ustvarja z neprestanim ločevanjem od živalskega. Metafiziki so vedno našli specifičnost človeka v neprestanem razločevanju od živalskosti vključno z Marxovim razumevanjem proizvodnje. 

Človek izjemen po tem, da kot žival ve, da hoče biti človek. Stremi za nedosegljivim objek tom. Nikoli nismo zgolj ljudje, človeka od znotraj priganja presežek strasti, animaličnosti, diaboličnosti, želje, trpljenja in božjega kraljestva. V tem Bulgarka Nikolčina vidi tragično paradigmo filozofiranja. Hadjadj je pokazal, da človek sam nikoli ne opravi s svojo diabolič nostjo. Prav zato, ker se sklicuje na tehnološki Napredek, Revolucijo, planetarnost ali kozmič nost, čistega ali najvišjega duha, Razum, trg, drugi, ga zadane nepreseženo dno. Navsezadnje je to gnoza laži samoodrešitve. Iluzija da ji kot brezoblični damo katerokoli obliko. Človek je med svetlobo in temo. Brez slednje ne bi dobival opozorilnih znamenj in zbolel , brez svetlo be pa ne bi stremel k ljubezni, zdravju in resnici. Človeška vera je dvomljiva in tvegana, demonska pa je razumsko nezmotljiva. Božje zmaga na koncu zaradi vsemogočnosti ljubezni, odprtosti srca. Na koncu nobena vera ne bo potrebna, ker bo vse transparentno, razvidno iz oči v oči.  Bog se skriva, da človek tvega lastni korak. Včasih Belcebub izganja hudiča.   

Unamuno je Don Kihota interpretiral in živel, ker se je z njim navznoter in navzven identifi ciral. Z njim je spodbujal tisto bistvo Španije, o katerem so veliko pozneje pisali in ga raziskovali filozofi, esejisti in literarni znanstveniki, ko so posebnost Španije iskali v nezadost nem razsvetljenstvu ali pa Španijo razumeli kot metafizičen polotok. Unamuno je predvsem plemenit, iracionalni upornik. Trdil je, da je »bistvo našega življenja in usoda španskega naroda, da s svojo resnico srca razsvetljuje pred mrakom logike in razsodnosti in tolaži srca teh, ki so obsojeni na sen življenja. Frankistično zmago je videl kot tragično. 
Tragičnost je večpomenski pojem: gre za občutje (Unamuno, 1993), za preobrat iz sreče v nesrečo (Aristotel), razdvojenost (nem. Verzweiflung), eksistencialno končnost kot smrtnost, Sizifovo delo (Camus). Erozija smisla nastaja v atomiziranem svetu tujcev. Osamljeni posamezniki se čutijo zapuščene, odvečne. So  prestrašeni, ker so brez opore, vzajemnosti, medsebojnega razumevanja (Jamnik, 2018). 
 
Nihče ne more vedeti, ali je umetnosti dopuščena – zagotovljena. Ta najvišja možnost njenega bistva sredi najskrajnejše nevarnosti. Lahko pa se začudimo pred drugo možnostjo, da se vsepovsod ugnezdi divjanje tehnike, dokler nekega dne ne prične skozi vse tehnično bivati bistvo tehnike v dogodju resnice.« (Heidegger 2003, 45) 

Tudi Husserl je v Krizi evropskega človeštva in filozofija ugotavljal ‘krizo evropskega biva nja’ in ‘bolnost evropskih nacij’ (Husserl 1989, 6, 39), sodi v tisto vejo mislecev, ki stanje sodobnega duha pojmujejo kot ogroženo. Husserl podobno kot Heidegger v tehniki vidi nevarnost človeštva v naravoslovno znanstvenem objektivizmu, ki se odtuji od Duha in hoče slednjega razumeti v analogiji z naravoslovnoznanstveno metodo. Husserl: »Človeštvo pojmuje sinonimno z Evropo, pri čemer je Evropa zanj ‘duhovni lik’« (Husserl 1989, 9), ki ima v sebi bistveno prirojeno teleološkost in entelehijo. Po Husserlu edinstvenost Evrope zasledimo »v tem, da nas vse druge skupine človeštva občutijo, ne glede na predvidene koristi, kot nekaj, kar jim daje motiv, da se kljub nezlomljivi volji do duhovne samoohranitve evropeizirajo, medtem ko se mi, če se prav razumemo, ne bomo nikoli – na primer poindijanili.« (Husserl 1989, 11)

Husserl vidi izvor ‘duhovne Evrope’ (tako kot za njim Heidegger), kjer se je Duh prvič uspel odlepiti od neposredne zainteresirane vpletenosti v vsakdanjo mitično eksistenco in razvil – ideje, predvsem idejo objektivne resnice in neskončnost, kateri se nenehno približuje. Izvor filozofije je zanj, za Hegla in Heideggra bistveno grški.

4.	Razvoj tehnologije med smislom in nesmislom

4.1 Štiri teorije tehnološkega razvoja 

Državni zbor je 24. 5. 2011 sprejel Resolucijo o raziskovalni in inovacijski strategiji Slovenije 2011–2020 (ReRIS11-20). Resolucija predvideva v prihodnosti primat Azije pred drugimi kontinenti. Slovenija bo tehnološki razvoj z raziskovalno in inovativno dejavnostjo podpirala zaradi kvalitete življenja in boljšega izkoristka človeških virov. Resolucija predvideva voljo državljanov za večjo učinkovitost raziskovanja in inovacij v smislu dviganja življenjskega standarda. Stimulira pozitivni razvoj tehnologij. Da bi razumeli, kaj v predvidenem razvoju sprejemati in česa ne, moramo razlikovati med različnimi koncepti. 

Zakaj je tehnologija filozofski problem? Urbančič (1984)  fenomenološko razkriva bistven smisel moderne znanosti, moderne tehnike in moderne tehnologije. Definira jo kot sodobno in prihodno kibernetično proizvodnjo. Gre za stalno razvijajočo se sredino medsebojnega premoženja znanosti in tehnike (=sistemov avtomatične industrijske mašinerije). Kot taka določa, nosi in revolucionira celoten postmoderni družbeni proizvodni in življenjski proces. 
Tehnologija je predmet filozofije, ker zadeva bivajoče v celoti naše vsakdanjosti, podobno kot pravo, jezik in umetnost.  

Poznamo različne vrste tehnologij: 1. Industrijski stroji, 2. Založenost z izdelki v trgovinah, 3. Urbanizacija in  arhitektura mest, mostov, zgradb, 4. Transportna, 5. Medicinska, 6. Prostočas ne tehnologije npr. filmi,  7. Komunikacijska oz. digitalna tehnologija, 8. Učna IKT, 9. tehnologija izkoriščanja okolja. Danes že razlikujemo med okolju neprijaznimi in neprijaz nimi tehnologijami) in 10. vojaška tehnologija. Zato govorimo o militantni globalizaciji.  

Bojim se, da smo sredi tehnologij vedno šibkejši subjekti s šibko mislijo (Watimo), če že ne kar predikati, ker nas po Andersu naprave vzgajajo. S stališča tehnokratske utopije smo sredi 'komunikacije, ki sama komunicira (Luhmann), brezpilotnih letal, ki sama sejejo smrt, avtomobilov, ki sami vozijo, robotov, ki imajo samoupravljanje na način Aristotelovih trinožcev. Ali smo le opazovalci teh čudežnih procedur, ali tudi povezovalci, koordinatorji, upravljalci – inženirji, zakonodajalci, usmerjevalci? Za zdaj smo še vse to v raznih poklicih. Očitno je lažje izumljati nove tehnologije kot domisliti njihov pomen, domet, posledice.  

Kakšno je naše mesto v kozmosu tehnologij, ali znotraj njih še prihajamo k sebi in svetu?  Najprej se vprašajmo po našem odnosu do teh tehnologij. Tehnologija je večpomenski pojem, vključuje orodja in sam način proizvodnje. Zaradi hitrega in že kar stihijskega razvoja informacijske tehnologije je potreben temeljni razmislek o tem, kako usmerjati tehnološki razvoj, da bo primeren za človekovo naravo. Najprej ugotavljamo, da gojimo do novih tehnologij štiri tipične odnose. Ti so: 
1. apologetski odnos, ki zagovarja samo pozitivne učinke, ne pa tudi negativnih. 
2. negativistični odnos, ki tehnologijo odklanja zaradi nevarnosti,  ki jo prinaša; 
3. instrumentalistični racionalistični odnos glede na vrednotne cilje in 
4. kompleksno ambivalentni odnos, ki osmišlja teoretske in praktične možnosti celovitejšega pristopa  do (človekove) narave in tehnologije znotraj šole oz. edukacije. 
Ti pomenijo različne poglede na antropološke posledice sedanjega stanja razvoja tehnologij.    
 
Ad 1. Za apologete je značilen tehnološki determinizem. Razlikujemo naslednje tri ravni tega determinizma: 
prva raven je zgodovinska. Zanjo je značilno, da  pojasnjuje  vzpon moderne  civilizacije z razvojem tehnologije. 
Druga raven je sociološka. Zanjo so sredstva   za dosega nje gospodarskih, družbeno-ekonomskih, političnih, kulturnih in edukacijskih ciljev zgolj tehnološka. 

Prvi odnos zastopajo tehnogarhi. Gre za prodor tehnologije v vsakdanjo kulturo. Zaradi tega smo nezavedno z njo determinirani pri vsakem koraku. Primeri: član družine, ki kupi vsak nov tehnični aparat zaradi posodabljanja gospodinjstva ni nič manj determiniran kot politik, ki odobri izdelavo novih orožij,  ki utegnejo odločiti zmago nad sovražnikom. Posodabljanje pouka v šoli poteka v smislu prilagajanja didaktike novi učni tehnologiji. 

V socializmu se je zdelo, da birokrati še kontrolirajo tehnokrate, tehnogarhi (technogarchs) kot nov sloj upravljavcev pa terjajo neomejen prosti trg. V narcističnem duhu so si jo prilastili grabežljivi tehnogarhi (podjetniki, delničarji in druge anonimne strukture). Oligarhična tehno-znanost pa nam še pripoveduje zgodbo o neomejenem napredku.  Potrebna je le pravilna uporaba naprav.    

Tehnogarhija pogojuje prepad med tistimi, ki usmerjajo tehnološko-znanstveni razvoj in imajo dostop do njegovih pozitivnih učinkov in tistimi, ki so revni, ker tega dostopa nimajo. Tako si stojita nasproti sofisticiran homo technicus in obubožan 'homo simplex'. Ni nujno, da se ta prepad socialno-ekonomske neenakosti med njima poglablja, vendar pa ni enotnega konsenza o vprašanju, kako ga odpraviti.  Pri tehnogarhiji gre za  tehnokratizem, ki upravlja z vsem razpoložljivimi sredstvi vključno z ljudmi.

Najbolj ekstremni način našega bivanja v svetu je tehnocentričen, ker se človek v celoti identificira s tehnološkim delovanjem. Je pa tudi tehnokratski, ker se človek podreja tehnologiji, ki ima oblast nad njim. Takšnega človeka imenujemo tehnični človek (lat. homo technicus). Filozofija,  ki zagovarja  gospodovalno vlogo tehnologije, postane služabnica tehnološke ideologije, ker po eni strani bit sveta  reducira  na obstoječe stanje tehnološke produkcije po drugi pa anticipira še novega.

Motivov za razvoj tehnologije je več. Nekateri interesi izumiteljev in uporabnikov se prepletajo, ne pa vsi.  Pri izumiteljih je to 1. profit, 2. pri uporabnikih pa razne olajšave, nadomestki, 3. potreba po varnosti, kontroli nevarnih situacij. 4. Nadomeščanje človekovih organov s presajanjem, krepitev oslabelih funkcij in 5. razbremenitev (nem. Entlastung) (Gehlen, 1961). Ta pomeni prenos fizičnih in psihičnih funkcij na tehnične naprave. S prometnimi sredstvi človek nadomešča noge, s kladivom podaljšuje roke, s stroji mišice, z računalnikom moč intelekta. Šele postopno se učimo razlikovati, kdaj se pozitivni učinki tehnologijo prevesijo v negativne. 
Tehnološki apologeti oz. advokati najpogosteje utemeljujejo razvoj tehnologije 6. v potrebi po preseganju človekovih pomanjkljivosti, ki jih ima  človek v primerjavi z živalmi (Gehlen, 1961) in njegovem sovražnem odnosu do narave, ki ga ogroža. 7. Volja do moči. Biti hitrejši kot konkurenca. Ne gre več za boj proti zverem, sovražni naravi, razrednemu sovražniku, ampak za hobbesijanski boj človeka proti človeku.  
Starogrški mit, ki ga opisuje Platon v dialogu Protagora, govori o tem, da so po Zevsovi delitvi spretnosti ljudje ostali goli in bosi. Prometej jim je prinesel ogenj. Vendar so se zaradi tega le prepirali in bojevali. Zato jim je njegov odposlanec Hermes prinesel še dve lastnosti 1. sram (gr. aidos) s strahospoštovanjem in 2. pravičnost (dike), ki pomeni dostojanstvo človečnosti. Na ta način dobi gola eksistenca smisel znosnega sobivanja. Slednja predstavlja vest slehernika. Brez teh in drugih vrednot svetovnega etosa bi šlo danes za brezobzirno nadaljevanje gigantomahije. 
Tehnologija je specifično človekov izum, ki upošteva določene zakonitosti za posebne cilje. Stalno vprašanje pa je, ali smo gospodarji izumov, ali pa smo 'prometejsko osramočeni' (Andersov izraz) kot njihovi objekti.  Pogosto ostaja nereflektirano, kdaj se dobronamerni cilji razvoja tehnologije obrnejo v njihovo nasprotje. Prometejski zagnanosti tehnoznanosti sledi epimetejska humanistika kot tista mehka veda, ki gleda nazaj in zaostaja za že doseženim stanjem.   Varuje neuničljiv duh v uničljivi materiji. 

Kappov pogled na tehniko je optimističen, ker je že samo bistvo človeka tehnično in temu ustrezno preko organske projekcije tudi ustvarja svojo lastno okolico (Kapp 1877: 289). Zato  tehnična kultura in tehnična civilizacija ne bi smeli biti problem. Obe sta razumljena znotraj skupne teleološke projekcije, v katero sta vključena prav tako že vnaprej tehnično prilagodljiva kultura (tudi pisava je organska projekcija) in država (Ibid.: 322). Takšno stališče zastopajo tudi nekateri evolucionisti, transhumanisti, revolucionarni kritiki starega režima,…    

Po drugi strani zloraba tehničnih naprav izkazuje negativne in nezaželene rezultate, poškodbe, smrtne žrtve, onesnaževanje okolja. Po eksploziji prvih dveh atomskih bomb v Hirošimi in Nagasaki ju avgusta 1945 je jasno, da zloraba tehničnih naprav v vojaške namene preti z uničenjem življenja celega sveta. Soočeni smo že z delnimi tehničnimi destrukcijami (npr. nesreča v atomski elektrarni v Fukušimi 2011, bruhanje nafte na naftni ploščadi v Mehiškem zalivu 2010). 

Dogaja se, da novi tehnični izumi izboljšujejo prejšnje, vprašanje pa je, ali je, ali je to pravo časno in dovolj.  Človek ostaja homo technicus, razlika je le v tem, da se slabosti stare tehnologije nadomešča z boljšimi izvedbami. Gre za poskus spreminjanja cele paradigme znanstveno-tehničnega mišljenja. Slovenska evropska komisarka za digitalno gospodarstvo Marina Gabrijel (2018) zastopa optimističen pogled na vlogo superračunalnikov. EU ne sme zaostajati za ZDA, Japonsko, Kitajsko, ker je neoliberalni trg enoten v inovativno-konkurenč nem boju. 

ad 2. Prevladujoče stremljenje po neomejeni linearni gospodarski rasti je pogubno. Čedalje več dokazov podpira hipotezo o onesnaževanju, izčrpanosti narave in neobnovljivosti narav nih virov (Al Gore, Kleinova). Po Kleinovi ekologija spreminja vse odnose.  Človek sicer prepoznava svoje in naravno-okoljske omejitve, vendar jih premalo upošteva v praksi. Več krat je že poskušal pot 'nazaj k naravi', vendar je to za napredne civilizacije nemogoče. Nekatere manjše skupnosti so še naravne npr. Aboridžini.  Film Avatar prikazuje, da so duhovno prebujeni v prednosti pred racionalno-tehničnimi nevarnostmi. 
 
Po Spenglerju pomeni pohlep po več moči neustavljiv tehnični konec naše civilizacije. V bistvu gre za njegovo iskreno priznanje nesposobnosti samoomejevanja. Spengler (1931, 2013) je opazil,  da človekove potrebe niso nikoli zadovoljene, zato je instrumentalizacija nedokončan projekt v končni civilizaciji. Spenglerjeva diagnoza propada zahod je na isti liniji kot Hribarjevo trojno (gospodarsko, politično in kulturno) sesutje zahoda in Urbančičeva spletkarska proizvodnja ali mahinacija kot epilog zgodovine nihilizma.  

Ne gre pa le za naključne tehnične zlorabe, ampak za temeljne antropološke omejitve. Po Spenglerju pomeni pohlep po več moči neustavljiv tehnični konec naše civilizacije. V bistvu gre za njegovo iskreno priznanje nesposobnosti samoomejevanja.  
Kako danes biti iskren? Skrivamo se za maske, ki jih nadenemo, vljudnostne fraze in priučeno igro. Zlahka nezavedno zamenjamo avtentičnost za všečnost. Meni so starši natikali masko nesposobneža in lenobe. Mama je govorila: 'pusti, bom jaz'. A nikoli nisem bil komformist. Dolgo časa ne prenašam vmešavanja, a težko vzdržujem spoštovanje meja. Iskrenost je lahko maska za nesramnost, predrznost, celo licemerje. Ne vem, v kakšnem smislu je iskrenost še pomembna za vsakega posameznika. S prikrojevanjem resnice se skrivamo pred seboj. Sram, ki ga čutimo, projeciramo na druge. S tem povečujemo medsebojno odtujenost. 
Sprememba političnega sistema demaskira prejšnje maske in išče nove. Zato dezideologizaciji sledi nova ideologizacija. Roter je bil partizan, dolga leta oficir UDBE, profesor in dekan na FSPN, odg. ur. Teorije in prakse ter dolgoletni Kučanov sodelavec. V obsežni knjigi spomi nov (Roter, 2013)  je delno razkril zakulisno delovanje socialističnih sil, povsem se ne bo dalo, ker ni bilo vse arhivirano, nekaj pa je bilo tudi uničeno.

Iskrenost (lat. sinceritas, fr. sincérité, ang. sincereness, sincerity) človeka je skromnost srca in bogatstvo duha, je smisel življenja in moč človeške miselnosti, je sreča ki jo želiš deliti in se veseliti sreče drugih... Na žalost se le nekateri tega zavedamo. Vsi  ostali so namišljeni igralci, ki prej ali slej padejo iz odra. Iskrenost je nekaj čistega in nasprotnega hipokriziji. 

Skromnost (skrt. vinitatva, sukarman – dobro delo, lat. modestia, fr. modestie, ang. modesty) omogoča mir (skrt. šama, šanti), enakost, medsebojno razumevanje,... Kako prijeten bi bil svet, če bi bil vsak skromen. Posamezniki bi bili manj zahtevni, družinski člani bi se manj prepirali, kapitalske družbe bi bile manj tekmovalne in narodi manj bojeviti. Zastopniki takšnega sveta so (bili) menihi, Fromm, itd. 

Heideggrovo tezo (2003), da v bistvu tehnike ni nič tehničnega je mogoče interpretirati pesimistično ali optimistično. Heideggrovi termini – npr. sestoj [Bestand] in postavje [Gestell] kot bistvo moderne tehnike kažejo, da t. i. vladavina tehnike nikdar ne nastopa kot neka tehnična naprava, kot nek »pojav«, ki bi ga lahko jemali ločeno, neodvisno od širšega sistemskega (tezičnega, tj. subjektivnega) vidika proizvodnje, v katerega sta na način razpoložljivosti poleg tehničnih naprav postavljena tudi narava in človek kot »človeški vir« torej sestoj. Heidegger pozna poleg razpoložljivosti priročnega odnosa še pred-ročni odnos, ki ni tehničen.

Človekovo izzivanje (Herausforderung) se kaže v koncentriranju naravnih virov energije in jih obrača zoper naravo ali pa jih uporablja za izboljšanje naravnih pogojev bivanja. Tehnika služi za nadzorovanje naravnih pogojev, vendar jo človek zlorablja za nadzorovanje drugega človeka. Iz tega nastane začaran klopčič varnosti in nevarnosti. Tisto najbolj nevarno v moderni tehniki je, da so vse človeške zmožnosti postavljene na način razpoložljive sile, ki so na voljo za nakopičenje in sprožanje za katerekoli cilje. Nevarno je, da se predajamo neskončni razpoložljivi manipulaciji. 

Do določene meje lahko pomeni več varnosti in reda več svobode, preveč varnosti pa je nega cija svobode. Nastaja totalna instrumentalizacija vsega živega kot razpoložljivega. Spengler je fatalististično katastrofični mislec, ki je bil iskreno prepričan, da se tehničnega razvoja ne da ustaviti, čeprav drvimo v prepad. Tudi Sloterdijk definira človeka kot drseči plaz. 

Sloterdijk (2014) prikazuje Zemljo kot planet vadečih bitij. Vsi ljudje, kmetje, delavci, vojaki, jogiji, govorniki, glasbeni virtuozi ali modeli so vadeča bitja, ki s svojimi vajami, urjenji proizvajajo sami sebe in se perfekcionirajo. Sloterdijk snuje novo antropologijo, ki  spoznava samooblikovanja vsega človeškega. Vse človekove dejavnosti imajo neizogiben povratni učinek tako na posameznika kot na družbo. Kot vajenec eksperimentira s svetom. 

Človek nadomešča Boga s seboj in samega sebe s stroji. Humanistični izobraženci ostajajo skeptični glede idealov razsvetljenstva. Ti nikoli niso bili to, za kar so se pretvarjali. Razsvet ljenski avtorji so slavili človekovo svobodo, obenem pa zagotavljali kritje kolonialnega zatiranja in podrejanja. Znanstveniki si prizadevajo spoznavati naravo, industrialci pa jo uničujejo. Politiki govorijo o demokraciji, hkrati pa ustvarjajo mezdne sužnje. 
 
Ad 3. Ta vidik je prevedljiv na prvega. Če nas namreč ne zanimajo specifični humani oziri uporabe tehnologije, nas zanimajo proizvajalčevi nameni. Ti pa so funkcionalistični ne glede na cilje. Nihilistični instrumentalizem podpira pozitivistična nevtralnost vrednot (nem. Wert freicheit). Ni pomembno, za kakšne namene in cilje tehnične naprave uporabljamo. Filozofija morale in bioetika pa morata razlikovati dobro in zlo in vedeti, da je pot k zlu pogosto tlakova na z dobrimi nameni. Pozitivizem je značilen za instrumentalistično razumevanje. 

Ad 4. Kompleksna celostna antropologija tehnologije vključuje vse vidike človeka in sveta. vanjo vključujemo tudi eksistencialistično filozofijo in filozofijo življenja. V medsebojni komunikaciji med protagonisti enostranskih vidikov pod ad 1, ad 2 in ad 3. Šele človek kot biopsihosocialno in duhovno bitje ve, kaj dejansko potrebuje in kaj je zanj ne le nepotrebno, ampak tudi škodljivo oz. smrtonosno. 

Kompleksen odnos do tehnologije pridobimo z diferenciacijo namenov. Nobene uporabe tehnologije ni brez subjektivne intence, zato ni vseeno, kakšna ta je in brez konteksta proizvodnje. V odnos razpoložljivosti sta poleg tehničnih naprav postavljena tudi narava in človek kot »človeški vir« torej sestoj. Heidegger pozna poleg razpoložljivosti priročnega odnosa še pred-ročni odnos, ki ni tehničen. Heidegger predvideva kombinacijo predročnega in priročnega odnosa. Habermas razlikuje med  dvema vrstama racionalnosti kot sta 1. Instru mentalna racionalnost s tehničnim znanjem in 2. smotrna racionalnost (nem. Zweckratio nalitaet) z znanjem o osvobajanju človeka, skuša preseči tehnični racionalizem z dialogom o svetu življenja. 

Z osvobajajočim kompetenčnim znanjem presegamo tehnološki determinizem zgolj tehnič nega znanja  (Habermas, 1971) kot s svetom življenjem presegamo njegovo kolonizacijo. Res je, da se nosilci tehničnega in osvobajajočega znanja ne razumemo brez dialoga. Habermas (2001) se zavzema za prihodnost človeške narave v imenu svobode duha in smotrne racionalnosti nasproti instrumentalni.  Podobno pri M. Webru (1980) funkcionira odnos med formalno racionalnostjo, ki sloni na etiki prepričanja (nem. Gessinungsethick)  in materialno racionalnostjo, ki sloni na etiki odgovornega ravnanja (nem.  Verantwortung sethick).  Tedaj ne gre za to, da bi se človek razumske racionalnosti v celoti odpovedal, ampak da bi jo smiselno usmerjal. Priporočljiv je odprt in ne zaprt odnos do sveta. To je blizu Frommove delitve sveta na biofilijo in nekrofilijo. 

Misleci kot so M. Weber, Habermas, so razlikovali med dvema vrstama razuma. Habermas razlikuje med  dvema vrstama racionalnosti kot sta 1. instrumentalno  racionalnostjo s tehnič nim znanjem in 2. smotrno racionalnostjo (nem. Zweckrationalitaet) z znanjem o osvobajanju človeka, skuša preseči tehnični racionalizem z dialogom o svetu življenja. Z osvobajajočim kompetenčnim znanjem presegamo tehnološki determinizem zgolj tehničnega znanja  (Haber mas, 1971) kot s svetom življenjem presegamo njegovo kolonizacijo. Res je, da se nosilci tehničnega in osvobajajočega znanja ne razumemo brez dialoga. Habermas (2001) se zavzema za prihodnost človeške narave v imenu svobode duha in smotrne racionalnosti nasproti instrumentalni.  Podobno pri M. Webru (1980) funkcionira odnos med formalno racionalnostjo, ki sloni na etiki prepričanja (nem. Gessinungsethick)  in materialno racional nostjo, ki sloni na etiki odgovornega ravnanja (nem.  Verantwortungsethick).  Tedaj ne gre za to, da bi se človek razumske racionalnosti v celoti odpovedal, ampak da bi jo smiselno usmerjal. Priporočljiv je odprt in ne zaprt odnos do sveta. Damnjanovićeva (2014) razlikuje med tehnološkimi pesimisti, optimisti in realisti. Polarizacije stališč umirjajo zmernejši diskurzi. Ta trihotomizacija izvira že iz antične Grčije.  Sama zastopa socialni realizem.

Zaradi razlikovanja med Frommovo biofilijo in nekrofilijo, mora filozofija  presojati med apologijo in kritiko tehnike/tehnologije. Najbolj ekstremni način našega bivanja v svetu je tehnocentričen, ker se človek v celoti identificira s tehnološkim delovanjem. Je pa tudi tehnokratski, ker se človek podreja tehnologiji, ki ima oblast nad njim. Takšnega človeka imenujemo tehnični človek (lat. homo technicus). Filozofija, ki zagovarja  gospodovalno vlogo tehnologije, postane služabnica tehnološke ideologije, ker bit sveta  reducira  na obstoječe stanje tehnološke produkcije. To  stanje skuša korigirati bioetika s svojo kritično držo.    
   
Z vidika kompleksnega razmišljanja ima tehnologija pozitivne in negativne vidike. Apologija tehnologije je po eni strani nujna, ker je sicer sploh ne bi bilo smiselne uporabe v civilizaciji, po drugi strani pa je zaslepljena, ker zanemarja njene negativne učinke. Apologetsko nekriti čen odnos do tehnologije reducira vse bivajoče tehno-logos, ki ga v smislu totalno institucio nalno-instrumentalistični inženiringa, kakor ga zastopa tudi Popper (1950) v  družbenih vedah. Posledica je izguba smisla bivanja osebnosti posameznika.

Nekateri najdemo smisel življenja v tem, da pred javnostjo kaj predstavimo. Dne 30. 1. 2018 sva pri uri Filozofija za življenje Maja Gutman in Bogomir Novak predstavlja la temo Položaj človeka v digitalni tehnologiji.  Izvedeli smo, v čem se človek razlikuje od računalniške umetne inteligence, kako delujejo te tehnologije na nas in kakšne odnose imamo do njih. Evropska komisarka za digitalno gospodarstvo Marija Gabrijel (Delo, 27. 1. 2018) predvideva samo prednosti razvoja super računalnikov v Evropi. Diskusija med udeleženci učne ure,  t. im. digitalnih priseljencev pa je pokazala, da prevladuje med nami ambivalenten, realističen odmos do (super)računalnikov, ki ni niti pre-optimističen niti pesimističen. 

Urbančič (2004) skuša razkriti in razložiti ponižanja najvišjega evropskega duha v njegovih čudežnih uobličenjih: filozofiji, religiji, umetnosti, znanosti. Zakaj  se je ta najvišji duh sprevrgel v današnjo brezčutnost in s tem v najvišjo nevarnost evropskega sveta in človeštva. 

Kako  je mogoče, da ostaja ta grozljiva prigoda izmaknjena v nedojemljivost, samo(s)trtost, skritost in pozabo, tako da nevarnosti pač ni. Takšno odkrivanje skrite najvišje nevarnosti današnje evropskosti ni v evroskepticizmu,  ampak najvišji mar evropskosti in obet njene mož ne drugačne prihodnosti. Kajti skrita nevarnost je najnevarnejša: kakor hoja ob robu prepada v temini “svete noči”, ki je zagrnila naš svet. Zato odkrivanje skrite nevarnosti končnice prigode ne-bistva biti v nekem daljnem odsevu njegove svetlobe dela tisto, kar pove Hölderlinov verz: Kjer pa nevarnost je, raste rešilno tudi. 

Zaradi kompleksnosti najdemo proti-argument racionalni redukciji  še v delni iracionalnosti odnosa med človekom in tehnologijo. Niti človek niti stroj nista popolna perpetuum mobile v smislu nesmrtnosti prvega in nenehne uporabnosti drugega, ki ne bi nikoli postal odpadek. Mnogi identificirajo smisel nečesa z njegovo uporabnostjo. 

Človek ne more biti nikoli popolnoma smotrno racionalen (Weber), da bi upošteval vse vidike delovanja s posledicami vred. Slabo pa je, da k temu ne teži in da se odpoveduje tako kritične analize družbe kot tudi sodelovanja po skupnem eko-socialnem načrtu. Iracionalnosti, nepredvidljivosti in prekarnosti svetovnega dogajanja ne pogojujejo le  skrite napake posamez nih tehničnih naprav, ampak tudi neobvladani destruktivni motivi  izvajalcev. Kljub temu je predsodek o popolni racionalni kontroli popularno značilen za moderno. 

Prometej je uvidel, da človek ni mogel preživeti v primarni divji naravi brez pomoči osnov nih orodij (posledic odkritja ognja), danes pa ne zna živeti brez komunikacijsko-informacij ske razvite tehnologije. Prometejska sramota pa je, da  človek ne le, da nima živalskih instink tov, ampak so mu tudi naravna čutila zakrnela na račun podaljšanih čutil (očala, daljnogled, mikroskop, zobne proteze,…). Okoljevarstveniki zagovarjajo trajnostni razvoj, vendar pa človek brez vsaj nekaterih virtualnih aparatur ne zna več funkcionirati. Tehnologija v smislu svetovne nihilistične (spletkarske mahinacije po Urbančiču) proizvodnje mu ne more povedati, čemu naj kaj dela in zato rabi vzgojo za smisel.   

Apologeti tehnologije razumejo človeka zgolj kot tehnično bitje. S celostno ekološkega  in antropološko paradigmatskega vidika  pa je človek duhovno presežno bitje in mu zato zgolj tehnično-gospodarski razvoj ne zadostuje, ampak ga, nasprotno, pohablja. S tem, ko  človek spreminja sebe v surovino za trans-humani produkt, se odpira v brezno niča, ki je profani zacija, barbarizacija in terorizacija vsega obstoječega in je daleč stran od svetosti življenja.   Engels (1953) je ugotovil, da po prvih ugodnih posledicah določenega izuma ni nujno, da bodo takšne tudi naslednje. 

Videli smo, da sta najbolj nevarni deterministična teorija, ki jo v praksi pogojujejo tehnogarhi in 2. indeterministično katastrofična teorija, ki jo zastopajo skrajni pesimisti. Tehnogarhi in libertarni tehnologi zastopajo tehnološki determinizem, redukcionizem in ekonomizem. Človek  kot problematično ambivalentno bitje izbira med dvema skrajnostima dobrega in zla, smiselnega in nesmiselnega. Vprašanje odnosa tehnologije in osebnega smisla je pluralno odprto že zato, ker sta oba pojma mnogoznačna. 

Stremeti bi morali k sonaravnemu in sožitvenemu so-bivanju, ne pa k navidezni neodvisnosti, ki nas spravlja v še večjo odvisnost sebe od vseh razpoložljivih naprav in drugega kot sužnja, robota. 

Opredeljeni štirje tehnološki koncepti še ne dajo zanesljivih smerokazov za odločitve v konkretnih situacijah. Gre za celostno – duhovno, ekološko, ekonomsko politično in socialno psihološko vprašanje. Ne nazadnje ga kaže razumeti predvsem evolucijsko (npr. Lovelock), ki ni več zgolj biološka.     

4.2.	Opis današnjega stanja

Četrta industrijska revolucija (industry 4.0) predvideva v razvitih državah izgubo 5 milijonov delavcev. Povezala naj bi poslovne informacijske sisteme IT po omrežjih in terminalih z vsemi stroji, procesi, predmeti, tablicami, pametnimi telefoni, internetom, oblakom. Že 30 let obstaja projekt CIM (computer integrated manufactoring), ki se, kar je manj znano, na ta način dopolnjuje. Gre za računalniško integracijo tovarne in pisarne v proizvodnih pisarnah. V l. 2016 je bila v Davosu konferenca Svetovnega gospodarskega foruma Obvladovati 4. industrijsko revolucijo. Novi izrazi so smart factory, big data, connectivity, industrial internet of things, … Nemci so odprli nova delovna mesta (arhitekt 4.0, svetovalec, ) in celo študijske smeri – razvojnik, tehnolog 4.0, itd. Med  državami obstaja konkurenčni boj v razvitosti tehnologij. To pomeni, da bomo zaostajali za tisti, ki jih razvijajo, če jih mi ne bomo (Rako vec, Gorazd, 2015). Ne nazadnje nam prinaša smisel tudi De Bonova pozitivna, rumana revolucija. Študentski upor je bil uvod v potrošniško samorealizacijo, 50 let pozneje pa gre za nevarnost totalnega tehničnega nadzora nad posameznimi državljani. 

Po Baudrillardu so 4 logike: 1. funkcionalne vrednosti po njihovi tehnični strukturi, 2. ekonomska logika menjave, 3. logika simbolne menjave in 4. logika znakovne vrednosti glede na družbeni status. 

V dobi pospešene digitalizacije nekateri premišljujejo o izbrisu profilov na Googlu, Faceboo ku, You Tubu, LinkedInu in podobno. Spletni vandalizem, kraja informacij in neavtorizirano spreminjanje informacij danes ni nič nenavadnega. Naši (osebni) podatki so postali preveč dostopni in »Veliki brat« v smislu Orwellove zgodbe 1984 spremlja tudi vsak naš klik na internetu, saj večina spletnih strani sledi uporabnikom s t.i. piškotki. Izbris vseh uporabniških računov lahko predstavlja zmedo in po drugi strani tudi Sizifovo delo, saj je dostop do določenih vsebin poln preprek. Nevšečno situacijo sta raziskala švedska razvijalca Wille Dahlbo in Linus Unnebäck in lansirala internetno stran Deseat.me. Uporabnikom Google računa nova stran omogoča, da z enim klikom izbrišejo vse svoje sledi na svetovnem medmrežju. 

Strokovnjaki so v ameriških medijih že predstavili 8 zanimivih tehnoloških stvaritev, ki bodo reševala Zemljo pred nadaljnjim uničenjem.

1. Vodik namesto naftnega goriva
Zaradi vedno bolj "nemirnega" stanja na trgu z nafto znanstveniki iščejo nova goriva, ki bi poganjala avtomobile. Nekateri rešitev vidijo v vodiku, ki bi ga črpali iz sončne energije, vsaka hiša pa bi imela svoje črpališče. Avstralski znanstveniki so že razvili prvo prototipno vozilo na vodikov pogon in dokazali, da ne gre za fantazijo.

2. Mreža senzorjev za klimatske spremembe

Mreža kot kovanec velikih senzorjev, ki bi nadzorovali zrak ali vodo in druge klimatske spremembe, bi zelo pomagala gospodarstvu. Podoben sistem je že vzpostavljen v ameriškem zalivu San Diego in v Benetkah, kjer senzorji že obveščajo o klimatskih spremembah in pomagajo ohranjati občutljiv ekosistem.

3. Drevesa, ki "jedo" nevarne odpadke
Drevesa in nizko grmičevje, ki lahko raste v bližini tovarn – onesnaževalk, naj bi zrak tudi prečiščevala. K temu bo pripomogla posebna bakterija, ki so jo že razvili na britanski univerzi v Yorku.

4. Nevtralizator jedrskih odpadkov
Jedrske odpadke (JE Krško) bo mogoče reciklirati. Znanstveniki ameriškega nacionalnega laboratorija Argonne v bližini Chicaga so z uporabo različnih kemijskih tehnologij že razvili metodo "nevtraliziranja jedrskih odpadkov".

5. Oceanski roboti
Zadnje klimatske spremembe so prizadele tudi morja in oceane ter v njih živeče živali. Današnje ladje bodo nadomestili posebni roboti, ki so jih že razvili v Avstraliji. Ti se bodo lahko premikali po morskem dnu in od tam pošiljali podatke svojim bazam.

6. Prečiščevalci vode
Eden od današnjih problemov je tudi vedno večje pomanjkanje pitne vode, kar pa bodo znanstveniki rešili s posebno metodo prečiščevanja vode z ulta-zvočnimi valovi. Ta tehnologija se že uporablja pri razbijanju kamenčkov v sečilih.

7. Iskalci ogroženih vrst.
Na Zemlji je trenutno 16.000 znanih rastlinskih in živalskih vrst, ki jim zaradi vedno večjega onesnaženja grozi izumrtje. Znanstveniki jim zato želijo vgraditi posebne nosilce, ki jih bodo obveščali o okoliščinah, v katerih se ogrožene vrste nahajajo, in o možnih nevarnostih, ki jim pretijo. Zaradi velikega števila ogroženih vrst bo ta postopek še nekaj časa potekal.

8. Interaktivno dovajanje energije
Kalifornijska družba za plin in električno energijo trenutno razvija posebno daljnovodno mrežo, ki bo podobna internetu in bo na preprost način vsa gospodinjstva oskrbovala s potrebno energijo.

Gržan (2017, 234) piše tudi o democidu kot načrtovanemu odstranjevanju odvečnežev. Papež se zavzema, da bi tehnološki napredek služil vsem. O duhovnem podjetništvu je pisala že Zoharjeva.    

Že pred leti je napisal Holbeque roman Razpad delcev, ki je pokazatelj družbene in kulturne dezintegracije. Nedavno so grozili izstopi grexit, nexit in frexit, zgodil se je brexit. Kandidat ke za nove samostojne državne enote so še Katalonija, Škotska, Irska. Ko so zlo nacisti preoblikovali v družbeno normo, ni bilo več prepoznavno v dotedanji obliki.
Južna EU dežela prašičev (PIIGS). 

Prehod  iz  20.  v  21. stoletje  je  zgodovinsko  prelomen. To  označujejo izrazi, kot so post moderna, postindustrujska družba, holistična paradigma itn. Tudi pri iskanju smisla naj bi pomagale nove tehnologije. Boj med mehanskim človekom in organskim smislom, med svetom življenja in svetom sistema še traja. Humanistični psihologi, kot so Maslow, Frankl, Fromm, Rogers, zastopajo pritrjevalno stališče do življenja, ki vključuje smisel. 
Razvoj tehnologije zadnjih sto let je obeležen z izumi: elektrika, žarnica, radio, televizija, internet, telefon, sateliti, mobitel, avtomobili, ladje, letala, podmornice, elektrarne, nuklearke, kemikalije, cepiva, zdravila,…. Sledi še čipiranje živali in človeka zaradi boljše mreže nadzora in varnosti (Gržan, 2016, 284). Čip se vsadi pod kožo. Ljudje ga sprejemajo zaradi ugodja in poenostavljanje oz. olajšave.
Dne 18. 1. 2018 je dokumentalistka na PI Polona Ramšak poslala naslednje obvestilo: Spletni (kibernetni) kriminal je milijardni posel, njegov obseg pa hitro raste. V zadnjih letih se okoriš ča tudi s t. i. modelom odprtega dostopa (angl. open access oz. OA) izdajanja znanstvenih revij. Tako je zaznan porast lažnih založnikov, ugrabljenih revij, spletnih strani z lažnimi podatki (vključno z napačno ali ugrabljeno številko ISSN) ipd. To so revije, katerih izdajanje sprožijo neznani izdajatelji, ki za objavo zaračunavajo manjše vsote denarja (100–200 evrov), zaslužiti želijo z množico objavljenih člankov, stroškov za recenzijo nimajo, saj je ne izvajajo, čeprav trdijo nasprotno. Ne izpolnjujejo uveljavljenih standardov znanstvenih objav, zato avtorju objava v taki reviji strokovno ne prinese ničesar – ni priznana v habilitacijskih postopkih in pri prijavi znanstvenih projektov, strokovni kolegi taki reviji ne priznajo pomena ipd. Mnogi izdajatelji navajajo neresničen sedež založbe (ZDA, VB, Kanada itd., pravi sedež pa je v Pakistanu, Indiji, Nigeriji itd.) Gre torej za neposredno goljufanje avtorjev, ki v prisili po objavah iščejo najlažjo pot, sama objava pa jim, kljub plačilu, ne prinese nobene koristi, niti moralne, še manj kakšne druge – seveda, če ustrezne institucije (univerze, raziskovalne agencije ipd.) preverijo boniteto take revije. Za ozaveščenost raziskovalcev o tem, katere revije so zaupanja vredne in kje objavljati, poteka akcija: http://thinkchecksubmit.org/. 
Rogers in Hurt (1989)  sta predvidela transformacije znanstvenega komuniciranja, ki ga bo povzročil elektronski medij za publiciranje v smislu konca znanstvenih časopisov v dosedanji obliki: ustanove visokega šolstva in znanstvene asociacije naj bi izhajale iz članka in ne več časopisa. Sistem bo zajel vse elemente znanstvene produkcije: prednatise, neformalno izmenjavo informacij, recenziranje, spremljanje citatov, formalne publikacije, indeksiranje in abstrahiranje ter arhiviranje. Sistem naj bi bil kombinacija prednosti online publiciranja (hitrost, široka distribucija, interaktivnost, velike iskalne zmogljivosti) in moči tradicionalne ga znanstvenega publiciranja (tajno recenziranje, selektivnost, indeksiranje in arhiviranje). 
Novi sistem bo pomagal knjižnicam pri reševanju rasti stroškov za naročnine na časopise, potreb po dodatnem prostoru in problema visokih stroškov vzdrževanja zbirk časopisov na papirju. Univerza naj bi s kontrolo procesa znanstvenega publiciranja imele pod kontrolo tudi mehanizme za odločanje o plačah akademskega osebja. Deset let kasneje sta avtorja ugotovila, da je elektronski medij je spremenil znanstveno publiciranje. 
Znanstveniki in strokovnjaki nis(m)o imuni pred lažno propagando. Kodelja (2017, 73-87) je pisal v Šolskem polju, posvečeni Etiki in šoli, o Etiki edukacijskega raziskovanja. Ugotavlja, da utegne biti pogubno za znanost, ker znanstveniki vedno bolj sledijo uglednosti najbolj uglednih revij, ne pa resnici. Andraž Teršek v isti številki (103-114) piše o tem, da univerzi niso to, kar bi tudi zaradi izobraževanja morale postati. Ne pove pa, da bi morale postati kulturno-duhovni centri univerzalnega znanja.  Bourdieujev simbolni prestiž, Urbančičev spis o krizi in Nietzschejev zapis o usodi prihodnjih univerz že prej kritizirajo obstoječe nezavidljivo stanje.    

V TH literature je bil 17. 5. 2018 pogovor o IKT v šolah. V zadnjih letih je bila Slovenija vključena v različne primerjalne mednarodne raziskave znanja, kot so OECD PISA (bralna, matematična, naravoslovna pismenost 15-letnikov), IEA ICILS (računalniška in informacijska pismenost učencev 8. razredov) ter IEA ePIRLS (bralna pismenost, 4. razred) kot tudi Medna rodna raziskava matematične in naravoslovne pismenosti (IEA TIMSS, 4. in 8. razred). V naslednjem ciklu prehaja na računalniško preverjanje znanja o računalniški in informacijski pismenosti. Želeli bi ugotavljati trende za nove priložnosti merjenja drugih kognitivnih procesov, kot so jih že merili do sedaj. Rezultati tovrstnih merjenj za Slovenijo niso zadovoljivi!

Toda kje smo pri uvajanju IKT in kam želimo priti. Zato so na okrogli mizi sodelovali  predstavniki različnih institucij, ki se v Sloveniji ukvarjajo s tem področjem: Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport, Republiški izpitni center, Zavod za šolstvo, gost iz Avstralije in  Pedagoški inštitut. Na okrogli mizi so predavatelji skušali poiskati »vzroke« za slabe dosežke na področju IKT v izobraževanju in predstavili zaključene ali potekajoče projekte, v katerih se trudijo izboljšati stanje IKT v izobraževanju v Sloveniji. 

Peterson (2018) proučuje duhovita vprašanja, zakaj bi vedno morali pobožati mačko, če jo srečate na ulici, kaj nam lahko živčni sistem jastogov pove o pokončni drži (z vzravnanimi rameni) in uspehu v življenju? Zakaj so stari Egipčani častili sposobnost zbrane pozornosti enako kot najvišja božanstva? Na kakšno srhljivo pot se podajajo ljudje, če postanejo zamerljivi, naduti in maščevalni? Peterson na široko potuje po človeški psihi in razpravlja o pomembnosti discipline, svobode, pustolovskega duha in odgovornosti ter pri tem modrost sveta povzame v 12 praktičnih in globokih pravilih za življenje. Verjetno razbija naivne predstave o znanosti, veri in človeški naravi in skuša oplemenititi bralcev.

Petersonov priročnik za samopomoč je uvod v filozofijo, mitologijo in proučevanje uma ter praktičen, privlačen vodnik za boljše življenje. Pravila za orientacijo v kaotičnem svetu so  manifest za razumno, samozavestno in ustvarjalno bivanje v 21. stoletju, ki ga je napisal mislec, ki se vsak dan poklicno srečuje s človeškimi težavami vseh vrst. Seveda pa bodo njegove trditve, npr. 1. da je prevlada nekaterih nad drugimi naravna logika živega sveta, 2. da moški predstavljajo red, ženske pa kaos in 3. da mora biti vzgoja otrok sestavljena tudi iz discipliniranja in kaznovanja, razburkale javno mnenje.  

4.3 Edukacijske alternative totalizacije tehnologije 

Totalizacija tehnologije se razvija v okviru  antropocentrične, dualistične instrumentalistične mehanicistične paradigme, ki se še vedno premalo umika ekološki, holistični paradigmi. Alternativne pedagpgike izhajajo iz raznih modelov človekovega razvoja. Spoznavne so  po pedagoških smereh Reggio Emilia, pedagogike poslušanja, waldorfske in Montessori pedago gike, kakovostne šole po konceptu W. Glasserja. Znotraj vzgoje za smisel življenja je etično uporabljati nove tehnologijo v skladu s človeškimi potrebami in ne več po rastočih umetnih potrebah. Želeli smo  pokazati, kako je mogoče  z razvojem dobrodelnih organizacij, lokalno socialno kooperativo, alternativnimi pedagoškimi metodami najti nove poti humanizacije nasproti tehnološki totalizaciji. 

Običajno ne pomislimo, da nespornost totalizacije kot nasilnega poenotenja pomeni spornost humanizacije. Grozi nevarnost tehnološke totalizacije, ker razvoj tehnologije lahko človeški svet popolnoma razčloveči, ko ga oropa življenjskega smisla. Ta se razvija v okviru  antropo centrične, dualistične instrumentalistične mehanicistične paradigme, ki se še vedno premalo umika ekološki, holistični paradigmi. Iz razsvetljenskega dogmatskega dremeža ne bi smeli zaiti v mračnjaštvo svetovne noči. Adorno in Horkheimer sta opozorila na to, da ima razsvet ljenstvo totalitarno napako. Zato ne zaživi pluralizem demokratičnih interesov. Enostransko oholi partikularizem se spozna tudi pri upravljanju z novimi interaktivno komunikacijskimi tehnologijami. 

Alternativne pedagogike predstavljajo določeno odpornost do novih tehnologij, s čimer  pomagajo učencem najti smisel življenja po Franklu, Lukasovi, Krishnamurtiju in Finku. Spoznavne so  po pedagoških smereh Reggio Emilia, pedagogike poslušanja, waldorfske in Montessori pedagogike, kakovostne šole po konceptu W. Glasserja. Znotraj vzgoje za smisel življenja je etično uporabljati nove tehnologijo v skladu s človeškimi potrebami in ne več po rastočih umetnih potrebah. Z razvojem dobrodelnih organizacij, lokalno socialno kooperativo, alternativnimi pedagoškimi metodami je mogoče najti nove poti humanizacije nasproti tehnološki totalizaciji. 
Škobaljeva v Čuječnosti in vzgoji uporablja svoja življenjska izkustva, ki jih pripoveduje skozi zgodbe in modre misli. Čuječnosti oz. budnosti (ind. seti, ang. mindfulness) se je učila v Indiji in jo predstavlja na svoj način. Kot 'sončno osebnost' jo pri pouku španščine veseli, da lahko nenehno ustvarjalno eksperimentira z mladimi, pušča svoje probleme pred vrati učilnic in mlade vodi k novim uspehom. Čuječnost razširja na vsakdanje medsebojne odnose. Živ ljenjske zgodbe so se pokazale kot izredno učinkovito sredstvo za motiviranje tako mladine, kot tudi vseh drugih. To je tudi eden izmed načinov, kako se izogniti škodljivim učinkom novih tehnologij. 
Bistvo biomedicinske etike je učenje etike na univerzah, ki ima naslednjih pet ciljev: 1) spodbujanje moralne domišljije, 2) prepoznavanje etičnih problemov, 3) negovanje občutka moralne dolžnosti, 4) razvijanje sposobnosti za etično analizo, 5) strpno reševanje etičnih sporov.
Etika robotskih algoritmov, katere se med drugim lotevajo filozof Patrick Lin z Univerze Stanford in spletna revija Robohub, je hudo nelagodje zbujajoča črna skrinjica. Obstaja pa še ena, ki deluje na ravni fantazme. »Najbolj cenjeni vrednoti v 21. stoletju bosta zasebnost in čas,« oznanja šef Deimlerja, Dieter Zetsche. Avtonomni avtomobili so priklopljeni na omrežja. 
Bomo z avtonomnimi avtomobili pridobili več časa? Ob  drugačnih prioritetah njegovega razporejanja bo ključno, ali bomo imeli občutek, da nam ga ostaja več. Poleg tega, da bo avto omogočal samostojno mobilnost slepim in slabovidnim, starostnikom, hendikepiranim, morda celo otrokom, bo avtonomni avto potnikom omogočal, da se med vožnjo posvetijo delu, se v miru spočijejo in naspijo oziroma se v miru vsaj dolgočasijo. Potniki bodo med vožnjo lahko jedli, se morda celo zapijali, skupaj s sopotniki nemara vrgli partijo kart ali pa se prepustili seksu brez motečih pogledov v vzvratnem ogledalu; težko, da se kateremu vizionarju ni utrnila ideja o mobilnih luksuznih bordelih.  

Večina odgovorov, ki jih ponujajo arhitekti, zveni zloščeno in optimistično – to bodo »pamet na mesta« oziroma post-mesta, v katerih bo v proizvodnji delalo več robotov kot ljudi, namesto poštarjev bodo pošto in pakete po zraku dostavljali droni, avtomobili bodo vozili avtonomno, mesta pa bodo med sabo in znotraj inteligentno povezana.

Toda ob eksploziji blokovskih termitnjakov obstajajo urbani procesi, kot so implozije megapo lisov, ki se v središčih in na obrobju sami vase sesedajo v nepregledne sive cone, kjer infra struktura ne presega najsiromašnejšega podeželja, posledica prenaseljenosti pa je velika onesnaženost, kar v nasprotju s podeželjem onemogoča lastno pridelavo hrane. Brez dragih urbanističnih načrtov rastejo spontano tudi druga ogromna naselja, ki prebivalcem ne zagotav ljajo ne varnosti ne prosperitete. 

Za študijski primer vzame trgovino s konceptom na Trubarjevi ulici v Ljubljani. Sprašuje se, ali bo Trubarjeva ulica takšna kot je, preživela. Na to vprašanje je treba gledati zgodovinsko. Znano je, da ulice antičnih mest kot so antični Jeruzalem, Emona ali mesta na Svilni poti niso preživela. Občudujemo pa njihove ostanke. Avtorica že ve, da neoliberalizem pomeni doslej največjo pretnjo kapitala za obstoj človeške skupnosti.  Spoznavamo čedalje več slabosti divjega  liberalizma. Zanj so zanj značilni privatizacija, instrumentalni racionalizem, pasivnost državljanov, nihilizem, suženjstvo, samovolja, vase zaprti individualizem, populi zem, skeptični etični relativizem, rastoča ekonomska neenakost, fragmentarnost bivanja, »mehki despotizem« (Tocquevillov izraz), vsepovsodnost trgovin, unifikacija okusov. V trgovini s konceptom lahko potrošniki kupijo statusne simbole, ki jim v bistvu ne pripadajo.        

Smrke bi takšno maniro označil kot mimikretični tekmovalni učinek. Če se bogataš oblači po meri reveža npr. umetno strgane kavbojke, je to, metaforično gledano 'volk v ovčji koži'. Prav zaradi kaotičnosti (lat. mixtum compositum) je Trubarjeva ulica izključujoča. Izključuje reveže, ki niso vidni v tržnem polju oz. tržni niši in tudi ne v socialni mreži pomoči. Klošarji,  začasno zaposleni prekarci in druge marginilizirane skupine si ne morejo kupiti 'simbolov revščine', katere izmed serije oblačil Poor but Cool. To odpira vprašanje pravega pomena revščine.  Po obrazih nesreče in bolečine obstajajo različne vrste revščine od gmotne do duševne (čustvena otopelost), duhovne (neodgovornosti za odločitve, medsebojne – pomanj kanja socialne mreže, razvojna – zaostajanje za svojimi zmožnostmi. Nakup statusnih simbolov sodi v postresnčnostni show. Bistvo revščine ne zadenejo 'idoli trga', ki so obenem idoli spektakla (če se izrazimo s F. Baconom),  ampak gledališče zatiranih (Theatre of the Oppressed), ki ga je ustanovil Brazilec Boal že v 70. letih prejšnjega stoletja. V njem zatirani še danes izražajo upor proti nepravičnim razmeram. Iz tega obdobja poznamo tudi pedagogiko osvoboditve. 
   
Simbol (gr. symballein pomeni "dati skupaj", "povezati") je smiselno znamenje, če res združuje ljudi, ki jim je namenjen. Iz definicije simbolnega človeka, ki se uveljavlja z izbiro lastnega stila telesno zdravega, duhovno bogatega, socialno pomembnega življenja, so, žal, izključeni reveži. Čim manj je skupne zbranosti, tem manj je simboličnosti  in tem več je raztreščenosti bivanja in bega osebnih osvetij na periferijo nepomembnosti. Razlikovati bi bilo treba med arhitekturno zmetanostjo ulice, ki je podobna nepospravljenemu stanovanju in tiho zbranostjo v urejenem okolju. Razkopana Gosposvetska ulica je primer začasne kakofonije – grdega videza zaradi razkopavanja in odkrivanja še neznanih rimskih grobov. Vprašanje pa je, čemu naj bi arheologi čez tisoč let razkopavali Trubarjevo ulico, če so za mimoidoče sprehajalce in turiste pomembne samo trgovine z mešanim blagom. Ob tem ugotavljam, kakšno uslugo so nam napravili naši starši, ki so nas vzgajali znotraj naravnih potreb, iz katerih so navedena popačeno inovativna zmišljevanja že vnaprej izključena. Odprto vprašanje pa tudi je, ali nas bo realna politika po letošnjih volitvah peljala iz neoliberalizma ali pa bomo še globlje zabredli vanj z estetiko grdega vred.      

Paić (2018) ugotavlja interpasivni odnos uporabnikov tehnologije, ki je reproduktivna. Je komunikacija, ki komunicira po kibernetskih algoritmih in ne po metafizičnih kategorijah uma ali željah duše. Filozofi še niso dojeli, da objekt oz. naprava lahko misli. Manira časa je ravnodušnost. To je način, kako se je posameznik odtujil v samoti. Celo naše nezavedno se  je zaradi kalkultivnosti spremenilo.  
4.4 Naša navzočnost v družbi simulakra
V družbi simulakra smo, ne pa (še) v družbi znanja. Človek je še vedno premalo vedoče bitje kar zadeva premišljenost glede posledic svojih dejanj. Ni trdnih meja med formalnim in neformalnim izobraževanjem, ker se pojavlja neformalno tudi znotraj formalnega. Ker smo bitja v situaciji, ki je za nas svet (eksistencialisti pravijo, da smo bitja v svetu), se večinoma učimo neformalno ali po sugestijah drugih. 

Kapital je v prvi vrsti tehnološka kategorija. Zato je tudi jasno, da poudarja inovativnost, podjetnost, kompetenčno znanje in veščine, poslušnost trenutkom priložnosti za uspeh. Vendar pa življenje, od katerega skušamo samo nekaj imeti, dolgoročno izgubljamo. Po eni strani smo nesporno v družbi znanja, ker je čedalje več znanja v družbenem produktu. Količina akumuliranega znanja je največja doslej. Vendar pa je to znanje razdrobljeno, pretežno enostransko pozunanjeno, umerjeno na učinke in ne ponotranjeno in ga lahko izkorišča le peščica.     

Kaj pomeni izraz 'pametni telefon (Smartphone)'. To je naprava nastala s sinergijo/ združe njem funkcionalnosti telefona, dlančnika, fotoaparata, kamere in računalnika. Pametni telefon uporablja za svoje delovanje operacijski sistem, ki je osnova za razvoj aplikacij. Nekateri se pametni telefoni lahko priključijo na zunanji zaslon in tipkovnico in tako se ustvari delovno okolje podobno kot da uporabljamo prenosni ali osebni računalnik. Nekateri od operacijskih sistemov : Google Android, Symbian, Blackberry, Plam Pilot, Windows Phone, med zelo znanimi pametnimi telefoni : Apple-ov iPhone, HTC, Blackbarry itd.

Družba znanja je precej diferenciran pojem glede na EU več hitrosti. Znano je, da se razisko vanje razvija premo sorazmerno z vloženimi finančnimi sredstvi. Države se razlikujejo po tem, koliko BDP dajejo za raziskovanje kot pridobivanje novega znanja. Slovenija je na repu EU. Več dajejo skandinavske države, Nemčija, Švica, Avstrija in celo Portugalska. Pri nas oblasti bolj verjamejo v prikazovanje in celo friziranje rezultatov v poročilih kot pa v samo proizvodnjo. Tako varčujejo. In če in ko se bodo 'zadeve' kam premaknile, bodo spet imele prednost naravoslovne znanosti pred družboslovnimi in humanističnimi, ker so si prej izposlovale prostor na soncu. Tako ima halo efekt prednost pred tehtnim premislekom. Pri raziskovanju kompleksnih učinkov tehnologij bi morala vsa tri področja interdisciplinarno sodelovati. Na ta način bi omilili učinke simulakrov oz. kopiranja. Naše razmišljanje je samo na ravni hipotez. Smiselni napredek novih tehnologij predpostavlja uveljavljanje različnih vrst učenja.  

Računalniške aplikacije pomagajo pri pridobivanju novih navad. Že sedaj nam naprave sporočajo fiziološke spremembe v organizmu, ki nastanejo pri teku. Nekatere aplikacije bodo merile čistost zraka. S seboj naj bi nosili baterijo za polnjenje telesa z energijo. Z njo naj bi povečali delovno storilnost. Interpasivni (Pfallerjev izraz) smo postali zaradi nakopičenih proizvodov (knjig, filmov,…) in naprav, ki jih ne uporabljamo. Informacije, ki jih pošiljamo o nas, so uporabne tudi za druge namene: nadzor in za kriminalne dejavnosti. Obenem je internet postal tarča hekerskih napadov. Pokaže se paradoks, da kolikor slabše nadzorujemo sebe, toliko bolje nas nadzorujejo drugi. 

Obstajajo tudi tehnologije zanikanja resnice. Smo v obdobju postresnice (post-truth).  Internet dejansko zožuje in ne razširja naš pogled. Najmanj vemo, kaj se dogaja v neposrednem okolju. Britanska in ameriška družba se sprašujeta, zakaj so njihovi državljani tako razdeljeni. Ljudje sledijo istomišljenikom, ker drugačnih stališč ne poznajo ali pa jim niso pomembna. 

Neizogibno je, da mora vsak sam na način vseživljenjskega avtobiografskega učenja ugoto viti, kaj je v novih tehnologijah zanj primernega in kaj ni. Ta meja je premična, ker se tehnološke inovacije izboljšujejo in vsaj nekatere postajajo cenejše. Vedeti je treba, da 'učinkov' ne spoznavamo le sproti, ampak tudi naknadno in da je glede škodljivosti npr. nastajanja novih bolezni že prepozno. Previdnost glede reklam ni odveč. Res je, da smo zasuti s polresnicami kar pomeni, da nas 'trgovci' glede negativnih učinkov skoraj sploh ne sezna njajo. Vrste laži so: neposredne, (de)bele, sistematične, sofistične interpretativne, zavajajoče, politične (falsifikacija zgodovinskih dejstev), lažne obljube. Ne bi smeli enostavno prevesti ali celo reducirati našega naravnega primarnega življenja na sekundarnega (second life). 

Do novih komunikacijskih oz. informacijskih tehnologij imamo večinoma ambivalenten odnos, kar pomeni po eni strani pozitiven, po drugi negativen. Neizprosen tehnološki razvoj je prišel že tako daleč, da nas nadleguje noč in dan. Sociolog Niklas Luhman je ponavljal značilno stališče, da komunikacija sama komunicira. Na lastni koži občutimo, kaj to pomeni. Vsakokrat, ko odpremo računalnik, pametni telefon, …, smo zasuti z (dez)informacijami. Aktualizem je navidezna deviza zaprtega duha, je psevdokonkretnost. Lepimo se na razne olajšave (facilitations) in dostopnosti, ne da bi bili posebej pozorni skozi katero okno gledamo, kateri in kakšen vidik zastopamo.   

Znotraj nihlističnega instrumentalizma smo nekritični zbiratelji in pozabljivci (dez)informacij, ne da bi jih utegnili transformirati. Pustimo se zasvojiti. Ne  vemo več, čemu določena informacija služi. V avtobusu beremo informaciji, ker so nam že ponujene na displayu. Prav tako na postajah gledamo  reklame, ker so nam že predstavljene in ne moremo mimo njih. To  je že prava ikononomanija v duhu Baudrillarda. Družba simulakra deluje. Mlada dekleta vneto in zavzeto tipkajo po tablicah, kadar se vozijo z mestnimi avtobusi in tudi na postajah. Berkeley je imel prav: biti pomeni biti opažen (lat. esse est percipi). Na ta način so opaženi anonimni 'komunikatorji' in nominalni recepientke. Pametne naprave imajo boljši spomin kot navadni ljudje in si nas zapomnijo. Google že vnaprej ve, kakšne informacije pričakujemo od njega. Žal pa ne ponudi najbolj relevantnih.  

Množično se pustimo zasvojiti bržkone zato, ker nepomembni želimo postati pomembni, nepriznani priznani. Na ta način se izenačujemo s strukturo virtualnega sveta. Namesto skozi okno vlaka gledamo skozi okna tehnologije v virtualni svet kopij, v katerem sta original in realnost izginila (Baudrillard). Zakaj smo postali Slovenci skoraj svetovni prvaki v piratskem kopiranju? Ne le zato, ker nimamo ustrezne zakonodaje kot npr. v Avstriji, ampak tudi zato, ker majhni po inferiornih občutkih hočemo postati veliki. Uganjujemo neoliberalne trende in jih do- oz. še prehitevamo, da bi postali umetno nesmrtni. 

Podjetje lahko sledi spremembam le, če se organizacijsko transformira. To je kompleksen, relativno hiter proces. Gre za istočasno izvajanje več operacij, ki potekajo na različnih področjih kot so struktura, strategija, distribucija moči. To vodi do spremembe vrednot in norm organizacije. Skozi kaos pridemo do novega stanja organizacije. Integracije tehnologij so le eden izmed sprožilcev transformacije, ki omogoča dolgoročno preživetje. Podobno bi lahko trdili tudi za šole. 
Nekateri t. im. tehnološki priseljenci se želijo čim bolje uvrstiti med mlajše milenijske digital ce, rojene okoli leta 2000. Dobro se je odpovedati tistih (dez)informacij, ki nas motijo. Motnje so znak, da nečesa ne rabimo in da v določene okvire ne sodimo. Selektivna nepozornost ne zadostuje, potrebna je tudi selektivna pozornost. Film Avatar nam pokaže, da duhovna senzibi lizacija pomaga pri premagovanju težav, ker pravočasno vemo, kaj nam preti. Nismo  vsi enako senzibilizirani. Otopelost do ljudi zaradi stvari ni dobra. Galimbertijevi mladi skvoterji se počutijo odvečne, ker jih odrasli ne zaposlijo. Da si ne bi generirali duševne motnje zaradi 'komunikacije, ki z nami komunicira'. Digitalna demenca postaja značilna že za otroke, ki jim ne postavimo meje do novih tehnologij.  Sodobna digitalna tehnologija sloni na fragmentira nosti, kar spodbuja živčne napetosti.  
Človek se je zaradi (iz)rabe dosedanjih tehnologij že antropološko spremenil. Postal je bolj površen, plitev (Carr), ne postavlja na prvo mesto neposrednih medsebojnih odnosov, ampak posredne in predmetne. Če bodo računalniki odčitavali naše misli, to ne bo nujno dobro. Pozitivno branje misli sodi k empatiji, negativno pa k zunanji kontroli. G. Kučić v članku »Ustanovitelji informacijskih podjetij so naftni baroni« piše, da si družabna omrežja zapomnijo naše obraze. Na ta način nas poznajo bolje kot sami sebe, ali kot pravi ga. Štaudoharjeva, determinirajo tisto, kar mislimo.   

Dejstvo, da nastajajo kibernetske vojne in svetovni vdori računalniških virusov, kaže, da t. im' pravi akterji ne mislijo na dobro vseh, ampak obratno kamuflirajo razlikovanje med dobrim in slabim oz. zlim. To samozaslepljevanje glede vsega dovoljenega in navidezno dobrega je nevarno. Procesa zaslepljevanja in bolečega odpiranja oči tečeta simultano.    

Ortega y Gasset (1983) je glede kritičnega odnosa do časa in Janusovega pogleda na njegovo ambivalentnost časa poučno zapisal: »Ne gre za to, da bi sprejeli naš čas brez pridržkov. Ravno nasprotno, vsakršen 'naš čas' prinaša s seboj svoje zakonitosti in svojo nespamet, svoj pristni dekalog in svoje ponaredke. Prav zato moramo nenehno kritično pretresati naš goli čas, ga vračati iz nenehnega ponarejanja k njegovi temeljni resnici, ga meriti z njim samim. Kolikor bolj resno bomo jemali svoj čas, toliko več strogosti bo vložene v izogibanje spogledovanju z njegovimi goljufijami«. Tedaj je produktivno plavati proti toku z dekalogom proti ponaredkom, s pristno iskrenostjo zoper množičnost osame, s poštenostjo zoper korupcijo in goljufije. 

Korupcija (lat. corrumpere, ki pomeni kvariti, fizična ali moralna pokvarjenost – podkuplji vost, skrt. vikr, vikaroti) je velik problem sveta. Na Slovaškem so pozimi l. 2018 umorili preiskovalnega novinarja novičarskega portala Aktuality.sk Jana Kuciaka in njegovo dekle. Najverjetneje je šlo za naklepni uboj, povezan z novinarjevim delom. 27. letni novinar je pisal predvsem o korupciji in davčnih utajah. Ker je z umorom povezana italijanska oz. kalabrijska mafija, so zaprli tri osumljene Italijane. Nekatere ugledne politične osebnosti so odstopile. Kaj takšnega se na Slovaškem še ni zgodilo. 

Do nedavna se je tehnologija razvijala znotraj kartezijanskega dualističnega modela, danes pa se znotraj interaktivno komunikacijskega. To je še bolj nevarno, ker so meje podrte in je kontrola aparatur slabša. Zlasti za naravoslovno znanost velja, da je tehnična in tehnika je znanstvena. Interdisciplinaren pristop k proučevanju antropoloških, psihosocialnih in duhovnih posledic k razvoju tehnike je potreben zaradi večperspektivnega mišljenja, ki se večstransko opredeljuje do njenih pozitivnih in negativnih strani. Ekološko komponento bi bilo ključno upoštevati zaradi trajnostnega razvoja.   

Najprej je treba investirati v človeka, ki je najšibkejši člen in šele potem v tehnologijo. HRM morda ni najboljši sistem tega vlaganja. Oglaševalci vedi več o nas kot mi o samem sebi. dijake bi mora li naučiti zavarovati svojo sposobnost pozornosti. Google, amazon, Microsoft, … Gre za tehnologijo povezljivosti. 

Verjamemo, da bo vsaj za nekatere razvoj tehnologije še vedno šok. Številne industrije bodo naenkrat zastarele,  odprle  se  bodo možnosti za nova vlaganja. Doživeli smo nesluten napre dek na račun bodočih generacij. Sam na sebi je sodobni gospodarski  sistem zelo uspešen, mnoge države so doživele gospodarski razcvet, čeprav neenakomeren. Varstvo okolja je postala nova industrija. Prihodnost bo zelena ali pa je ne bo (Plut). Industrije  v  prihodnosti  bodo  proizvodnja  turbin na veter, sončnih celic, plinifikacija biomase, proizvod nji geoter malne  opreme, proizvodnji in skladiščenju vodika.      

Poseben arhitekturni fenomen v zadnjih letih predstavljajo kitajski mestni kloni. Hallstatt je mestece z okoli tisoč prebivalci v zgornjeavstrijski pokrajini Salzkammergut, kjer so odkrili grobove iz starejše železne dobe - halštatska kultura. Leta 2012 pa je mestece dobilo dvojnika Hallstatt See v južnokitajski provinci Guangdong, uro vožnje iz Hongkonga, ki šteje 4,5 milijona prebivalcev. 

Ideja za halštatsko repliko se je porodila v glavi žene enega od članov upravnega odbora rudar ske družbe v državni lasti, China Minmetals Corporation, ki je nad Avstrijo očarana. Arhitekti so natančno posneli izvirnik in ob tamkajšnjem jezeru postavili popolno repliko starega osred njega trga avstrijskega izvirnika, vključno s protestantsko cerkvijo, na okoliških hribih pa postavili vile v bavarskem slogu. Neokrnjena narava, oplemenitena z avstrijsko tradicijo, je privabila kupce premožnega kitajskega srednjega sloja. Kitajski Hallstatt ni edini klon evrop skih mest; med urbanističnimi kitajskimi replikami so tudi stara mestna jedra Firenc, Pariza, Vatikana in Benetk, vključno s kitajskimi gondoljerji.

Letošnji festival, naslovljen Post-City, je bil postavljen v surovo industrijsko okolje na povr šini 100.000 m2 v duhu kreativnih industrij – uporabnih inovacij, ki jih je mogoče postaviti na trg, kreativnost na delu pa je ponazarjal nepregleden kaos, v katerega so poleg osrednjega simpozija na temo urbanizma in arhitekture prihodnosti postavili več razstavnih sklopov, program za otroke in mladostnike ter avstrijsko ekološko ponudbo hrane in njeno recikliranje. 

Al Zatari, tretje največje postbegunsko mesto na svetu, je nastalo leta 2012 v Jordaniji tik ob meji s Sirijo. Danes tam živi okoli 100.000 beguncev večinoma iz Damaska in Homsa, od tega več kot polovica otrok. Življenje v njem je kaotično in tudi nevarno, zapuščanje mesta, ki je dejansko bolj ko ne taborišče, pa je strogo nadzorovano. 

Avtonomni avtomobili, ki naj bi na ceste megapolisov zapeljali čez poldrugo desetletje, so brez dvoma varnejši od ljudi, ki v najrazličnejših stanjih in razpoloženjih za volanom nema lokrat telefonirajo, ki so lahko trezni, lahko ne, ki so lahko čili kot dren, lahko pa šofirajo s spregledanimi prvimi znaki demence in infarkta.
Revolucionarne tehnologije generirajo številne etične probleme, za katere družbeno okolje nima predvidenih odgovorov. Konvergenca tehnologij pogojuje še dodatna vprašanja, ko se iste tehnologije pojavljajo v nepredvidenih družbenih kontekstih. (Moor, 2005) za te tehnologije je značilen hiter prodor do zelo širokega kroga uporabnikov, kar še poglablja njeno etično problematičnost. Moorov zakon: Čim bolj tehnološka revolucija širi svoj družbeni vpliv, tem večji so etični problemi, ki jih pogojuje. Tradicionalno etično mišljenje ni pripravljeno na take izzive.
Tehnologija nas osvobaja, ko nam omogoča 1. višji življenjski standard, 2. razširja možnosti izbire, 3. pospešuje komunikacijo. Obenem pa nas tiranizira, ko 1. uniformira masovno družbo, 2. Krepi storilnostno naravnanost, 3. uveljavlja brezosebnost in manipuliranje z ljudmi, 4. se izmika našemu nadzoru ter 5. Povečuje socialno  odtujenosti, 6. Dostopna je bogatim, precej manj pa revnim. 
Committe for Scientific Freedom and Responsibility (CSFR) je sestavil seznam najpogostej ših etičnih žarišč, ki jih povzroča razvoj IKT: spoštovanje osebnosti, zasebnost, zaupnost, privolitev (angl. informed consent), anonimnost, škodljivost/ koristnost za udeležence, škodljivost/koristnost za skupnost, javni/zasebni prostor, pravičnost, medkulturno sožitje, posebne/ranljive skupine, goljufanje, prikrivanje, konflikt interesov, zloraba raziskav.
Na nekatera posebej občutljiva področja tehnološkega razvoja, kjer nastajajo resni etični konflikti, so posegle vplivne mednarodne organizacije z določitvijo etičnih standardov (npr. Universal Declaration on the Protection of the Human Genome and Human Rights, Interna tional Declaration on Human Genetic Data, Universal Declaration on Bioethics and Human Rights). Pričakujemo lahko vse več takšnih dokumentov, ki varujejo človekovo svobodo pred možnim tehnološkim tiraniziranjem.
Kako se boriti proti onesnaževanju okolja? Nekatere lažje reciklirajo odpadke, druge pa težje ali pa sploh ne, če so samo odlagališča. Obstaja tudi proizvodnja v zaprti zanki, pri kateri se vse odpadke porabi kot surovine za nove izdelke. To je prej ko ne za večino držav še utopija. Slovenija že sodi med države, ki nima ustrezne tehnologije za predelavo. Raba elektronskih naprav strmo narašča, njihovi strupeni odpadki pa se predelujejo v deželah v razvoju. Učitelji in učenci bi se morali nasproti tehnokratom vprašati, kako zmanjšati tehnološko porabo neobnovljivih virov s »počasno« sposobnostjo narave za regeneracijo.

Če ne bomo formulirali in upoštevali posebnih pravil na področju upravljanja s tehnologijami, se kaj hitro novi orwellovski red spremeni v kaos. Namerno nisem slepo sledil vsem modnim muham na tem področju, nalagal filme itd, zato, da poznam svoja stališča. Veliko časa sem vložil v to, da sem jih formuliral, zaokrožil in dopuščal še drugačna. Dihotomna klasifikacija uporabnikov na priseljence in domorodce pove le to, kdaj se je kdo vključil, ne pa tega, v koliki meri je nove veščine integriral.  Različne presoje nastajajo ravno zaradi (ne)kombini ranja različnih perspektiv. Mislim, da človekova evolucija ni 'reka brez povratka'. Po kakšni naravni ali umetno povzročeni katastrofi se moramo vračati nazaj, začenjati od začetka, če je treba kaj obnoviti. To pa je že druga tema, ki je prej ko ne analizirana že kje drugje.
Antiuopija ni vezana samo na literarno kvaliteto in žanrsko pripadnost, ampak tudi na širše sociološko, zgodovinsko in duhovno dojemanje, v katerem je nastajala. Razmerje med poudar jeno fikcijo in pravo resničnostjo je v antiutopiji lahko izraženo na dvoumen način: kot metafikcijska igra jezika, ki vpleta bralca v svet, ki se ne bo mogel nikoli uresničiti, ker kaže padec v nič, na drugi strani pa kot svarilo pred prihodnostjo. Slednja trditev se je zelo uveljavi la, a ne drži vedno. Antiutopija opisuje družbo v imaginarnem kraju, katere glavna lastnost je povezanost totalitarne politične oblasti s škodljivim tehnološkim razvojem, s katerim bo oblast razvila vse načine represije, ki bodo posameznika spremenili do te mere, da bo le orodje v rokah oblasti. Distopično mnenje izvira predvsem iz avtorjevih izkušenj, ki si jih je pridobil skozi življenje v resničnih, obstoječih totalitarnih družbenih sistemih, kot so komunizem, fašizem, nacizem. Vsi omenjeni so s svojimi idejami o skupnosti zgrešili marsi kateri moralno-etični zločin. Antiutopije so zasnovane na bliskovitem tehnološkem napredku, ki pa predstavlja predvsem negativne posledice in postopno uničenje posameznika.
Roman Mi Jevgenija Zamjatina je prvi pomemben antiutopič ni roman. Sledita mu Huxleyjev Krasni novi svet in Orwellov 1984. Pri definiranju antiutopije se literarna zgodovina in teorija največkrat zatečeta k tem trem klasikom, ki so postavili pravila, kakšen naj bo antiutopični roman. Antiutopija je nov tip literarne utopije, ki se obliku je v drugi polovici 19. stoletja. Podoba prihodnosti se parodira, najpogosteje pa so opisane negativne posledice tehničnega in znanstvenega napredka, mehanizacije dela in način življenja. Kraj dogajanja je postavljen večinoma v tehnično razvito mesto. Čas dogajanja je postavljen v prihodnost, kritika pa se nanaša predvsem na družbo ali posameznika. Svet je prikazan kot svet totalne oblasti nekaj ljudi ali celo enega človeka (Veliki brat pri Orwellu, Svetovni nadzornik pri Huxleyju, Zamjatinov Dobrotnik). Ljudje so v antiutopičnih romanih načrtno zatirani ali ujeti v mreže  užitkov, država nadzoruje vsa dejanja posameznikov, tiste, ki ne upoštevajo pravil, pa kaznuje. Kaznovanje je namenjeno ohranjanju stabilnosti družbe. Glavna ideja teh klasičnih antiutopij je škodljivost totalitarizma, katerega namen je spremeniti ljudi v stroje. Odnosi med moškim in žensko so razosebljeni, saj v vseh treh klasičnih antiutopijah država nadzira ljubezenske odnose.
4.5 Industrijski in informacijski odnos med  delom in vzgojo

Temeljni problem je bil,  kako približati nehumano oz. odtujeno industrijsko delo humanemu izobraževanju, ki vključuje Bildung.  Marx  odklanja  utopično idejo, da bi že spremenjena vzgoja   lahko  determinirala objektivne tokove zgodovinske ga razvoja. Proudhon vidi mož nost boja proti dekvalifikaciji dela v povratku k vsestranskemu rokodelskemu delu. Pri Smit hu gre v izobraževanju le za kompenzacijsko vlogo dela. Novi humanizem se je iz Nemčije širil v druge dežele, v ZDA prek Humboldta,  Schleiermacherja, Steinerja, waldorfske  šole,  Blankertza,  Schelskega in  postmodernističnih teorij v sociologiji. Šele na prelomu 19. in 20. stol.  se začne pedagogika zanimati za formalno vrednost, moralno-socializacijske vrednosti in intelektualne vrednote poklicnega izobraževanja. Govoriti iz srca v srce (lat. cor ad cor loquitur) je izvor humane pedagogike. 

Kmečka in obrtniška dela zaradi povezanosti z naravo celoviteje vplivajo na človeka kot pa industrijska proizvodnja. Steiner (1920) meni, da je z razvojem tehnične civilizacije postalo  socialno  vprašanje bistveni  problem  zahodne  kulture. Razvoj  kapitalizma, industrije in znanosti je vplival  na  nastajanje  pogojev  človeškega življenja in medsebojnih  odnosov,  ki ga razčlovečujejo  v njegovih  najbolj  intimnih  notranjih razsežnostih. 21. stoletje  kaže, da glavni problem bogatega dela človeštva  niso  'vidne tegobe, ki bi izhajale iz materialne bede in pomanjkanja,  temveč postaja problem notranja človeška beda' (Leber, 1978; 20).  

Steinerjevi somišljeniki so polemizirali proti socialnim nazorom svojega časa; marksizmu so očitali pretirani optimizem pri reševanju notranjo in zunanje človeške bede - revščine samo s spreminjanjem socialno-ekonomskih razmerij. Zasužnjevalen vpliv produkcije na življenje  je  vse močnejši in bolj organiziran in prek slabše moči  države. Gospodarstvo in država segata na intimna področja posameznika in družine, kjer je  doslej vladala avtonomija. Zanemarja  se  neintelektualna razsežnost.  

Analiza napak (failure analyses) spada k samokorekcijskemu mišljenju, ki vključuje tako pravilnost kot resnico. Pravzaprav je samostojno, samokritično mišljenje glavna odlika samostojne osebnosti. Ker pa samostojnost ni stalnica, ampak spremenljivka, jo osebnost posameznika išče v posebnih nesamoumevnih, kritičnih situacijah. Zaradi intelektualnega statusa sem požel nekaj občudovanja, tudi nezasluženega. Intelektualci (duhovniki, zdravniki, učitelji) so bili čaščeni, dokler so bili redki. Z množičnimi doktorati pa je avreola intelektualca splahnela že zato, ker njihova drža ni nujno etična. Pri nekaterih je celo obremenjena z antiintelektualističnimi predsodki. Zasvojimo se zaradi sebične samovolje. Pomembno je, da samega sebe ne blokiramo (malodušje, depresije, demence) in ne 'posipamo s pepelom', ampak namesto tega opravimo kesanje s pokoro za očitno neprimerna delovanja. Menim, da je v današnji zmedi ta sodba precej nerazumljiva in da bralec ne bo vedel, kaj sem z njim hotel povedati. 'Kesanje s pokoro' je tradicionalni relikt. Sodstvo pa je takšnem labilnem položaju, da pogosto ne vemo 'kdo pije in kdo plača'.  

Humboldt izrazi zahtevo po splošni izobrazbi z 'lepo dušo', ki simbolizira notranjo duhovno in nravstveno skladnost človeka,  ki nastaja podobno kot umetniška stvaritev, dogaja se kot subjektivna  transformacija  objektivnih vrednosti. Ta podoba  od  znotraj vodenega človeka, ki po Riesmanu označuje klasičen ideal v  izobraževanju.  Humboldt je prevzel pojem lepe duše od romantičnega pesnika Schillerja. Schleiermacher želi obvarovati človeka pred dehumanizacijo industrijske proizvodnje. Splošna izobrazba odpira človeku možnosti  za spravo  med  ozkostjo dela in  potrebami  človekovega  razvoja  (Medveš, 1987; 201),  med delom in prostim časom, delom družbeno aktivnostjo. Schelsky dvomi, da bi bilo mogoče v prihodnji zgodovini dezalienirati – osvoboditi človeka v procesu dela, zato pa  poudarja pomen splošne izobrazbe za vključevanje v procese odločanja. 

Delo imenuje Marx  "od vseh družbenih oblik neodvisni eksistenčni pogoj človeka«. Gre za nenehno naravno nujnost posredovanja  presnove  med  človekom in naravo. Marx piše, da naravnih zakonov ne moremo odpraviti. V historično različnih okoliščinah se lahko samo kažejo v različnih oblikah. To bo bržkone veljalo tudi za transhumanizem. Kmetje in obrtniki bodo bolj so-naravni kot informatiki. Šele Fink je zagledal delo kot eksistencial prav tako kot igro. 

Najprej se je človek zavedal božjih del (erga theon). V antiki je delo pripadalo sužnjem. Delo postane v novem veku iz etičnega načela metafizična ideja za obvladovanje vsega bivajočega v celoti. Delo, ki prinaša velik profit kapitalistu, poraja samo se več dela in ne pusti uživati delavcu v rezultatih svojega dela. Delo je generator  uporabnih in menjalne vrednosti. Ideja je v tem, da v tehnokratski ideologiji, po kateri je potrebno vse napraviti, kar se da napraviti, delo kot sredstvenje (Makarovičev izraz)  postane cilj v smislu produkcije zaradi produkcije-za čim več dela. Delo postane subjekt, človek pa njegov predikat. To se dogaja danes s komunikacijo, ki komunicira (Luhmann).       

Kako je možno razumeti staranje po človeško? Ne kot čas propada, ko človek samo še života ri v vsem slabotnejši od mlajših. Platona je smrt ustavila sredi pisanja v 81. letu, starega Sofokleja so sinovi razglasili za neprištevnega, pa je sodnikom recitiral Ojdipa na Kolonu in ostal gospodar svojega imetja. Starost vključuje pripravo na umiranje (Jung, Rahner). Hesse (1990) je izrazil misel, da z zrelostjo postajamo čedalje mlajši.  

Anselm Grün (2010) ugotavlja osnovna pravila umetnosti staranja, ki kot ars moriendi veljajo za vsakogar. Sem spadajo dejanja sprejemanja, odpovedovanja imetju, (popolnemu) zdravju, odnosom, spolnosti, moči in egu ter preseganja samega sebe. Kdor se želi učiti te umetnosti, se mora v vrlinah miru, potrpljenja, krotkosti, svobode, hvaležnosti, ljubezni preseganja strahu in depresije uriti. Pri tem, kako se pripraviti na smrt mora vsak sam najti svojo osebno pot. Sam se mora odločiti, kakšen odnos bo imel do svojega staranja, do tega, kar ga prizade va od zunaj, do bolezni, do izkušenj izgube in do lastnih razširjenih ali zoženih meja.

Nahrstedt je predvidel pedagogiko prostega časa kot merilo svobode v  demokraciji.  Upira se tržnim zakonom in potrošniški mrzlici. Partnerska  vzgoja (Partnerische Erziehung) občane spodbuja  za samodejavnost. To pomeni, da je treba prosti čas integrirati v medsebojnih zvezah. Nematerialno delo producira  informacijsko in kulturno  vsebino za trg. 

Delo med drugim definiramo kot sposobnost akcije in vodenja  produktivne kooperacije. Partnerstvo kaže na interakcijski odnos.  Reakcije na brezposelnost so še kratkoročnega značaja, gredo prek tečajev in klubov. Gre za povečano ponudbo in tudi povpraševanje po programih izobraževanja in usposabljanja za brezposelne in  ne za dolgoročne priprave človeka za novo obdobje. Danes nam je tehnologija ukradla (prosti) čas.  

Ko je Marx napovedal, da bo postala psihologija ustvarjalnih sil veda prihodnosti, ni mogel vedeti, da bo v tem smislu treba organizirati današnjo eko-ekonomijo. Svet zaradi robotizacije rabi čedalje več ustvarjalnih, inovativnih posameznikov, obenem pa je informacij preveč, da bi jih lahko predelali in družba, ki je usmerjena k lastnini (modusu imetja) je bolna in ne zdrava. Pozitivno ustvarjalnost pogosto identificiramo s smislom (Neumann, 2001, 165-212). V 20. stoletju se je pokazala bolj kot doslej destruktivna, uničevalna stran človekove ustvarjalnosti, zato je v 21. stol. tem bolj pomembno, da zna človek osmisliti ne le svoje dosežke, ampak predvsem svoje življenje.   

Taylorizacije dela je privedla do fragmentarizacije odgovornosti. Zato toliko obupavanj. Za ekološko etiko je onesnaževanje (zunaj njega in notranjega) okolja največja nevarnost. Odnos med avtonomno etiko in heteronomno - odtujeno moralo presojamo tedaj po shemi: cilj - ovire in agensi glede na to, kaj je njihova vsebina.    

Pri razvoju tehnologije nas zanimajo mehanizmi spreminjanja socialne realnosti, ker vemo, da je socialno vključevanje – inkluzija ali izključevanje najbolj občutljivo socialno vprašanje. Gre za interdisciplinarni pojem. Želja je za Lacana vedno želja drugega. Rodimo se v določen socialni kontekst in ga sooblikujemo načelno ali naključno. Razlikujemo med osnovno in osrednjo socialno realnostjo, čeprav o njej več verjamemo kot vemo. S socialno realnostjo soustvarjamo tudi njen smisel. Smisel etike je že v njenih definicijah dobrega vis a vis zla. O smislu etike avtorji zbornika (ured., Šimenc & Sardoč 2017) pišejo implicitno.  

Moja teza je, da tehnologija le še poudari razlike med tistimi, ki se je stalno poslužujejo ali le občasno, tistimi, ki že itak živijo samo v svojem svetu in tistimi, ki se raztresajo navzven, med vedočimi oz. informiranimi in neinformiranimi, med tistimi, ki uporabljajo t. im duhovne tehnike rasti in tistimi, ki se jih ne, med ojdipovsko samozaslepljenimi in avatarsko razsvetljenimi. 

5	Etika in humanistika o smislu

Jamnik (2018) je v postmoderni etiki Drugega izpostavil za ključni pomen procesa, kjer priha ja moralni jaz do svojega lastnega bistva. Alain Renaut, »naj bi se nova etika v nasprotju od moderne usmerila na intersubjektivnost, proti monadološkemu individualizmu«. Gre za  preseganje samega sebe. Za Levinasa je prav klic po intersubjektivnosti tisto, kar konstituira subjekt, to pa je potem tudi osnova moralnosti. Morda bi ga dopolnil v tem, da človek ne more biti le zakonodajalec. 

»Intersubjektivna relacija je nesimetrična relacija. Odgovoren sem za Drugega, ne da bi pri tem čakal na kakršnokoli povrnitev. Recipročnost je pač njegova skrb. .. Odgovoren sem za polno odgovornost, ki se zanima za vse druge in za vse v drugih, celo za njihovo odgovornost. Torej imam vedno eno odgovornost več, kot pa jo imajo drugi.« v bistvu gre še vedno za to, kar je Habermas imenoval (inter)komunikativno delovanje. Obličje bližnjega (soseda) je za Levinasa tisto, ki pomeni brezhibno odgovornost. To je pred vsakim svobodnim konsenzom, vsemi zvezami, pred vsakršnimi dogovori. Modernistična emancipacija je vsebovala kot svoj ideal socializiranega človeka (posamezniki se kot osamljene »monade« vendarle morajo povezati med seboj zaradi lastnih interesov), ki ga določajo racionalno določena pravila, obli kovana z zakoni. Dejstvo moralne odgovornosti Levinas imenuje neposredna bližina. Seveda niso samo ti avtorji postmoderne etike. Pomembni so še Habermas, MacIntyre, Bauman, Žalec,… Že nekaj časa vemo, da je človek bitje odnosov, vendar avtokrati vedno poskušajo postavljati pred nje svojo objektivnost. To je tudi paradigmatski preobrat v etiki znanosti. Nedavno preminuli Bauman postmoderno razlaga s 5imi sociološkimi pojm kot so: 1. emancipacija, 2. individualnost, 3. čas/prostor, 4. delo in 5. skupnost.

5.1 Ne-etičnost grešnosti

Vsaka etika zagovarja takšno ali drugačno človeškost. Grehi so kršitve božjih zapovedi, ki že od antike določajo pravo pot. Človek se je že ob zori civilizacije zavedal skušnjav, ki ga odvračajo od pravih ciljev, ker mu pretijo z uničenjem npr. Sodome in Gomore. 

Jeza (Pelida Ahila) je glavni motiv Iliade. Sloterdijk iz nje izpeljuje zahodno zgodovino. Pascal Ide in Luc Adrian (2011) se sprašujeta, ali je tudi v nas kdaj porodila katerega izmed grehov: sodbo, opravljanje, godrnjanje, nerganje, maščevalnost, kritiko, zamero, mržnjo …? Jeza postane greh, kadar je krivična, maščevalna ali nezmerna. »Proti jezi se bojujemo s krepostmi, ki so ji nasprotne: potrpljenje, nemaščevalnost, krotkost.« Najboljši zdravili za jezo sta po njunem prepričanju dobrohotnost in pristno odpuščanje, ki je proces in se ne zgodi z danes na jutri. Menita, da nas spravlja v jezo naša pristranska ocena. Pri jezi se zavedamo fenomena blokade oz. potlačitve – represije naših želja.  Dvoumnost fenomena želje, ki ga je Lacan temeljito analiziral, kaže na to, da želja drugega še ni smisel. Pogosto delamo to, kar ne želimo, ker se sprevrača v strup.  

Pascal Ide in Luc Adrian (2011) sta izdala priročnik za notranjo osvoboditev osebnosti. Kakšne so posledice ima greh vleče za sabo, kako se prikriva, kako ga prepoznati in kako ga odpraviti? Ugotavljata, da gre za sedem bolezni duše (napuh, skopost, zavist, nečistost, požrešnost, jeza, lenoba), s katerimi demon-skušnjavec zaslepljuje ljudi. Bistveno je, da darovanje svojega grešnega bitja utelesi mo. »Bojevati se zoper glavni greh je kakor razdirati pletenino: najprej potegnimo pravo nit in naprej gre zlahka.« Volja do spreobrnjenja se kaže v konkretnem dejanju. Dobro je, če je sklep (vsaj) vsakodneven.«

Pri vsakem grehu se vprašajmo, 1. v čem je ta greh, 2. zakaj je ta greh glavni, katere so njegove posledice in katere druge grehe povzroča, 3. kako se prikriva? Kako ga prepoznati?
4. Kako ga odpraviti, kakšna so konkretna sredstva, da se znebimo te pregrehe? Pogovor o njih je potreben, saj gre za našo notranjo osvoboditev. Včasih je treba vedeti, za katero satanovo strategijo gre. Imena hudičev, ki jih navajamo v nadaljevanju (glej Binsfeld, 109), danes sama po sebi niso aktualna, ker jih ne znamo povezati s strategijami. 

Pascal Ide, Luc Adrian (2011) pišeta o tem, da hudič svetuje svojemu mladiču: namesto z nageljnovimi žbicami našpikaš človeku srce z zamero in pustiš, da se dolgo časa cmari v soku mržnje. Z zadržano in uležano jezo dobimo bolj pikantno zagrenjenost kot pa z izkašljano jezo, katere slastnost je kratkotrajna. Res je, da krivica ubija. Da spraviš svojega klienta v jezo, izberi dobro naostreno krivico, ki naredi rano. Pokaži svojemu lahkovernežu, kolikšno krivico trpi. Obdaj ga z osebami, ki ga prepričujejo, da žalivec ni ostal pri poskusnem udarcu. Poskrbi tudi, da udarec zadene občutljivo točko, ki ga nezavedno spominja na neko rano iz otroštva ...«  Satanova strategija je, da vernike najprej preslepi in zavede, preden jih uniči. 

Sedem smrtnih grehov, kot jih je navedel v 6. stoletju papež Gregor Veliki, kasneje pa tudi  Dante Alighieri v Božanski komediji:
1.	Superbia: napuh
2.	Avaritia: pohlep
3.	Luxuria: pohota (nečistost, strast, poželenje)
4.	Ira: jeza
5.	Gula: požrešnost
6.	Invidia: zavist
7.	Acedia: lenoba
Začetnice latinskih izrazov dajejo besedo SALIGIA.
Sedem glavnih grehov stoji nasproti sedmim krščanskim krepostim, ki se delijo na tri  Božje  kreposti (vera, upanje, ljubezen) in štiri glavne kreposti (razumnost, pravičnost, srčnost, zmernost).
Po Ihanu je smisel desetih božjih zapovedi zapisan že v genih. Ljudje, ki skušajo po njih živeti, srečni in zdravi. Tisti, ki se vdajajo napuhu, zavisti, pohlepu, sli, požrešnosti, jezi ali lenobi, pa zbolijo, saj s tem grešijo tako zoper dušo kot telo.	
Sedem smrtnih/glavnih grehov - septem peccata mortalia/capitalia – seven deadh sins in sedem glavnih kreposti – septem virtutum vitae – seven capital virtues  

Slovenski izrazi za 7 smrtnih grehov	Slovenski izrazi za 7 vrlin	Latinski izrazi za 7 smrtnih grehov	Latinski izrazi za 7 vrlin	angleški izrazi za 7 smrtnih grehov
	angleški izrazi za 7 vrlin	
Pohota	Karitativna
Ljubezen	Luxuria	Caritas	Lust	Charity 	
Požrešnost	Zmernost	Gul(i)a	temperamentia	gluttony	Temperamence	
Pohlep	Čistost, nedolžnost	Avaritia 	Castitas	Greed 	Chastity	
Zavist	Humanost – prijaznost	Invidia 	Humanitas	inwie	Humanity, generosity	
Jeza	potrpežljivost	Ira 	Patientia	wrath	Patience	
Lenoba	Pridnost	Acedia, tristitia 	Industria	sloth	Dilligence	
Napuh, ponos 	Sočutje, ponižnost 	Superbia	Humilitas	Pride 	Humility 	

Potrdil jih je papež Gregorij, upošteval pa Tomaž Akvinski. 
Izreki za grehe – vrline
Horacij – sapere aude – drzni si biti moder.
Zmernost - Sapienti sat – pametnemu dovolj
Strast – sapiens libidini imperaturus, stultus serviturus – modri bo (spolni) strasti zapovedoval, bedak ji bo služil.    
Pohlep - Semper avarus eget – skopuh je vedno revež
Resnicoljubnost – čistost- potrpežljivost 
Odnos do denarja – pecunia homini subiecta esse debet, non homo illi. Denar mora biti podrejen človeku, ne človek njemu.  
Semper dic verum, vacuam due crimine vitam, fac sapienter opus, fer patienter onus. Vedno govori resnico, in živi brez krivde, modro opravljaj svoje delo in potrpežljivo prenašaj svoja bremena.
Pohlep – pohota Semper inops quicumque cupit – kdor si (po)želi, je revež.
Lenoba – senes iuventus pigra mendicum creat – kdor je v mladosti len, je v starosti berač.   
Dolar pravi: V 12. stoletju je bilo vsakomur jasno, da je kapitalizem smrtni greh. 

'Apoplektično bogatenje' (Guillebaudov izraz) pomeni patologijo kopičenja. To je greh skoposti 20. stoletja, ki se manifestira v neprivoščljivosti drugim.  E. Todd imenuje kopičenje greh duše, ki je obenem tudi družbena bolezen. Ne zavedamo se, da so naše bolezni tudi bolezni narave (kozmosa) in družbe in če si jih ne priznamo, jih ne zdravimo. Ker smo večinoma enostransko zasvojeni, nehote gojimo greh lenobe (lat. acedia) ne glede koliko prizadevni smo. Zanimivo je, da smo nekatere grehe doslejšnjih stoletij ohranili: jezo iz 16. stol., ki se zdi primerna emocionalna podlaga reagiranja na današnje razmere tudi Sloterdijku in Hesselu, napuh tajkunov in drugih brezvestnežev, zavist iz 19. stol., skopost negativizma iz 20.  stol. če so grehi med seboj povezani, so tudi vrline čistosti kot proti-ukrepi.      

Res je, da krivica ubija. Da spraviš svojega klienta v jezo, izberi dobro naostreno krivico, ki naredi rano. Pokaži svojemu lahkovernežu, kolikšno krivico trpi. Obdaj ga z osebami, ki ga prepričujejo, da žalivec ni ostal pri poskusnem udarcu. Poskrbi tudi, da udarec zadene občutljivo točko, ki ga nezavedno spominja na neko rano iz otroštva ...«  

Ste se že kdaj prepustili opisani skušnjavi jeze? Je tudi v vas vzredila katerega od teh grehov: sodbo, opravljanje, godrnjanje, nerganje, maščevalnost, kritiko, zamero, mržnjo …? »Jeza postane greh, kadar je krivična, maščevalna ali nezmerna,« nas poučujeta avtorja knjige Pascal Ide (novinar francoskega verskega tednika) in Luc Adrian (duhovnik pariške škofije, zdravnik, filozof in teolog). Z zadržano in uležano jezo dobimo bolj pikantno zagrenjenost kot pa z izkašljano jezo, katere slastnost je kratkotrajna.

»Proti jezi se bojujemo s krepostmi, ki so ji nasprotne: potrpljenje, nemaščevalnost, krotkost,« sta zapisala. Najboljši zdravili za jezo sta po njunem prepričanju dobrohotnost in pristno odpuščanje, ki je proces in se ne zgodi z danes na jutri. Menita, da nas spravlja v jezo naša pristranska ocena.

Frančišek Saleški pravi, da jeza, zamera in nejevolja, ki jih imamo do sebe, težijo k napuhu in izvirajo zgolj iz samoljubja, ki se vznemirja, da nas vidi nepopolne. Predlaga tudi, da na jezo drugega ne odgovorimo z lastno jezo, ampak najprej opazujemo, kaj ogroža naše ugodje.  Nato spregovorimo o občutku, ki nas navdaja v dani situaciji. V naslednji fazi povemo našo potrebo in šele potem prosim drugega, da nekaj spremeni, nared, kar bo v prid našemu ugodju oz. potrebi. Določena stopnja ugodja in odsotnosti bolerčine sta potrebna za občutek smisla in sreče. 

»Vsak greh namreč temelji na neki naravni želji,« (Tomaž Akvinski). »To še bolj drži za glavne grehe, ker stremijo za glavnimi dosežki kot so čast ali odličnost (napuh), užitek (gr. hedone), (požrešnost in nečistost), denar (skopost ali pohlep).«

Na osnovi lastnih spoznanj in zapisov velikih duhovnih učiteljev sta avtorja pripravila priročnik za notranjo osvoboditev, ki naj bi posamezniku pomagal, da bi po poti življenja stopal svoboden in srečnejši. V uvodu sta zapisala: »Namen te knjige je popolnoma konkre ten: pomagati vsakomur razložiti njegov poglavitni greh – to »razvadico«, ki največkrat ni tisto, kar mislimo, da je – da bi ga temeljiteje izkoreninil in se tako poboljšal. Predlagani pripomočki naj bi boj proti raku greha vključili v vsakdanje življenje, kar je najboljši način, da smo deležni zakramentalne milosti odpuščanja.«

V vsakem poglavju avtorja razčlenjujeta enega od glavnih grehov s poudarki na tem, kakšne so posledice omenjenega greha, katre grdobije še omenjeni greh vleče za sabo, kako se prikriva, kako ga prepoznati in kako ga odpraviti. Poglejmo si to v poglavju o zavisti.
Nevoščljivost nam je domača? Ste vedeli, da vse od izvirnega greha dalje dremlje v nas Kajn, prvi zavistnež? »Ta globoka nehvaležnost, zasidrana pogosto v ranah iz otroških let, poraja grdo in pohabljeno zalego: zlonamernost, obrekovanje, krivično kritiko, sovraštvo in uničevalnost … Do umora in samomora. Iz vedno realističnega Svetega pisma curlja kri zavisti. In iz zgodovine sveta,« nas prizemljita pisca knjige. 

Napuh preganjamo z njegovim nasprotjem: s ponižnostjo. Neprijeten občutek se mi je pojavil v telesu, ko sem prebrala, da zavistnež ne pozna lastne vrednosti, da mu primanjkuje ljubezni do sebe, da mu manjka tudi spoštovanje do tega, kar poseduje. Najbolj pa me je zadelo to, da zavistnež s tajitvijo daru v sebi taji Darovalca. Po drugi strani pa me je pozitivno presenetilo dejstvo, da zavist lahko uporabimo, da se bolje spoznamo, ker nam odkrije prikrajšanosti, ki si jih zlepa ne priznamo.  In kaj nam lahko pomaga pri tej nadlogi? Avtorja priporočata blagos lavljanje drugih, da se hranimo s Svetim pismom in premišljujemo ob križu, kjer se Kristus daruje zate in zame.

Omenjeni pripomočki pomagajo tudi pri napuhu, to je skrivna zagledanost vase, nekateri govorijo celo o napihnjenosti človeka. Le kdo je še ni izkusil? Zanimivo se mi je zdelo, da je tudi kujanje ena od oblik napuha in da je sinonim zanj »samozadostonost«. »Napuh pregan jamo z njegovim nasprotjem: s ponižnostjo,« (2011). Predlagata tudi, da se otresemo sebič nosti, negujemo obzirnost, gledamo na stvari kot na Božje darove in združimo samospošto vanje in občutek za drugega.

Gre za sedem bolezni duše (napuh, skopost, zavist, nečistost, požrešnost, jeza, lenoba), s katerimi skušnjavec zaslepljuje ljudi. »Razčlemba glavnih grehov je pomembna zato, ker ti ne le da nas vodijo, ampak, ker se tudi skrivajo v najbolj skritih kotičkih naše duše.« Pascal Ide in Luc Adrian - zoper glavni greh je ena sama rešitev: sklep, da ne grešimo več. Bistveno je, da darovanje svojega grešnega bitja utelesimo.

»Bojevati se zoper glavni greh je kakor razdirati pletenino: poglavitno je potegniti pravo nit in naprej gre zlahka.« Bralce opogumljata še z naslednjimi besedami: »Zoper glavni greh je ena sama rešitev: Sklep. Bistveno je, da darovanje svojega grešnega bitja utelesimo. Volja so spreobrnjenja se kaže v konkretnem dejanju, naj je to še tako neznatno. In dobro je, če je sklep (vsaj) vsakodneven.«

Sicer pa se mi zdi knjiga 7 glavnih grehov in kako zgrabiti bika za roge tudi odličen pripomoček za pripravo na spoved. Če se boste odločili za stalnega spovednika, boste verjetno tudi lažje opazili droben napredek v opuščanju drobnih, a dolgoročno uničujočih razvad.

Frančišek Saleški pravi, da jeza, zamera in nejevolja težijo k napuhu in izvirajo zgolj iz samo ljubja, ki se vznemirja, da nas vidi nepopolne. Predlagata tudi, da na jezo drugega ne odgovo rimo z lastno jezo, ampak najprej opazujemo, kaj ogroža naše ugodje in to objektivno izrazi mo brez sodb in interpretacij. Nato spregovorimo o občutku, ki nas navdaja v dani situaciji. V naslednji fazi povemo našo potrebo in šele potem prosim drugega, da nekaj spremeni, nared, kar bo v prid našemu ugodju oziroma potrebi.

 Napuh je ovira odpuščanja sebi. Zavist se manifestira v opravljanju. Zato je odpuščanje težav no in dolgotrajno. Odrešenje nosimo v sebi, a ga ne izrazimo, dokler  ne sprejmemo svojega niča, tako da se odpovemo zlu. Priteguje nas nenehno evolucijsko preseganje. Stik med nebom in zemljo je v nas. Smisel je presežna kategorija. Gržan (2017) piše o nenehnem prerajanju. 

Ali vemo, da vse od izvirnega greha dalje dremlje v nas Abelov brat Kajn, prvi zavistnež? Ta globoka nehvaležnost, zasidrana pogosto v ranah iz otroških let, poraja grdo in pohab ljeno zalego: zlonamernost, obrekovanje, krivično kritiko, sovraštvo in uničevalnost do umora in samo mora. Napuh preganjamo z njegovim nasprotjem: s ponižnostjo. Zavistnež ne pozna lastne vrednosti, ker mu manjka ljubezni do sebe in spoštovanje do tega, kar poseduje. Zavistnež s tajitvijo daru-talenta v sebi taji Boga - Darovalca. Zavist lahko uporabimo, da se bolje spoznamo v  prikrajšanostih in neuslišanostih, ki si jih zlepa ne priznamo. Avtorja pripo ročata blagoslavljanje drugih, da se hranimo s Svetim pismom in premišljujemo ob križu, kjer se Kristus daruje zate, zame, za vse. 

Smisel je v hvaležnosti za dogodke kot darila. Hvaležen sem vsem, ki sem vas srečal, ki ste me spremljali, ker sem se učil od vas. Hvaležen sem odnosu, hvaležen sem trenutku (gr. kairos), ki sem mu ga posvetil, hvaležen sem energiji skoraj avtomatskega pisanja, ki mi je omogočila ta zapis sestaviti in še posebej Tebi. Boginja abundancija je doma v Dubaju, pesem cvetenja češenj se razlega v maju. Vse predolgo sem bil nezaupljiv, ker nisem videl bogastva v tem, česar nimam ali nisem. 

Napuh je skrivna zagledanost vase, narcisoidnost. Zanimivo se mi je zdelo, da je tudi kujanje ena od oblik napuha in da je sinonim zanj »samozadostnost«. »Napuh preganjamo z njegovim nasprotjem: s ponižnostjo,« sta prepričana avtorja. Predlagata tudi, da se otresemo sebičnosti, negujemo obzirnost, gledamo na stvari kot na Božje darove in združimo samospoštovanje in občutek za drugega.

V ozadju bojev za ohranitev pridobljenih položajev (fenomen nepogrešljivih) deluje v smeri povečevanja neenakosti. 'Apoplektično bogatenje' (Guillebaudov izraz) pomeni patologijo kopičenja. To je greh skoposti 20. stoletja, ki se manifestira v neprivoščljivosti drugim.  E. Todd definira kopičenje greh duše, ki je obenem tudi družbena bolezen. Ne zavedamo se, da so naše bolezni tudi bolezni narave (kozmosa) in družbe in če si jih ne priznamo, jih ne zdravi mo. Ker smo večinoma enostransko zasvojeni, nehote gojimo greh lenobe (lat. acedia) na drugih področjih naše osebnosti ne glede koliko prizadevni smo v poklicu. 

Se da grehe razporediti po stoletjih, 16. stol. jeza – vojne, v 17. stol. napuh zaradi absolutnih monarhij, 18. stol. nečistost, v 19. stol. zavist egalitarnih revolucionarjev, v 20. stol. skopost, ker ceni le denar in v 21. stol. (duhovne) lenobe. Lenobe je toliko vrst, kolikor je nemotivira nosti. Ne gre več za to, da se nekomu ne zdi več fizično delati. Len je tisti, ki dela samo to, kar bi rad ali pa tisti, ki dela le to, kar mora. Potrebno je krmarjenje med pravicami, dolžnostmi – normami in osebnimi preferencami.

Egocentrizem je leglo različnih grehov vključno z akedijo. Reveži so zaradi rastoče brezposel nosti prisiljeni v brezdelje. Splošni greh je nerazvitost duhovne inteligence, ki sta jo opredelje vala  Zohar in Marshall (2000, 2006). Kristjani pa vidimo v tem zapostavljanje Svetega duha. Znana je napoved: 21. stoletje bo mistično ali pa nas ne bo.  Jeza iz 16. stol., ki se zdi primer na emocionalna podlaga reagiranja na današnje razmere tudi Sloterdijku in Hesselu, napuh tajkunov in drugih brezvestnežev, zavist iz 19. stol., skopost negativizma iz 20. stol. Če so grehi med seboj povezani, so tudi vrline čistosti kot proti-ukrepi. Med bolj razširjene grehe se v 21. stoletju sodijo: nasilje, nezvestoba, zabitost (enoumje), sebičnost in hinavščina.   
    
Smisel se ne izčrpa v formalnih pravicah, ampak je predvsem v etičnih dolžnostih. Že Fichte pravi: stori, kar moraš storiti. V postmoderni je potrebna okoljska avtonomna etika in ne več antična, ki jo sicer poznamo iz moderne misli o človeku smotru samemu sebi. V zahodni kulturi velja kot sinonim za avtonomno individualno svobodo, ki stopa v nov vrednotni kontekst odnosov skupaj s sposobnostmi razumevanja, sodelovanja, komuniciranja, učenja, itd. Žal pa se zahodna kultura razvija v smeri sveta sistema, ki je parazit sveta življenja. 

Avtonomen je bil za marksiste človek, ki se ravna po avtentičnih, naravnih potrebah in zavrača umetne (meščanske, konzumne) potrebe, za kristjane je avtonomen tisti, ki izhaja iz božje ljubezni (gr. agape) kot svojega življenjskega vodila. Za Grke je bil idealen tisti, ki se je ravnal po načelu zmernosti razuma in idealu lepega in dobrega (gr. kalokagatija).  

Človek je v trojni funkciji avtonomno bitje znotraj enotne celote; če teži k dobremu kot etično bitje, k resnici kot umno bitje in k lepemu kot kreativno bitje. Iz tega lahko sklepamo, da izbrano osebno in socialno orientacijo uničijo strasti, sovražniki in iluzorične potrebe. Preizkušnje so za prve v kontrarevoluciji, za druge v satanizmu, za tretje v razuzdani dionizičnosti. 

Čim več je v sodobni kompleksni družbi sistemskosti, reda, normativnosti, tem manj je avten tičnega življenja in čim več se odpira tehničnih možnosti, tem manj je človeške samorealiza cije. Trstenjak pravi:  čim več je kodeksov, tem manj je etičnih odnosov. Pri tem je vprašanje posebnih pravil, kodeksov za posebne tipe situacij, odprto. Avtonomna etika se ne more izčrpati v kodeksih, ker ni (le) dana, ampak je normativno zadana. Soodvisni posamezniki jo oblikujejo s smotrnim in stihijskim delovanjem v vsaki situaciji posebej. Grün pravi: naše življenje uspe le, če sprejmemo to, kar smo storili in to, česar nismo mogli (2017, 29). To je sprejemanje lastnih meja. Tudi Lukasova svetuje, da naj vpnemo naš življenjski voz na kakšno zvezdo. Grün razvija teologijo staranja, po eni strani gre za razne odpovedi, po drugi pa za razvijanje vrlin svobode, ljubezni, hvaležnosti, molčanja, zaupanja. Osebni razvoj naj bi šel v koncentričnih krogih sprejemanja vsega. Potrpljenje (gr. hypomone, lat. patentia) postaja za nas čedalje pomembnejša, ko ugotovimo, da sveta ne moremo več spreminjati. Transfor macija poteka v smeri darovanja sebe Bogu in drugim. 

Na romanju v Althoeting (februar 2013) je pater Leopold izrekel misel:«Če želimo v življenju uspeti, je potrebno živeti v kontekstu evangelija (dobrota, odpuščanje..), sicer se vse spremin ja v pepel, pa če se še tako trudimo, da se to ne bi zgodilo.«  S svojim osmišljenim življenjem odkupujemo čas, ki ga zmanjkuje. Človek ima svobodno voljo, da se odloči za greh ali proti grehu; greh se prične, ko se volja ukloni.

So kritične in krizne situacije, ko mora posameznik svoj pohlep omejiti v dobro drugih. Še bolje je, če ga omeji apriori. Zavedati bi se morali Jezovih blagrov in pretenj na Gori. Hadjadj (2010) meni, da ateizem in mesena šibkost kot posledica nevednosti in človeške slabosti, nista najhujše zlo, resnejši so duhovni grehi, kot so zavist, pretanjen napuh ali sovrašt vo. Satana, ki hoče biti učinkovit iz prikritosti, Hadjadj »vztrajno zasleduje v njegovih najljubših loviščih«. Ker večinoma ne vemo, kako deluje mikrokapsuliran zvijačni um, so Hadjadjeva odkritja pomembna. Bog zna zlo obrniti v dobro. Zato mu je zlodej proti svoji volji podrejen. To ga jezi in razdvaja. 

Hudič bi rad božji nauk alternativno in dopolnilno napeljal na svoj mlin. Najhujši greh je napuh, ki pomeni, da naj bi se vsak sam odrešil brez Boga. Naša duša zavzema žensko držo v odnosu do Boga. Njen čas oploditve je dolg. Hebr. rahamim je srce in usmiljenje. Ponižnost hudiča ponižuje, zlomi ga njena šibkost. Skozi otroštvo kot čisto zoro življenja premagamo zlo.  Naša sreča je, da lahko trpimo z ljubljenim Sinom. Post in molitve so zoper hudega duha. Telesno zdravje usmerjajo k svetosti duše. Hudič nas ima v pasti prek naših posestev. Odpoved je najboljši duhovni ščit. Dobrine so obleka za telo. Odreči se je treba tudi sebi. Jezu sova metoda je iz srca prek ust v srca prelil glas modrosti. Odklonil je posredno komunikacijo množične propagande. Krščanstvo je živo učiteljstvo. Ljubiti le Boga brez bližnjega je teokracija, ljubiti bližnjega brez Boga pa je ateistični humanizem. 

Idealne skupnosti hitro razpadejo. Kaj je v njih (bilo) dejansko skupnega? A domišljija hrepenenja po enosti ni iluzorična. Ugledni poklici sami po sebi ne prinašajo sreče. Videti je, da model integracije ne more prav zaživeti, ker se globalno poglabljajo ločnice, prepadi. V Flisarjevem romanu Tam me boš našel dr. Plečnik nastopa kot homo duplex, razpet med ženo in ljubico. Je uglajeni, a izgubljeni človek, ker je brez volje (gr. abulia). Podvržen je slepi volji Natalije, ki nastopa kot la femme fatale. Izgorevanje njunih strasti se dogaja na način reductio ad absurdum, ki je preteći nič podobno kot v Laclosovih Nevarnih razmerjih. Stari miti in legende poznajo razne usodne ženske kot so Kali, Lilith,  Mohini, Sirene, Scila,  Kirka,  Medeja,  Klitaimnestra, Lesbija, Trojanska Helena,  Visha Kanyas itd. 

Film Ona Spika Jonza (2013) prikazuje, kako se Los Angelesu osamljen, introvertiran in depresi ven Theodore (Joaquin Phoenix) zaljubi v svoj operacijski sistem z umetno inteligen co, imenovan Samantha (glas mu je posodila Scarlett Johansson). Čeprav je njun odnos romantičen, v filmu opazimo, da je (Theodorova) ljubezen pravzaprav narcisizem. Theodore je v bistvu zaljubljen v lastno predstavo, ki mu jo o njem samem posreduje operacijski sistem. Film Ona kaže na nek realni primer. Nek floridski sodnik je zavrnil željo moškega, da bi se poročil s svojim pornografije polnim Applovim računalnikom. V svojem predlogu je moški trdil, da bi tudi on moral imeti pravico do poroke z izbranim seksualnim objektom, če se smejo z objektom svoje ga spolnega požele nja poročati homoseksualci, čeprav objekt nima ustreznih spolnih organov. Pojasnil mu je, da se je zaljubil v svoj računalnik, ki mu je nadomestil realni odnos.
Etika je komunikacijsko interakcijski odnos med dvema ali več udeleženci v odnosu. Zato lahko govorimo o dialogu za skupno dobro, ne pa o vcepljanju in prenašanju vrednot. Neneh no je treba presegati hinavščino, samozaslepljenost kot tudi druga postresničnostna stanja.    
Iz tega, kar razvija Grušovnik (2017) ni mogoče zgolj moralno delovati in se o sebi ne motiti, se ne prevarati.  Zato se zgodi, da se osebe, ki v javnosti veljajo za moralne, v določeni aferi pokažejo za nemoralne. Avtorji ocenjujejo različne etike s ptičje perspektive, kakor da zgodba ne govori tudi o njih in o nas in da je mogoče moralo presojati zgolj objektivno. Zlepa ne najdem koga, ki bi metodično izpostavil svoj zorni kot, čeprav nova paradigma predvideva opazovanje z udeležbo. Ljudje se večinoma ne zavedamo, kaj delamo. Zato pogledi v vzvratnem ogledalu in modrosti post rem kot Minervina sova.    
Hudičevo skušnjavo podvaja božja. Hudič nas zasači, Bog pa pomilosti. To je podobno japonski tehniki aikido – uporabiti nasprotnikovo silo proti njej sami. Zvijačnost uma je hudičevo delo, ki so se ga v zgodovini pogosto posluževali. 

Kaj je Aristotela motiviralo, da je napisal dve etiki? Morda nevarnost propada 'Velike Grčije' ali slabi značaji, ki bi lahko postali dobri? Njegov odgovor je nenehna vaja. Njegov naslednik Teofrast se je bal spreobračanja značajev. Etiki kot kritiki in svetovalci so bili neuspešni. Sokrata so obtožili, Platona niso poslušali npr. sirakuški tiran, Aristotela Aleksander Veliki tudi ne. Tako grški kot rimski imperij sta propadla zaradi napuha vladajočih.    

Hudič si dobro prisvaja zase, ga privatizira. Ljubezen brez resnice je hudičevo človekoljubje. Hadjadjeva vera demonov je resnica brez ljubezni. Ljubiti hudiča in ne verjeti vanj. Nasprotno je poroka moškega in ženske  svatba božje in človeške narave v Besedi. Oba s tem pridobita. Weilova govori o očiščujočem ateizmu. Razlikuje še med bojevitim in blagim ateizmom. Na hudega duha so včasih že na cesti in v gostilnah še preveč opozarjali, danes pa odločno premalo. Težko ga je prepoznati. Nismo znali živeti po meri in se truditi za popolnostjo. Samo če človek preveč ne trpi, je lahko plemenit. 

5.2 Pluralna logika življenja in smisla  

Pluralna logika deluje, dokler monopolni interes ne prevladuje. Deleuze jo je skušal vsaj teoretsko zasnovati. Nima vsako bitje pravice do svoje specifičnosti. Veliko ljudi umira na bojiščih in veliko živalskih vrst izumira. Ljudje počnejo nerazumne reči: uživajo mamila, se prostituirajo, kockajo in kradejo drugim energijo… Življenje ni postalo bolj pošteno in  preprostejše. Nekatere soseske uspešno cvetijo, druge pa se spreminjajo v geta. Totalitarni sindromi še zdaleč niso preseženi. 

Ekonomist Tim Hardford (2010) na bizarna vprašanja ponuja presenetljive odgovore s pomoč jo teorije racionalne izbire. V  ozadju vsega – seksa in zločina, rasizma in birokracije (državne uprave) tiči nova ekonomija, po kateri se takšen ali drugačen izračun izplača. Če so v nekaterih predelih pogosti zločini, se po teoriji racionalne izbire zločin tam izplača. Poiskati   moramo načine, da zločinu zvišamo ceno ali znižamo njegove koristi. Kako naj bi imeli vsa bitja skupno humano osnovo? Gens una sumus. A kakor da pozabljamo na humano globaliza cijo, ker se laže uveljavljajo parcialne, populistične, nacionalistične,... Očitno ne znamo radikalno sožitveno spremeniti sistem spodbud in sankcij v dobro vseh, a bi morali to vedno znova poskušati.

Hardford  je nanizal mnoge ekonomske razlage vsakdanjega življenja, od tega, zakaj so bogataši bogati, reveži pa revni in zakaj ni mogoče kupiti spodobnega rabljenega avtomobila, pa do poglobljene obravnave vzrokov za kitajski ekonomski čudež zadnjih desetletij. Hardford pojasnjuje na videz nelogične primere. Skratka vsaka kultura ima svojo (i)racional nost, vsak posameznik pa svojo notranjo ekonomijo. 

Življenju dopustimo, da naše bolečine in izgube preobrazi v dar. Žrtvovali smo se za nekaj prihodnjega, večjega, boljšega. To imenuje Šubertova (2003) izpolnitev s pozitivnim nasprot jem. Odpremo se milini večnega zavedanja. Človeštvo, ki sledi najbolj intimnim notranjim težnjam svoje biti, nosi skozi zgodovino molitev neločljivo religiozno, duhovno kulturno dediščino. Molitev spremlja ekstazo (ekstatičnost oz. Nancyjev exposition) vseh civilizacij in kultur in je trajn(ostn)a priča človekove naravnanosti k Bogu. Šubertova izpostavlja slavlje nje, duhovni boj, izročitev in predanost (surrending), odpuščanje, kesanje, izlitje, prošnje, branje Sv. pisma in pogovore s Stvarnikom.  

Nobelov nagrajenec biolog François Jacob (2016) nam razgrinja celo zgodovino dednosti  od renesan čnih legend do vzpona molekularne biologije, genetike in dednosti. Pri tem življenje in njegove zakonitosti analizira tudi abstraktno. Nastanek in reprodukcijo življenja prikazuje v najbolj čisti formi. Sprašuje se po prehodu iz anorganskega v organski svet. Po Jacobu je šlo za enkraten dogodek, ki dokazuje univerzalnost genetskega koda. Prek IKT in strokovnem dizajnu oglasov opazimo, da ima jo različne vede (ekonomija, biologija, filozofija, psiholo gija, …) na naše komuniciranje velik vpliv (npr. skeniranje, loadanje, resetiranje, surfanje). 

V barbarski civilizaciji že vsak oglaševalec nekaj obljublja celo ponoči (noč muzejev, knji garn), zato se odpira vprašanje, kako nič ne obljubiti. Realizem iz naše mladosti, ki je bil stalna praksa, postaja neznanka, ker nam je sveto najbolj tuje. Izgublja se meja med realnim in virtualnim. Izgubljamo smisel, ker ne vemo, da živimo iz svetosti in zanjo. 

Že sama francoska beseda sens ima številne pomene, ki jih Deleuze nenehno spretno preigra va: 1. sens lahko pomeni tako smisel kot tudi smer, potek, usmeritev gibanja ali delovanja, 2. čut, čutila (v množinski rabi celo potrebo po zadovoljitvi spolnega nagona), a tudi pamet, razum, razsodno moč itn. V nobenem primeru torej Deleuza ne zanima smisel v ustaljenem in zdravorazumskem pomenu besede. Zanj je teorija smisla »neločljiva od paradoksov«, smisel poteka vselej v vsaj dveh smereh hkrati, medtem ko zdrava pamet (gr. orthos logos, lat. recta ratio, fr. bon sens) pomeni enosmernost dogajanja. Toda paradoks (s tem pa tudi smisel) »najprej pomeni izničenje zdrave pameti kot enkratne smeri, dalje izničenje običajne pameti [sens commun] kot podeljevalca fiksnih identitet.

Glede na to, da logika s stremljenjem po enoznačnosti tendira k monopolnosti, se pluralnost le s težavo uveljavlja. Marsikje je še utopija ali celo iluzija. Državljani nezavedno radi poslušajo in ubogajo diktatorje. Demokracije še nismo razvili do najvišje konsociativne stopnje, da bi pluralna logika smisla postala realna utopija. Bipolarna gigantomahija preti z uničenjem sveta.
Pluralna logika smisla lahko skupaj s pluralno etiko prav zaživi v visokorazviti konsociativni demokraciji.  Deleuze je ni tako definiral. 

Digitalna logika (1 ali 0) je v bistvu matematična enoznačna in v vsakdanjem življenju enoumna logika. Mimo uniformnosti na določenih področjih ne moremo, ker kompleksne človeške zadeve (human affairs) niso obvladljive. Ne gre le za množičnost, funkcioniranje tehnologije, ampak gre tudi za varnost, ki jo predvidevajo pravila. 

Smisel je nedorečen prav zato, ker je tudi iracionalen, emocionalen, duhoven ali smisel duše. Pogosto izenačujemo s tem, kar se (s)plača, s čimer se odplača dolg, kar je prav, kar je vredno. Smisel tudi ni omejen na človekovo končnost, ker že vso zgodovino zasledimo razmišljanju o smislu nesmrtnosti. Divergentni učenci iščemo smisel v razlikah, konvergentni pa v identiteti. Boudieu razmišlja o konvergentnosti diferenciranih dosežkov znanosti. Ko divergentno postane konvergentno, je smiselno, kristalizirano, uveljavljeno, doseženo. Očitno je, da brez določene doze samoumevne skladnosti, konsenza ne moremo shajati. Zato govorimo o funkcionalno dinamičnem smislu. Fenomen smisla razlagajo socialno realni identi tetni, različni in nasprotujoči pogledi in prakse. Znano je, da iste vrste ptiči skupaj letajo. 

Le dejavna vest omogoča človeku, da se upira konformizmu in totalitarizmu, da se ubrani preobremenjevanjem z informacijami iz množičnih občil z nekakšnim prečiščevanjem, da se ne potopi in utopi v promiskuiteti. Luciano Floridi (2016), utemeljitelj filozofije in etike informacij, poda izjemno zanimiv in navdihujoč uvod v eno temeljnih idej. Kakšne posledice ima za vse vidike našega vsakdana, od matematike in genetike do njenega družbenega pomena in vrednosti glede na lastništvo, zasebnostjo in dostopnostjo?

Informacija je zaradi večznačnosti težko opredeljiv pojem. Informacija je sporočilo , ki ima različne pomene v različnih kontekstih. Povezan je z  omejevanjem,  kontrolo,  podatki o dejstvih,  formo,  edukacijo, znanjem, pomenom, stimulacijo, obrazcem,   percepcijo, repre zentacijo  in celo z entropijo, prezasičenostjo oz. redundanco. Govorimo tudi o inflaciji informacij. 

Človek mora razločevati med bistvenim in nebistvenim za svoje življenje (prioritetami), kar pa temelji na odgovornosti. V starogrškem krožnem modelu logosa ima individualno življenje teleološki smisel 'od kod in kam': iz enega izhaja in se vanj vrača. Najtežje poišče posameznik smisel, če je prepuščen samemu sebi in se ne more opreti na religiozne rituale, ustanove, kulturno dediščino, ustanove smisla.    

Platon se vpraša, ali prav vidimo (gr. orthotes) in delamo (ortopraksija) na osnovi zdrave ga razuma (orthos logos, lat. recta ratio). Ideologija in vzgoja imata skupni izvor v ideji. Pri Platonu je vzgoja (gr. paideia) implicitno že to, kar je kasneje krščanska preobrat (gr. metanoia lat. conversio) v človekovem bistvu. V realnem  svetu so ideje varljive, podob no kot Baconovi idoli. To je že začetek ideologije kot sprevrnjene zavesti in  režimske vzgoje totalnega človeka, ki je prevara. Vzgoja je v antiki paideia (vzor), v novem veku – oblikovanje - Bildung, v postmoderni pa je pol-izobraženost (Halb-bildung – Adorno, 1959) ali celo neizobraženost – Unbildung (Liessmann, 2006) človeka. To pomeni, da je človek kot celovita osebnost postal družbeno-multifunkcionalno raztreščen. Zato po Svetliču prehod od revolucionarne k nesrečni zavesti in od svobode v nesvobodi k nesvobode v svobodi ni naključen.  Smisel najdemo v svojem obrazu, pa naj bo to izobraževanje, vseživljenjsko učenje, poklicno delo, politični angažma… Levinas piše o etiki pred obličjem drugega. To je že evangelij bližine. 

Kot je smisel življenja posameznika povezan z njegovim odnosom do materialnih in duhovnih vrednot, tako je njegovo bogastvo čutov v zadovoljevanju materialnih in duhovnih potreb.  Premalo se zavedamo, da je tudi motivacija posameznika kot mobilizacija njegovih sposob nosti svetovnonazorsko (materialistično ali idealistično) pogojena. Svetovnonazorsko nedo mišljen in praktično neizpeljan odnos med opredmetenjem osebnosti in njenim ponotra njenjem 'povzroča' različna življenjska neravnotežja in občutka nesmisla oz. odtujitve.

Smisel so opredeljevale že antične praktične, moralne filozofske smeri in novoveški francos ki, britanski moralisti in novejše etike. Različne filozofke etike so že in še odgovarjajo na vprašanje iskanja smisla. 

Zaradi pospešene gospodarske rasti se širi kontingentnost oz. kaotičnost dogajanja. To pa pogojuje razvijanje orientacijske sposobnosti človeka, čeprav še človek organizacije ni izčrpal svoje razvojne možnosti v vodstvenih in varstvenih funkcijah. Pri iskanju smisla so od starega veka do danes v konfliktu hedonske in asketske etike. Agapična ljubezen je za duhovno razsvetljene edini smisel in najpomembnejša vrednota življenja, drugi pa stavijo na erotično ljubezen ali apatija (Galimbertijeva skvotrska mladina). Fromm izhaja iz produktivne ljubezni, ki jo tudi konkretno opredeli.  

Dokler sem z drugim v konfliktu, sem v procesu rasti in notranje preobrazbe: zavedam se, da je tako pred mano kot pred partnerjem in pred obema skupaj – še vedno pot osebnostne in partnerske rasti ter dozorevanja. To seveda ne pomeni, da so žive samo konfliktne zveze. Konflikti za zvezo niso vnaprej slabi ali negativni. Negativna je mimobežnost, odsotnost, umik v svoj svet, odsotnost pogovora in komunikacije. Konflikt kliče po besedi in pogovoru. Zelo pomembno je, da se naučimo sobivati s konfliktnimi situacijami življenja in iz njih izvabljati tisto, kar je za nas v danem trenutku najboljše.
Če nisem v ničemer dejansko udeležen, ni nikogar na moji strani razen mene – fr. personne a part moi (ali d'autre que moi, excepté moi). Mimobežnost, s katero je sv. Tomaž osem dni ignoriral pričevanja svojih prijateljev, se je razblinila ob pogledu na Jezusov obraz. Njegova trma se je posušila kot jutranja rosa, njegovo volja, da bo sam nadzoroval svoje življenje je bila preustvarjena v zaupanje.

Neverni Tomaži smo tisti, ki Gospoda nismo videli, a po pričevanju Pisma verujemo. Kako lahko razumemo vstajenje, ko pa nimamo pristnega odnosa niti do smrti, ki jo prepuščamo raznim službam niti do bližnjega? Ta nam je prek interneta tako razpršeno posredovan, da ga v bližini ni. Če pa ni vstajenja, tudi ni Gospoda. 

Ahačičeva (2018) geselna beseda, ki označuje čas, je postala mimobežnost, ki pomeni še kaj več kot minljivost. Mimobežnost nas zaznamuje na prav vseh področjih. Postali smo kot tiste premice v geometriji, ki z drugimi premicami nimajo skupnih točk. Morda se jim približajo, a jih nikdar ne sekajo. Večkrat živijo na povsem drugih ravninah, še da bi bile vzporedne s kako drugo premico, jim ne pride na pamet.

V umetnosti in znanosti je znak mimobežnosti vse večja odsotnost kritike. Izdajamo gorovja knjig, produciramo na tone člankov, a večinoma bežimo pred resnim soočenjem z njimi. Vse lažje je izdati, vse težje pa je tudi najti kaj zares kvalitetnega in trajnega. Postajamo bralci povzetkov in bleferji. Še usodnejša je mimobežnost našega vsakdanjega življenja. Mimobež nost namreč ni samo potovanje mimo problemov. K njej spada tudi občutek, da probleme poznamo in razumemo, tudi kadar jih v resnici ne. Občutek, da je naš poenostavljeni svet realna resnica. Da se lahko motijo samo drugi.   

Francosko pomeni en passant; (bežno) en hâte, superficiellement; (hitro) rapidement; mimogrede povedano soit dit en passant (ali par parenthese). Mimohod je le défilé. Mimo v angleščini: by; past; passing; over; razen je beside; Mimo mene (proti moji volji) against my will, brez mene je without me, brez moje privolitve je without my consent; iti mimo - to pass by; šel je tu mimo - he passed by here; šla je iz cerkve - she went past the church; peljati se ~ to drive past; vsi razen mene - all (ali everyone) except me. Vemo, da je en passant v šahu izjemno pravilo eliminiranja soigralčevega kmeta na 4. ali 6. vrsti. V nemščini je mimogrede večpomensko: 1. (spotoma) im Vorbeigehen; im Gehen; mimogrede se oglasiti pri kom - vorbeischauen, vorbeisehen, 2. (na hitro) so nebenbei, im Vorübergehen, 3. (z lahkoto) spielend, nebenbei, im Handumdrehen, 4. Mimogrede omeniti: beiläufig, gesprächsweise, obenhin; 4a. mimogrede rečeno - nebenbei gesagt. V latinščini je 'in transitu'. Mimogrede se nanaša na minljivost, začasnost, le trenutna pomembnost. To je pena dneva pri Lajnščku.

Zavedanje slabe vesti vodi k dobri vesti. Buber, Levinas, Nancy, Frankl, Lukasova razvijajo teme duhovnega smisla. Kierkegaard je občutil slabo vest zaradi drugih, ki nas prisilijo, da nosimo maske, Sartre pa kot mauvaise foi zaradi opredmetenja drugih. Če sem po Bluesteinovi štiridelni shemi jaz v redu in si ti v redu, konfliktni boj za teritorij ni potreben. 

Kierkegaard je vedel, da ima posamičnik takšno filozofijo, kakršno živi. V imenu svojega simbolnega prestiža v intelektualnih nebesih zanamcev se je odpovedal intime v dvojini. Vse življenje je dal za pisateljevanje, zaradi katerega za njim ustanavljajo inštitute po svetu. S  svojim dihanjem (ne)hote dajemo umetno dihanje ne-pokopanim umom, ki ga morda ne potrebujejo. Kierkegaard na status duhovnega redivivus-a ni upravičen, v kolikor od njega hočemo izvedeti več kot je hotel povedati. Sodobni filozofi kot šibki subjekti s šibko mislijo ne pustijo pri miru pri njem iščejo vir navdiha. Premalo se zavedamo, da smo žrtve svojih neobvladanih lekcij. Zakaj bi morali z njim koncepte človeških odnosov, ki jih je bistroumno opisoval, še naprej »od sredine naprej cufati«? Ni imel parole »nazaj k naravi« ali »k stvarem samim«. Sodobniki, ki ne razumemo lastnih paradoksov, se zatekamo k esejistom, ki so nekaj postmetafizičnega v »času neprimernega premišljevanja« napaberkovali. Kierkegaard za sabo ni zapustil ne sistema in ne metode. Kierkegaard ni bil Pridigar, ki pravi, da je treba vsako stvar uporabiti na pravem mestu in ob pravem času, lahko pa ga beremo v tem duhu kot Aristotela.  

Smisel torej dajemo tistim in tistemu, ki nam kaj pomeni kot vodilo, navdih, dialog s samim seboj na različnih področjih dejavnosti. Kot je znano, stališča filozofemov ocenjujemo po njihovem specifičnem načinu spraševanja.

Heterogenost filozofov je fokusirana na iznajdevanje, konstruiranje novih konceptov, ki tvorijo enega najbolj nenavadnih in najdrznejših filozofskih opusov našega časa.“Smisel ni nikoli princip ali izvor, smisel je proizvod. Ni ga treba odkriti, restavrirati niti znova uporabi ti, treba ga je proizvesti z novimi mašinerijami. Ne pripada nobeni višini, ni ga v nobeni globini, temveč je učinek površine, neločljiv od površine kot njegove lastne dimenzije.” 

Velike Deleuzove teme so: afirmacija površine zoper vso filozofsko tradicijo brskanja po skrivnih in temnih globinah, afirmacija smisla kot učinka in proizvoda zoper iskanje skritih smislov, afirmacija nesmisla kot notranjega slehernemu smislu, afirmacija mašinerije, stroja, zoper intencionalno zavest, in lahko bi rekli nazadnje – afirmacija afirmacije zoper vsako dialektiko in njeno inherentno obsesijo z negativnostjo. Takšna afirmacija terja nov modus subjektivnosti, iznajdbo singularnosti, ki ni več po meri človeka in Boga, ki je individualen,  oseben in univerzalen: “Vse to prečijo kroženja, odmevi, dogodki, ki proizvajajo več smisla in svobode, dejanskosti, kot je človek kadarkoli sanjal ali Bog zasnoval. Sprožiti kroženje praznega mesta, dati besedo predindividualnim in neosebnim singularnostim, skratka proizva jati smisel, to je današnja naloga.” Videti je, da je Deleuzova logika smisla eklektični coinci dentia oppositorum.  

Afirmacije ponavljamo kot mantre in molitve. Doseči sinergične učinke dosegamo po benigni spirali ponavljanja. Lat. repetitio est mater studiorum. Tudi podpora – subsidiarnost in pomoč sta povezani s tem. Zakaj se nekateri ne odločijo za osebnostni razvoj? Ker se odločijo za omejeno manjše zavedanje lastnih občutkov in ne vzdržijo bolečine, zato ne razvijejo duhov nih moči. Bolečina je neizogibna, ker brez križa ni odrešitve. Zlo nastane, ker se nekateri niso pripravljeni soočiti z lastno senco in se odpovedovati njegovi privlačni moči. Na proaktivno vedenje se usmerjamo po molitvi matere Tereze in reaktivno, maščevalno vede nje 'zob za zob' pa vključujejo tradicije krvnega maščevanja. Usklajevanje s seboj po Diltsovi piramidi. 

Po Jungu bi morali priti do individuacije, ki je polno življenje iz duše za razliko od funkciona lističnega zlorabljanja osebe. Vsepovsodna prisotnost istega je pomanjkanje raznolikosti.

Milost razumem kot pomoč od zgoraj in gravitacijo kot privlačnost drugih in drugega. V življenju je najpomembnejša gravitacija, ker tedaj, ko težimo k nečemu, smo od tega odvisni. To je gravitacija na psihični ravni. Naša osebnostna gravitacija spremenljiva tako kot socialna. Če osebnostno ne napredujemo, nazadujemo. Zato se moramo neprestano truditi za razvoj. Konflikte razrešujemo kot mnogoterosti v enem. Tudi Jung je sintetiziral nasprotja. Ko uvidimo enost nasprotij vidimo njihov vzrok. 

Po Deleuzovi logiki smisla obstaja smisel kot paradoksalno igro smisla in nesmisla. Za Deleuza je smisel dogodek, je »četrta dimenzija propozicije. Stoiki so ga odkrili skupaj z dogodkom: smisel je izražen s stavkom - propozicijo, je netelesno na površini reči. Deleuze psihoanalizo enkrat poveže s smislom, drugič pa z dogodkom. Tako enkrat reče, »psihoana liza je psihoanaliza smisla«, drugič pa navidez trdi nekaj čisto drugega: Psihoanaliza je na splošno znanost o dogodkih. 
Dolar (2013) meni, da “smisel ni nikoli princip ali izvor, smisel je proizvod. Ni ga treba odkriti, restavrirati niti znova uporabiti, treba ga je proizvesti z novimi mašinerijami. Ne pripada nobeni višini, ni ga v nobeni globini, temveč je učinek površine, neločljiv od površine kot njegove lastne dimenzije.” Deleuz (2013) želi afirmacijo površine zoper vso filozofsko tradicijo brskanja po skrivnih in temotnih globinah, afirmacija smisla kot učinka in proizvoda zoper iskanje skritih smislov, afirmacija nesmisla kot notranjega slehernemu smislu, afirmacija mašinerije, stroja, zoper intencionalno zavest, in lahko bi rekli nazadnje – afirma cija afirmacije zoper vsako dialektiko in njeno inherentno obsesijo z negativnostjo. Takšna afirmacija terja nov modus subjektivnosti, iznajdbo singularnosti, ki niso več po meri ne človeka ne Boga, ne individualne ne osebne ne univerzalne: “Vse to prečijo kroženja, odmevi, dogodki, ki proizvajajo več smisla in svobode, dejanskosti, kot je človek kadarkoli sanjal ali Bog zasnoval. Sprožiti kroženje praznega mesta, dati besedo predindividualnim in neosebnim singularnostim, skratka proizvajati smisel, to je današnja naloga.” 

Logika smisla je veličastna himna strukturi, čisti razliki, dogodku in smislu, ki se začenja z idejo sprevrnitve platonizma in enkratno analizo Carrollove Alice v čudežni deželi. V tej logiki je uglašenih nešteto glasov: najprej stoiki in Lewis Carroll, nadalje Leibniz in Kant, moderna literatura, formalna logika in matematika, teorija iger in naključja, in seveda psihoanaliza. Toda ta mnogoterost ni slučajna: točka, kjer sovpadeta smisel in nesmisel in kjer dobi struktura svoje enkratno določilo, sprevrača slučajnost v veliko Naključje, mnogoterost glasov v enoglasnost. Ne bo odveč povedati, da Deleuzovo logiko smisla odlikuje domiselni slog, filozofska strogost, neverjetni logični in matematični formalizmi, esejistična literarnost in posluh za enkratnost eksistence. Pozneje je v Anti-Ojdipu skupaj s Félixom Guattarijem ponovno zaokrožil svoje mišljenje in se je odrekel strukturalizmu, ne da bi zanikal pomen Logike smisla. 

Posameznik že zaradi svojih preferenc klasificira dogodke in zgodbe na smiselne in nesmiselne, po eni strani smiselne, po drugi za nesmiselne. Kakor posamezniki svoje zgodbe oblikujemo, takšen smisel imajo. Nekateri ljudje s(m)o kakor brez zgodb, drugi imajo neprekinjen kontinuum različnih zgodb. Če nimajo svojih, pa neprestano gledajo TV in uporabljajo internet. Zanimivo bi se bilo miturgično opazovati, kako tvorimo in po možnosti preoblikujemo svoje zgodbe glede nase in glede na druge, ali smo v njih zmagovalci ali luzerji.     

Vprašanje smisla bolj ali manj hrupno, teroristično spet vznemirja stari Zahod". Ugotovitev se ne nanaša le na sredino 80. let 20. stoletja,  marveč sodi v samo strukturo smisla oz.  "opomen jenja". Krožno metaforo najdemo v tej Nancyjevi izjavi: "Izguba smisla je bistvena za smisel, da bi se ta mogel vrniti." Po Nancyju je za "izkušnjo Zahoda" značilna "volja do pomena", ta pa zahteva pomen prav toliko, kolikor predpostavlja njegovo umanjkanje. Tako se celotno "podjetje smisla" vedno začne z označevanjem pretekle ali transcendentne prisotnosti nekega izgubljenega smisla, ki ga je treba dobiti nazaj ali na novo oživiti. To "krožno" gibanje imenu je Nancy tudi "bistvena dvoumnost" vse misli o smislu in njegovi vrnitvi: smisel mora biti navzoč in razpoložljiv, hkrati pa mora biti odsoten, daleč za besedami, oddaljen na nekem nebu platonskih Idej. Nancy opredeli zakonit potek evropske metafizike: komaj smo vstopili v smisel, komaj smo se mu približali, že se je bilo treba spet oddaljiti od njega "v nebesa, zgodovino, v globino označenca". 

Tradicionalna (racionalna) metafizika se je doslej izčrpala. Napisali so ji tudi že več koncev, čeprav vprašanje smisla ostaja odprto. Nancy predlaga novo oz. drugačno pojmovanje smisla. Naj navedemo njegov citat: "Smisel smo mi. Pred vsakršnim proizvedenim ali odkritim smislom... se nam naš obstoj predstavlja kot smisel." Kierkegaard ni našel smisla v obstoje čem poganskem krščanstvu, ampak se ga spominja vnaprej v odrešenjskem. Girard odkriva smisel v občasnem vsakokratnem kaznovanju grešnega kozla, kar je implicitno že Anaksi mandrova misel o plačevanju kazni za krivdo v časovnem zaporedju, ker eksistenco daješ, kakor jo dobiš. V pravu je pojem krivde povezan z nujo dokazovanja ali advokatskega opravičevanja. V mirnem času je vsak nedolžen,  kaznovan za krivdo je samo tedaj, če mu je le-ta dokazana. Na vojaških in hitrih sodiščih pa zadošča za kaznovanje že osumljenost storitve kaznivega dejanja.

Če hočemo biti popolni, kakor je naš Oče, je vse treba delati dovršeno. Smisel tedaj ni v delo holizmu in tudi ne zgolj v delovni etiki, ampak v dobrih oz. odličnih delih v kakovostnih odnosih, ki vključuje tudi interaktivno komunikacijo. Paradoksalno je, da je treba reči prav to, česar kdo ne mara slišati. Zato so ustvarjalci pogosto nerazumljeni in nepriznani. Smisel resnice je tedaj v in onkraj stvarnega stanja (Sachverhalt). Je v tem, kar se v dogodkih razkri va in čemu ustrezajo npr. pričakovanjem ali presenečenjem, zakonitostim – božji volji ali naključjem. 

Dejanja opisujemo v različnih gramatikalnih časih za glagolske oblike indikativ, subjonctiv, kondicional in imperfekt. Ti so: sedanjik, enostavni preteklik, sestavljeni preteklik, predpre teklik, bližnji preteklik, bližnji, nameravani prihodnjik. Indikativne oblike glagolov izražajo dejstva, pogojne pa možnosti. Subjunktiv (fr. subjonctif) je vezni naklon kot naklon podrednega stavka, ki izraža dvom ali željo, negotovost. Je alternativa indikativu, ki izraža gotova dejstva. Pomembno je, kaj mislim, verjamem, domnevam. Obstaja v vsakem jeziku in je v štirih časih – sedanjiku, prihodnjiku in predpretekliku in pretekliku (plus que parfait et imparfait). 

Cerullovo delo 'Ne omejuj Boga' je zelo poučno. Božjo voljo prepoznamo po najboljšem. Stotnik je Jezusa razumel brez omejitev – samo reci! Ali ga gledamo kot mrtvega ali kot tistega, ki dela za nas čudeže, ozdravitve, izpolnjuje vsako potrebo? Dopustimo in povabimo ga, da dela za nas. 'dopuščam ti svobodo, da delaš zame v skladu s svojimi neomejenimi sposobnostmi'. Nietzsche je jasno pokazal, da se je treba veseliti življenja zaradi življenja, da ne gre za mrtvega Boga v senci, ampak za živega v svetlobi. Bičal je morbidni nihilizem, ko se je zavzemal za veselo znanost.   

Ne gre samo za to, kaj še lahko pričakujemo od življenja, marveč za to, kaj življenje od nas pričakuje. Živeti ne pomeni nič drugega kot: nositi odgovornost za pravo odgovarjanje na življenjska vprašanja, za izpolnitev nalog, ki jih življenje vsakomur postavlja za izpolnitev zahtev te ure. Ta zahteva in z njo smisel življenja se spreminja od človeka do človeka in od trenutka do trenutka. Zato ne moremo nikdar navesti smisla človeškega življenja nasploh, nikdar ne moremo na splošno odgovoriti o smislu življenja; življenje, kot ga mislimo tukaj ni nekaj meglenega, marveč je vsakokrat nekaj konkretnega, in tako so tudi zahteve, ki nam jih življenje postavlja, vsakokrat čisto konkretne. Človeško življenje prinese s seboj to konkret nost, ki je za vsakega enkratna in edinstvena. V tem pa, kako prizadeti nosi svojo usodo, svoje trpljenje, se skriva tudi enkratna priložnost za edinstven uspeh.

Meščanski ens privatisimus ščiti lastne gradove in plotove in sproti izloča vse, kar nima gloriole že konvencionalno dobrega. Je že Fromm povedal, da ne dajeta smisla sami po sebi niti privatna lastnina, ampak funkcionalna. To nas privede do ugotovitve, da je majhno lepo in da je zmerno dobro. Ponos je lahko zdrav ali pa tudi ne. Vsak bi moral imeti svoj credo, manifest ali svoje ustvarjalne teze. Moj manifest je avtentičnost, eksistencialno bistvo in poštenje. Vsaka (Bukayeva) človeška zgodba v latinskega izreka 'de te fabula naratur' govori tudi o nas. Kot pokaže Kranjc (2014) vsakogar izmed nas zadeva kak moralni ali pravni latinski izrek, ki kaže na to, kaj je smiselno delati in kaj ni.  

Deleuze utemeljuje smisel v singularnosti, kar pomeni kaotični pretok nevezane energije. Zato  je smisel identiteta paradoksa, je kot dogodek v določeni asimetriji z nesmislom. Z njim se ne izključuje, ker sta v igri soprisotna. Vse se dogaja na površini. Ko se zdi, da ni nobenega smisla, se ta pojavi. Zadevo bi lahko obrnili – ko se zdi, da je že vse smiselno, se pojavi nesrečni dogodek. Oba sta rezultat dionizičnosti volje do moči (če govorimo z Nietzschejem).  Po Nietzscheju teče resnica po prekopih zmot. To da misliti, da je več nesmisla kot smisla. Pri Sartru se pojavi, ko se človek neha zavzemati zase, tako da izničuje druge. Razumemo, zakaj odnos smisel – nesmisel ni identičen z odnosom resnica – zmota.  

6. Humanistična, transhumanistična ali antihumanistična paradigma 

Nota verbum, signa misterium – Zapiši besedo, zapečati skrivnost! To pravilo prihaja iz visokega srednjega veka. Capuder (2017) je svoje sporočilo namenil tistim bralcem, ki bi z lučjo uma radi »odpečatili« sporočila velikih mislecev. Že renesančni François Rabelais  jih je klatil z neba kot »zamrznjene besede«. Tej želji, tej radovednosti, tej bitni duhovni lakoti streže Capudrova hermenevtika. V njej se lahko prepozna tisti Odisej, ki je nenehno na poti: od Danteja in Tomaža Akvinskega preko Rabelaisa in Descartesa tja do Kierkegaarda, Bergsona, Teilharda in Prešerna. Od njih je naš avtor prejel »lekcijo« (gr. lekton) kakršno  sporoča dalje. Ta nauk te zlačni, ko te nasiti, podobno kot hrepeniš po novi modrosti ko se uresničuješ jo v dosedanji. Na ta način raste v vmesnem stanju (gr. metaxu) tudi doba, ki ni samo zanikanje poprejšnje, temveč vznik v »tretjo«, ki je hkrati nova in stara, navzoča v razodetju, dejavna kot simbol. 

Pozitiven odnos do iskana smisla najdemo predvsem v filozofiji življenja, ki pritrjuje življenju medtem ko nekateri zastopajo odkriti ali prikriti antihumanizem, ki štejejo človeka kot odvečnega, odpadek in motilca naravnih procesov. Badiou skuša z diagnozo antihumanizma  (kot provokacije?) priti do pravega humanizma. Nisem pa prepričan, da ima Althusser tudi ta namen.  

Možno je, da evolucija poteka od humanizma prek antihumanizma do transhumanizma. Humanistična paradigma temelji na humanizmu – na sistemu vrednot in prepričanj, ki daje velik pomen razvoju potencialov pri vsakem posamezniku. Humanistične terapije poudarjajo vzpodbujanje pacientovih sposobnosti za doživljanje občutkov ter razmišljanje in delovanje v skladju s kapacitetami vsakega posameznika, da se aktualizira kot individuum. Eksistencialni pristopi k psihoterapiji pa poudarjajo zmožnosti posameznikov, da izbirajo lastne življenjske izkušnje. Humanistično-eksistencialne šole so: humanistična paradigma temelji na humaniz mu – na sistemu vrednot in prepričanj, ki daje velik pomen razvoju potencialov pri vsakem posamezniku. 
Že jezikovno-etimološka analiza besede smisel pokaže, da se le-ta nahaja na več ravneh človekovega bivanja. Iskanje smisla je tedaj odvisno od razumevanja duševnosti oz. duše (akma po sanskrtsko, pneuma po grško, Seele v nemščini). Akma pomeni duh, dih, duša. Še danes ne razlikujemo dobro duše in duha – animus, anima. Smisel in izkustvo oz. občutek sta v nemščini in angleščini nerazlikovana (nem. Sinn, angl. sense). Ni le duh (gr. nus, lat. spiritus, nem. Geist)  conceptus analogus, ampak je že Aristotelova bit analogia entis, kar pomeni, da smemo in moremo smisel iskati analogno, kar je v svetem pismu »kakor zgoraj, tako spodaj«, kar je tudi hermetični zakon. Smisel je tudi razumski, saj je izvir logike dia-logos, ki pomeni hkrati misel in smisel. Ker je Venera hkrati Večernica in Danica, ima za Fregeja ta istopomenska beseda dva različna smisla.   

Smiselno je posnemati človeške in svetniške vzore, obujati žlahtne spomine, videti znamenja, simbole, podobe (Bild, image), slediti (preroškim) besedam. Smisla nimajo že sami dogodki. Imajo pa ga dejanja (lat. gesta) bogovi in heroji, ki nam kažejo pomen bivanja. Višina in globina bivanja nas spominjata na Ozvaldovo razlikovanje med zakoreninjenimi in izkoreninjenimi posamezniki. Treba se je ponovno zakoreniniti, ker nas dogodki raztresajo, ker smo le tako odprti. Drevo življenja raste z nebes. Tu najdemo živo vodo, dom, duhovne vrednote. Ni humanih dejanj brez žrtev za vrednote, ki jih zastopamo. 

Vsak dan se dogaja prehitevanje 'idealnih projekcij' (Vojan Rus, 2000) s  kvazirealno ponudbo enormnih količin pokvarljivega blaga z omejenimi roki uporabe. Realni šovi poskrbijo za redukcijo nevidnega sveta na vidnega. Mali princ je najbolj znano delo francoskega pisatelja in pilota Antoinea de Saint-Exupéryja. Napisal jo je med svojim bivanjem v newyorškem hotelu, prvič pa je izšla leta 1943. V Malem princu je des Exupéry zapisal, da je bistvo očem nevidno. To nevidno pa simulakri – posnetki in spektakli v smislu prikazovanja zabrisujejo.  

Vojan Rus (2000) se je trudil za združitev izvirnega marksizma z izvirnim krščanstvom. Piše o samozavedanju vprašljivosti in hkrati izjemnem položaju človeka v kozmosu in družbi, o njegovem nihanju med dobrim in zlim, med njegovimi dosežki in možnostmi, določili in odprtostjo v svet. Zavzema se za poenotenje ideje in materije v proizvodnem aktu. Rus se opredeljuje za realni humanizem kot filozofijo življenja. Pri tem seveda ne bi smeli pozabljati na resurse takšne avto- in hetero-reprodukcije človeka, ki vključujejo smisel vsega (ne)živega sveta. Fromm pri razlikovanju produktivne ljubezni od nekrofilne razlikuje manipulantsko nihilistično od po intenci humane proizvodnje. Zato je na vprašanje, kako človek z Bogom sodeluje v še nedovršenem aktu stvarjenja v hipostatični uniji in kako nekrofilno skuša uničevati sveto in svet z metodami destrukcije, treba odgovarjati vedno znova.   

Površinsko drugače, po intenci pa enako nekrofilno, naš čas znova grozi z barbarstvom, razčlovečenjem. Človek ni več človek (homo humanus), ampak je stroj za takšno ali drugačno izkoriščanje oz. ožemanje (squizzing) zaradi na(r)cizma navideznega ugodja nenehnega izpolnjevanja želja. Repar (20017) piše, da se razlika med androidnim strojem in človekom se vse bolj zabrisuje. Svet postaja velika korporacija sprenevedanja in primitivizma.  

Debord (1999) ugotavlja, da družbo spektakla pogosto označujejo tudi kot kapital nove generacije. Debordov namen je bil napisati vseobsegajočo kritiko socialnih in političnih manifestacij sodobnih oblik produkcije, s posebnim poudarkom na analizi medijske produk cije kulture in ideologije spektakla. Analizo 60ih letih 20. stoletja  je na koncu 90. let dopolnil s komentarji. V njih interpretira nove dogodke. Spektakel pomeni tisti vidik situacionistične teorije, ki opisuje, kako družbeni red, ki ga vsiljuje sodobna globalna ekonomija, vzdržuje, nadaljuje in razširja svoj vpliv z manipulacijo reprezentacij. Status quo družbenih razmerij se ne opira več na (pri)silo ali na znanstveno ekonomijo, marveč se posreduje s podobami. 
Svetlič (2016)  tematizira pravno filozofijo na ravni odnosa mišljenja in biti s pomočjo Marxa, Hegla in sodobnike zlasti avtorje kot so S. Žižek, A. Badiou, A. Negri, N. Klein. Ti so primo rani zavračati obstoječo družbo, če naj se v tem zavračanju odpre pora, ki človeka lahko posrka globlje in onkraj. Toda še prej se mora soočiti z lastno, zgodovinsko vodeno nesrečno zavestjo, ki je »obscena sinteza krščanske krivde in domišljavosti kartezijanskega kreacionističnega Subjekta«. Svetlič pokaže na izvore številnih defektov pri funkcioniranju prava. Analizira dela avtorjev, v katerih odklanjanje obstoječega sveta nastopa kot negativna gesta, ki omogoča ohranjanje ideje metafizičnega preseganja človekove biti v svetu. Referira 
Humanizem je (skoraj) postal osebnostna motnja. Dejstva so postala ideologija, znanje je postalo odvečna teža. Želja po pomoči je izdaja lastnega naroda. (Gržan, 2017, 261). To je odgovor na Baudrillardovo vprašanje, kam stvari preidejo.

V »enronski družbi« (Verhaegejev izraz) ni več v ospredju moč ideje in spoznanja, temveč tehnično merjenje točk za objave v anglosaških znanstvenih revijah. Žrtve so tudi zdravstveni sistemi z nepotrebnimi diagnostičnimi pregledi in posegi, ki so v funkciji pridobivanja zaslužka za posamezno kliniko. Živimo v zapuščenem svetu post-totalitarne dobe, ki je brez idejna, brezdušna, apatična, kalkulativna. Uresničuje se grožnja pošastnega samozasleplje vanja. Neoliberalni trg množične družbe tehničnega nadzora je človeka izravnal med drugimi (sobitji) – kar ni le demonično preigravanje moči, temveč tudi skrajni pojav hinavščine. 

Zaradi naglice hiperaktivizma človek izgublja stik s samim seboj. S tem se odpoveduje soočanju s svojimi eksistencialnimi problemi in temu, da bi postopno razreševal svoje travme. Pohablja lastno notranjost kot nedoumljivo razsežnost duše. Vsi pristajamo na diktaturo politične birokracije določenega aparata, ki kontrolira, nadzoruje ter tako upravlja družbo. Doba povnanjenja je doba začasnosti oz. minljivosti, praznine smisla. Če v naši notranjosti ni duha, tudi ni večnosti. Duh omogoča razrešitev paradoksov, tako da upamo kljub obupu.

Med glavnimi stebri vizije prihodnosti je na prvem mestu »učenje za in skozi vse življenje, ki nam bo omogočilo, da bomo tudi leta 2050 ustvarjali številne uspešne zgodbe, da se bo Slo venija lahko predstavljala kot inovativna ali celo država z edinstvenim razvojnim modelom v svetu'. Kako bo država podprla in spodbujala vseživljenjsko učenje? Značilno za majhne narode kot je slovenski, je nezaupanje vase. Morda zato ne dosegamo zastavljenih rezultatov in smo do njih preveč kritični.   
  
Znanost neposredno ne osmišlja življenja, ampak ga z izumi in ugotovitvami olajšuje. Stanje duha se kljub apelom k znanstveni prebujenosti (npr. demonstracije pred NG 19. 4. 2017) še nadalje obskurno. Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport bi 'po sili razmer' rado dokazalo, da razvoj znanosti ni premo sorazmeren z vloženimi finančnimi sredstvi, ampak da je možno s čim manjšimi sredstvi dosegati čim boljše rezultate. Slednje hipoteze pa primerjave z drugimi državami EU ne potrjujejo. Več kot Slovenija dajejo skandinavske države, Nemčija, Švica, Avstrija, Portugalska, pri čemer bi bilo dobro poznati statistično lestvico držav EU in njihove kriterije za investicije.  Pri nas vlada bolj verjame v prikazovanje in celo friziranje rezultatov v poročilih kot pa v samo raziskovanje kot proizvodnjo novega znanja. 

Ko se bodo 'zadeve' kam premaknile, bodo verjetno imele finančno prednost naravoslovne znanosti, ker so si prej izborile prostor pod soncem in ker več rabijpo zaradi laboratorijskih eksperimentov, pred družboslovnimi in humanističnimi. Smo dežela 'proizvajanja' novih zakonov in deklaracij. Kulturni manifest Sproščene Slovenije ni zaživel. Vem, da aktualna ministrica idejno podpira uveljavljanje Jelenčeve Strategije vseživljenjskega učenja (2007), prav bi pa bilo, če bi gmotno podprla raziskovanje, ki bi vodilo v učečo se družbo, sanj o uspehu in uresničevanje Vizije 2050. 

Lepota Slovenije je vir smisla, zadnja gospodarska rast je vir občudovanja. Naše udeleženke so poročajo o vtisih tretje konference Women Economic Forum v New Delhiju, ki je povezala preko 2000 udeležencev in preko 100 držav. Barvitost, dinamika, vibracije, velika raznolikost, močan energijski naboj, opisujejo njen prevladujoči duh. 

Na konferenci so slovenske ženske znale promovirati, sinhronizirati, sodelovati. Izkazale so preboj v medsebojni podpori, spodbujanju in sodelovanju. Slovenijo so predstavile na način svetlega zgleda drugim državam. Slovenija se po enakosti med spoloma uvršča med prvih 10 držav na svetu, kar so dokumentirale z 12-mesečnim  porodniškim dopustom, očetovskim dopustom, odličnimi javnimi in privatnimi vrtci, organizirano prehrano za šolarje, kar številni domovi za ostarele, mentorski mi programi, majhnimi razlikami med plačami žensk in moških. Njihove zgodbe so bile zanimale tako vzhodni kot zahodni svet, saj združujemo veliko elementov, ki jih drugje pogrešajo in se morajo zanje še boriti. Vendar se moramo soočati tudi s slabostmi razmer, o katerih govori med drugim zbornik  Inštituta Nove revije - IRI.   

Če raziskovalec naleti na neustrezne vire, mora potrpežljivo vztrajati, se prebijati skozi vrsto vsakdanjih opravil. Najbolj navdušeni odpovedo. Celo siti smo briljantnih in izjemnih ljudi.  Potrebujemo več navadnih ljudi v pozitivnem smislu. To, kar je mogoče predstaviti, je zasluga manj briljantnih  (Komar, 2017, str. 287). Tudi vojna ni le zbirka bleščečih dejanj, kakor to prikazujejo filmi.  

Kaj vse se je dogajalo na naših tleh, ne da bi  za to vedeli, ker nas v šoli niso učili, sami pa se nismo poučili in kaj vse bi se še lahko glede na druga naseljena geografska področja? EU se za to zanima, ker najdbe uvršča med kulturno dediščino. V čem smo bili prvi ali drugim enaki? 
 
Tako je paleolitska piščal že ob najdbi vzbudila svetovno pozornost. Spomnimo, da so o njej pisali največji časopisi na svetu, tako v Evropi kot Ameriki. Narodni  muzej skuša paleolitsko piščal uvrstiti na seznam svetovne naravne in kulturne dediščine Unesca kot najstarejše glasbi lo na svetu. Afirmacije slovenske dediščine je skrbno popisal Amalietti v delu 'Kar je res, je res' (1. in 2. del). Po dosedanjih ugotovitvah glasbenih strokovnjakov je najstarejše najdeno namensko glasbilo na svetu paleolitska piščal iz Divjih bab. Stara je približno 55.000 let (je delo neandertalcev). Izdelana je iz kosti mladega jamskega medveda. 

Simulakrična uprizarjanja v shakespearovskem smislu pomenijo mnogo hrupa za skoraj nič. ARRS je z razpisi pogosto sprožilo veliko mašinerijo prijavljanja raziskovalnih projektov (RP) s skoraj ničelnim učinkom. Npr. 3 sprejeti RP-ji od preko 100 prijavljenih. Sprejeti RP-ji so bili financirani polovično ali celo četrtinsko. Doslej te strogo selektivne procedure nismo definirali kot jezikovne igre lakote. Prav tako nam ni jasno, da gre pri raziskovanju za več oblik (inter)aktivnega in odkrivajočega učenja (discovery learning). 

Mentaliteta zmagovalcev v športu, znanosti in umetnosti ima lahko kot idealizacija zgolj najboljšega škodljive učinke na 'psihologijo ustvarjalnih sil'. Namesto reprezentativnosti raziskovalne baze se širi togo birokratska reprezentančnost. Etablirane strukture (sive eminence) ne odpirajo vrat prihajajočim obetavnim kadrom, ki ostajajo zunaj. Pomembne so odličnosti, izjemnosti, mednarodna uglednost, nagrade, ne pa skupni napori, ki so omenjeni ob jubilejih, sicer pa tonejo v pozabo zaradi neoliberalnih tendenc privatizacije. Pomembno je športno narodno telo (npr. maratonske kolesarske dirke) ne pa klima kakovostnega nacionalnega znanja. 

Velika količina raziskovalnih elaboratov ostaja domala sama sebi namen. Tako ne vemo, katere so še veljavne in katere je treba ponoviti ali na novo začeti. Prav bi bilo, če bi začeli začasni ministri in ministrice  uveljavljati soliden koncept upravljanja raziskovalne sfere od spodaj navzgor in od zgoraj navzdol (up and down), ki nam vseskozi kronično primanjkuje zaradi nenehnih bojev konfliktnih interesov. Kako sicer zmanjšati manipulacije in improvizacije? Ta razmislek nam pokaže, da je življenje znanosti z več strani premalo podprto in je slabo financiranje samo vrh ledene gore. V juliju 2017 je vlada obljubila, da bo več dajala za znanost, vojsko in zmanjšanje čakalnih vrst v zdravstvu.              

Zaradi robotizacije bo moral človek najti drugačen, human smisel dela. Za doktorat sem analiziral temo Spremembe v strukturi dela in pojmovanje vzgoje.  Tedaj je šlo za nekatere levičarske teorije dela vključno z Marxovo teorijo nujne odtujitve in možne osvoboditve dela.
Človek po eni strani ne more obstajati zaradi svoje večplastne organiziranosti in razvojne orientiranosti, po drugi strani ga pa delo bremeni in celo preobremenjuje. Pogoji dela pri nas pogosto še ne odgovarjajo ergonomskim in ekološkim standardom. Novi prekariat, ki ni edini indikator podnormalnosti, se številčno povečuje.    

Sartre je nasproti katoliškim kritikam trdil, da je eksistencializem humanizem, ker je človek sam nosilec odgovorne svobode, odločitve za dejanja in nosilec svoje usode. Je lastni projekt z zastavitvijo dobrega. Kierkegaard šele v teološki fazi najde upanje za postajanje sebe, čigar odrešitev je v božjih rokah. Za Jaspersa je human miroljuben svet brez vojne, za Gržana preseganje bipolarnosti v enotnosti, za Blocha je human utopični svet upanja v vrnitev domov. Šele pri današnjih beguncih to razumemo. Integracija beguncev je humana. Misliti je treba na to, da se bodo vsaj nekateri po koncu vojne v Siriji vrnili domov. Težnja k humane mu se izpostavi ob grožnji nehumanosti, odtuje nosti, izkoriščenosti. Vemo, da je marksizem razvijal specifično antropologijo, ki presega izključno dane družbene razmere.  

Rek pravi: minljiv si - le tvoja dela so tvoj spomin. Izvor arhitekture je za Plečnika v presega nju smrti. Blagor tistim, ki z modrostjo in ljubeznijo ustvarjajo lepoto. Hrausky (2016) razlaga simbolni pomen posameznih Plečnikovih stvaritev v Ljubljani. Laiku je težko razlikovati Plečnikova in Fabijanijeva dela.     

Nezaupanje je huda ovira za razvijanje humanih medsebojnih odnosov. Od kod izhaja toliko medsebojnega nezaupanja v Sloveniji? Žalec (2011) je ugotovil naslednje dejavnike 1. Korup cija v vrhovih, 2. komunistična totalitarna preteklost, 3. genocidna preteklost, 4. posnemanje politi kov. K temu dodajmo še dogme prave smeri in predsodke pred tujci - ksenofobija. 

Paul Sheehan (1992) raziskuje modernizem v okviru širšega filozofskega in kulturnega obrata od humanizma oz. humanizmov (razsvetljenskega, liberalnega, eksistencialnega, …), ki so imeli od renesanse naprej monopol nad predstavami o tem, kaj pomeni biti človek. Moder nizem je s tem del kritičnega angažmaja, ki ga avtor poimenuje »antropometrični«, kar pome ni »meritev dimenzij in proporcev človeškega telesa«, v tem primeru pa »jemati mero člove ka: kot transcendenčni kategoriji, empirični realnosti ali kot prilagodljivemu, nedoločenemu [»malleable, indeterminate«] postajanju« (Sheehan 2004: ix–x). V nadaljevanju ta obrat od humanizma večinoma povezuje s filozofskim pojmom antihumani zem, pri čemer se sklicuje predvsem na filozofije Nietzscheja, Schopenhauerja in Heideggerja, pa tudi pojmovanje darvinistične evolucije kot čistega naključja in Marxova razmišljanja o denarju.

Na motivno-tematski ravni se modernistična pripoved odpira Drugemu. Pojem nečloveškega Sheehan trihotomizira na subčloveško (»the subhuman«) ali živalsko, paračloveško (»the parahuman«) ali mehansko in preterčloveško (»preterhuman«) ali transcendenčno (Sheehan 2004: 8), ki jih raziskuje skozi romane Jamesa Conrada, D. H. Lawrencea, Virginie Woolf in Samuela Becketta. Bralec opazi, da so kategorije nečloveškega zaradi kompleksnosti med sabo včasih do neprepoznavnosti povezane, saj pojem nezavednega Sheehan enkrat orisuje kot skoraj mehanski impulz (paračloveško), drugič kot nekaj, kar človeka znova približuje živali (subčloveško).
  
Skrite strani kapitalizma odkrivajo tudi nekateri filmi. Filmu Terminator uspe prodreti globlje do resnice kapitalizma oz. zajeti to, kar je “popolnoma nečloveško” (Adorno). Nelagodje terminatorja, stroja, ki hodi, govori, deluje kot človek, pa je vendar bolj kot katerikoli negiben predmet izpraznjen človeškosti, je nelagodje kapitalizma samega. Je nelagodje sistema, v katerem so mrtvi predmeti navdani z zmožnostjo, da hodijo, govorijo in delujejo, medtem ko je človek oropan zmožnosti delovanja. O tej dialektični obrnjenosti na glavo je pisal že Marx. Poznamo naslednje terminatorje The Terminator (1984), Terminator 2: Judgment Day (1991), Terminator 3: Rise of the Machines (2003), Terminator Salvation (2009), Terminator Genisys (2015).

Samega antihumanizma Sheehan ne definira kot ga Althusser, zato ga bralec uzre zgolj kot negativ humanizma: V filozofiji je humanizem diskurz modernega subjekta, ki izhaja iz kartezijanske tradicije razuma, logike, kognicije, refleksije, ki jim je Kant priredil moralne pojme  odgovor nosti, dolžnosti, spoštovanja, samoobvladovanja in delovanja. V samem temelju humanizma pa sta ideji avtonomnosti (človek je merilo vsega, proizvajalec vseh možnih pomenov) in gospostva (človek je gospodar nad samim sabo in svetom) (Sheehan 2004: 6). Kar je za moja razmišljanja o modernizmu izrednega pomena je, da Sheehan humanizem oz. humanistični filozofski diskurz, ki zastopa pojem človeškega, tesno povezuje s pripovedovanjem. S tem se navezuje na Ricoeurja.

Frank Kermode definira zgodbo kot ureditev, ki počloveči čas, tako da mu daje obliko.‛ To pomeni, da je pripoved oblikovana po človeku [»human-shaped«]. Je edinstveno človeški način urejanja in osmišljanja surove snovi eksistence. Je način, kako negotovost in potencialni kaos osebne izkušnje dojemati kot nujnost. Zgodbe o samih sebi pripovedujemo zato, da dajemo našim življenjem smisel in namen, zgodbe o človeški vrsti pa zato, da obvarujemo pomembno razliko med človeškim in nečloveškim. To je povraten proces: že sam obstoj pripovedi predvideva razliko, ločitev od narave in oblike pripovedi, ki obstajajo, podpirajo to ločitev. (Kermode v Sheehan 2004: 9–10)

Iz zgodovine glasbe poznamo mehanične klavirje, lajne, glasbene skrinjice, parne orgle itd. Danes vse to dopolnjuje in zamenjuje tudi vsa digitalna tehnologija. Reichenberg razlaga mehanicizem glasbo, ki nastaja v tem slogu, značilno skoraj vedno enako, natančno, strojno popolno izvaja nje, ki ima vsekakor svoje prednosti, a tudi slabosti. Popolnost izvedbe namreč ni vedno tisto, kar od glasbene umetnosti pričakujemo, saj poslušalec ni stroj. Zvok se sicer da reducirati na posnemanje in ponavljanje, včasih pa je to smiselno, če le ni nenehna monoto nija. Hegel je označil formalno logiko za enotonsko piščal. 

Ne da bi se zavedali poteka svetovna zgodovina med težnjama po humanosti in antihumanos ti. To so štirje izmed sedmih socialnih grehov, ki jih v svojem članku analizira Anton Jamnik. Drugi grehi, ki jih navaja, so še izobraževanje brez vrednot, brezvestno uživaštvo, želje po uspehu brez truda in odpovedi. Že ti štirje grehi kažejo, da je človek po Sloterdijku drseči plaz. Kam drsi homo sapiens? Drsi iz demokracije v mehko tiranijo. Upal bi si trditi, da so ti (a)socialni grehi povezani s sedmimi smrtnimi oz. glavnimi grehi, ki jih neoliberalizem sistemsko pogojuje. In prav zato, ker so takšni ali drugačni grehi s ptičje perspektive očitni, jih zaradi samozaslepljenosti z žabje perspektive pogosto spregledamo.  

Bernetov film (2015) Demokracija dobro opisuje današnje legalistično proceduralno mišljenje v formalnem parlamentarnem delovanju Evropske unije. Leto in pol so poslanci sprejemali zakon o varstvu podatkov državljanov EU v smislu 'tresla se je gora, rodila se je miš'. Film skuša ohranjati  realistično pozicijo med utopijo konsociativne demokracije in distopijo orwellovskega prirejanja resnice po vsakokratnih potrebah in zunanje kontrole podanikov. Umetnost parla mentarne demokracije je umetnost sklepanja kompromisov med nasprotujo čimi partiku larnimi interesi. Ni dovolj sam zakon, potrebna je še obsežna komisija EU za preverja nje lažnosti podatkov, ki pa,  žal, ne more zagotoviti, da bodo podatki res varni pred zlorabo korporacij, ki jih zbirajo. Verovanje v vladavino prava pozablja, da sta pravo in politika brez morale kakor kolo brez osi oz. prave orientacije. Na tem izpitu padejo mnogi odločujoči arbitri. Ne čudim se, da je današnji homo moralis še vedno podoben Pascalovemu slabotnemu trsu.  Funkcionarji običajno niso izvor morale. Če se za to posebej potrudijo pa izjemoma lahko postanejo njeni nosilci. 

Simoniti (2018): ker je premalo stvari prav, ne delujeta (dobro op. NB) niti demokracija niti pravna država, zato je sprava le mogoča. Pokaže se vez med prav, pravom in spravo – in to je vsebina ustave; vez ius in lex, dike in nomos. Z vidika ustavne svobode pojmi prav, pravo, sprava delujejo sočasno kot vzrok in posledica stanja. 

Vrednote nimajo enake moči kot antične in srednjeveške vrline, ker niso utemeljene v osebnem značaju. Znanost ne služi več nujno resnici, umetnost pa ne lepemu. Transcedenta lije kot lastnosti najvišjega bivajočega so bile v srednjem veku lepo, resnično in dobro (lat. pulchrum, verum, bonum). Te  so bile simbolni steber stabilne, urejene družbe, metafizike in teologije. Ustrezale so jim tri discipline estetika, znanost in etika. Novoveški mehanicistični razkroj uma s fragmentacijo individualnih interesov spreminja le te v krparijo (ang. patch work). Te krparije potem razlagamo z multiplimi inteligencami, osebnostmi, kulturami, ki jih upravlja podivjan privatni kapital na ravni informacijskih oligopolov Google, Microsoft, …. Našteti (a)socialni grehi so značilnosti razdvojenega, enodimenzionalnega človeka. 

Jamnikovo ugotovitev, da ni sodobnih utemeljevanj etično dobrega, podpirajo konec metafi zike z zamujenimi priložnostmi za uresničitev filozofije, resničnostne predstave, simulakri, postmoderne postfaktičnosti. Izobraževanje ni izgubilo vrednot, ki so vsebovane v njenih ciljih (pri nas opredeljenih v obeh slovenskih Belih knjigah o šolstvu, 1996, 2011) in neka terih predmetih (npr. etika in religije). Tudi številni poskusi uvajanja novitet v britanske in druge šole ne morejo nadomestiti celovitosti oblikovanja (Bildung), kar podrobno opisuje Furedi.   Bogastvo brez dela velja najbolj za finančno elito z maniro financializacije. Znanost brez ali minimumom humanosti je tista, ki se udinja spletkarski proizvodnji (Urbančičev izraz), boju za količino tekstov in točk in lovi  simbolni prestiž s prednostjo v socialnem in materialnem položaju. 

Na srečo obstajajo kar številne alternative za samozadostne učinke skrajnega neoliberalizma. Koncepte alternativnih pedagogik uresničujejo privatne šole in nekatere javne. Etiko solidarnostnega personalizma najbolj uresničujejo sonaravne sodelovalne in občestvene skupnosti. Papež Frančišek se zavzema za okoljsko etiko, medgeneracijski dialog, svetovni mir,… Civilno-družbena gibanja (Svetovni etos, Karitas, Sloga, Humanitas) so kvas prihod nosti.  Udeležil sem se  Humanitasove interaktivne predstave Skozi oči begunca za šole, dne 12. 6. 2018. Bila je pretresljiva, a še kar prizanesljiva, ker nam je bilo najhujše prizanešeno. Prav zato se tisti, ki živimo v miru in tisti, ki še bodo, zavedamo, kakšno zgodovinsko srečo imamo, da lahko po meri Boga in po lastni meri skupnosti.  

6.1 Komel o smislu humanosti in humanizma 

V nekem smislu povezujemo smisel s smislom za življenja in tega smislom humanizma in humanistike. O slednjih dveh piše Komel (2017). Človek v težnji po eu-topiji, srečnem kraju izumlja razne oblike religije.  Utopija - kraj, ki ga ni, ni nujno srečen, saj nastajanje tega, kar še ni, ni predvidljivo.  Odprte schengenske meje se ob begunski krizi delno zapirajo. Hegel pozna oba procesa pono tranjenja (nem. Er-innerung) in povnanjenja. Nekatere etimologije pri Komelu kažejo na primat povnanjenja od znotraj. Komar (2017) pa obratno trdi, da posta nemo realni šele, če  gremo v globino in se učimo globinsko (deep learning) s plavanjem proti toku plitvin časa. Komar piše o 'sladki tlaki smisla'.  

Že jezikovno-etimološka analiza pokaže, da se smisel nahaja na vseh ravneh človekovega bivanja. Iskanje smisla je tedaj odvisno od razumevanja duševnosti oz. duše (akma po sanskrt sko, pneuma po grško, Seele v nemščini). Akma pomeni duh, dih, duša. Ponekod se še danes zasledi nerazliko vanje duše in duha – animus, anima. Smisel in izkustvo oz. občutek sta v nemščini in angleščini isto (Sinn, sense). Sanskrtsko sent, ki ga prevajamo s smislom pomeni nekam priti. Danski izraz za lagodje, dobro počutje, lahkotnost, udobje, stanje miru in sreče je hygge. 

Smisel je v duhu (gr. nus, lat. spiritus, nem. Geist), duši (gr. pneuma, lat. anima, nem. Seele). Smisel iščemo po analogijah - conceptus analogus glede na Aristotelovo analogia entis - kakor spodaj, tako spodaj. To je tudi hermetični zakon. Smisel je tudi razumski, saj je izvir logike logos, ki pomeni hkrati misel in smisel. Ker je Venera hkrati Večernica in Danica, ima za Fregeja ta istopomenska beseda dva različna smisla.   

Smiselno je posnemati vzore, obujanje spominov, znamenj, simbolov, podob (Bild, image), (preroških) besed. Nimajo pa ga že sami dogodki. Imajo pa ga dejanja (lat. gesta) bogov in herojev, ki nam kažejo višino bivanja. Višina in globina bivanja nas spominjata na Ozvaldovo razlikovanje med zakoreninjenimi in izkoreninjenimi posamezniki. Kot je dokazovala Leejeva laže najdejo smisel zakoreninjeni, ki izhajajo iz toplega doma, vendar po Lukasovi tudi tisti (izkoreninjeni) odrasli, ki niso imeli srečnega otroštva niso odvezani naloge samovzgoje, da nekaj napravijo zase. Tisti odrasli, ki so narcisoidno prepričani, da so izgubili kompetenco iskanja smisla, so na begu pred samim seboj. Postajajo mrtvi duhovi po Rainerju,  mrtve duše po Gogolju, nepokopani mrtveci po Sartru, nekrofili po Frommu, nevrotiki brez fleksibilnega prilagajanja, ljudje brez prsi po Lewisu.         

Vprašanje je, kakšna epimetejska humanistika brani človeškost pred neupravičeno prometej sko tehnizacijo. Najprej moramo vedeti, da je humanost kot večpomenski pojem, ki vključuje: 1. samorefleksijo posameznika, 2. moralno držo, 3. umetniško izraznost, 4. humanitarno dejav nosti pomoči revnim, 5. razvojno-gospodarski model npr. v ekoloških ukrepih. 6. etični izziv tehnoznanosti, 7. humanistiko in družboslovje z vedenjem o položaju in vlogi človeka v družbi (Komel, 2017, str. 14-16). 
Ad 1. Šele kritična poglobitev vase omogoča odgovor na vprašanje, kaj je danes dostojanstvo človeka (človek kot cilj in ne sredstvo). Po svetu se soočamo s številnimi primeri kratenja že osnovnega dostojanstva ljudi, tj. dostojnosti življenja. Večina revnih sploh ne more izraziti sebe (ad 3). Ideja osebnostne, verske, politične, umetniške, raziskovalne svobode je danes v konfliktih z blokadami, zidovi, zapiranji odločilnih struktur vase. Namesto z globalnimi povezovanji smo soočeni z raznimi nacionalizmi, populizmi, finančnimi restrikcijami.  
Ad 1. Šele kritična poglobitev vase omogoča odgovor na vprašanje, kako je danes človek cilj in ne sredstvo. Po svetu se soočamo s številnimi primeri kratenja že osnovnega dostojanstva ljudi, tj. dostojnosti življenja. Večina revnih sploh ne more izraziti sebe (ad 3). Ideja osebnostne, verske, politične, umetniške, raziskovalne svobode je danes v konfliktih z blokadami, zidovi, zapiranji odločilnih struktur vase. Namesto z globalnimi povezovanji smo soočeni z raznimi nacionalizmi, populizmi, finančnimi restrikcijami.  
Nezmožnost, sprejeti sebe v svoji lastni tujosti, je Heidegger opisal v Uvodu v fenomenološko raziskovanje (1923/1924), v katerem pravi, da je »branjenje pred samo seboj« »bistvo biti tubiti«. Heideggerjeva tu-bit se prav tako lahko spoznava kot se je starogrški človek in prav tako beži pred spoznanjem same sebe. Ta beg je način njene ne-avtentične biti. Beg pred spoznanjem samega sebe, pomeni beg pred lastno vestjo in pred samozaščito pred zlemi dejanji. Zato piše Waldenfels o želu tujega. Humanistični marksizem je že sam teorija odtujit ve in osvoboditve človeka. Sartrov humanistični eksistencializem je želel postati enklave. 

Odprtost duha je  pogoj človeškosti, razumevanja sebe in drugega. Vsaka praksa rabi podlago v teoriji. Tradicionalizem je konservativen, detradicionalizacija (Giddens) z aktualizmom pa vodi v izkoreninjenost oz.  iztrganost. Adrenalin in kortizol sprožata še druge destrukcije v telesu. Inovativnost, ki jo v zadnjem času hvalimo,  sama po sebi ni zdrava. Je več vrst inova cij. Nekatere so vpete v kontekst, druge pa so samo tekmovalne v smislu uničiti konkurenco. Adrenalinski ljudje so ljubitelji nevarnih adrenalinskih športov. V Rimu so bile takšne gladiatorske igre. 

Komel (2017) piše o zidu časa, ki ga simbolizirajo mnogi topični zidovi: berlinski, ki je padel, schengenski, ki se je vzpostavil, mehiški, kitajski. Diktatura parcialnega bivajočega se pojav lja v raznih blokadah. Živi Grki so dajali mrtvecem kovanec pod jezik, da jih bo prepeljal Haron prek reke Stiks na drugi breg. Ta kovanec so za Jezusa lastna dobra dela. 

Interpretacija pokaže, da je statična bitna identiteta kot obstoj (bivanje) zmeraj nekaj predpos tavljenega kot nekaj postavljenega. Po Nietzscheju bi zaman iskali hermenevtično metodo, kot jo poznajo znanosti. Sicer pa znanstvena metoda ne more biti v protislovju z logičnimi načeli, saj bi sicer iz nje ne sledilo nič. Konstitutivna interpretacija  po svojem bistvu odpira zgodovinski smisel, tako da po eni strani izhaja iz naravne naravnanosti do sveta, po drugi strani pa prevaja izkustvo v konstitutivno dogajanje sveta (vzgojna misel o večnem vračanju enakega tisti rob, kjer se logika prevzgoji v interpretacijo (Komel prav tam, str. 36).  Interpreta cija lahko zaukaže samo tisto, kar jo je pozvalo. Poziv ni v moči interpretacije, zato interpre tacija predstavlja izziv.

V  primerjavi s smislom vprašanja, kdo sem, skušamo na vse gledati v veljavnosti funkcije. To, kar nima funkcije, sploh ni zato je v funkcionalističnem smislu funkcija danes vse, kar je. Tudi umetnost in religija danes ne obstajata, marveč zgolj uveljavljata svojo funkcijo. Skrb za obstoj je postala skrb za funkcioniranje telesa in duše, kot ga pojmuje potrošnja. Znanost vidi svojo funkcijo v tehniki obvladovanja sveta. Tudi antiglobalizacijski protestniki so funkcio narji globalizacije, ki po svojem bistvu ni nič drugega kot funkcionalna cirkulacija funkcije (Komel prav tam, 67). 

V funkcioniranju moči se vprašanje resnice sploh ne postavlja, ker so vnaprej omogočene drugačne možnosti resnice.  Resnica se ne razkriva, marveč razkrinkava (redukcija smisla namesto redukcije na smisel). Hkrati se tudi briše vprašanje možnosti bivanja, kdo sem v odnosu do tega, kar je. Smo samo še sprejemljivi za izročanje funkciji, ki jo kot pogoj obstoja funkcionalno posredujejo mediji. Medialnost je danes nadomestila zaznavnost (Komel, prav tam, 67).

Interpretacija pokaže, da je statična bitna identiteta kot obstoj (bivanje) zmeraj nekaj predpos tavljenega kot nekaj postavljenega. Po Nietzscheju bi zaman iskali hermenevtično metodo, kot jo poznajo znanosti. Sicer pa znanstvena metoda ne more biti v protislovju z logičnimi načeli, saj bi sicer iz nje ne sledilo nič. Konstitutivna interpretacija  po svojem bistvu odpira zgodovinski smisel, tako da po eni strani izhaja iz naravne naravnanosti do sveta, po drugi strani pa prevaja izkustvo v konstitutivno dogajanje sveta (Komel, prav tam, 36).

Resničnost je povezana z načelom identitete. Hermenevtično vzeto je resnica odprto vprašanje sveta in naše eksistence v njem. Z vidika kritike uma bi lahko rekli, da načelo identitete  služi logiki ob vprašanju po lastnem kriteriju resnice. Nietzsche ob kritiki logičnega uma reducira unmost na načelo identitete, po katerem umnost ne sme prihajati v protislovje s samo seboj, s čimer ji odvzema  možnost sovpadanja različnosti v dinamiki sveta. S tem pridemo do zgreše nega logičnega načela identitete, ki izključuje protislovje. Istost mišljenja namreč ravno potrjuje sovpadanje različnosti  v enotnosti. (Komel 2002, 36) 

Zevs je delil živalim razne spretnosti, človek pa je ostal gol in bos. Prometej mu je dal ogenj, a so se samo prepirali, zato jim je Hermes dal še sram (gr. aidos), da bi bili še skromni. Morda prav to začetno pomanjkanje (golih in bosih) ljudi žene človeka v ekspanzivno kulturo sub jektne nadnaravnosti, ki se povzdiguje nad vsa živa bitja. Komel (2017) išče vzgib za iskanje smisla v strasteh povezovanja. Meni, da strast privede do  razumevanja, ker so strujanja, ki nas silijo, da gradimo mostove. V družbi strahu je ta strast šibka prav tako kot solidarnostna etika.   

Človek stremi po  polnosti življenja z vrednostno izpolnitvijo. Prehod od antične vrline (gr. arete, lat. virtue) k novoveški, nihilistični vrednoti je pokazal Pavletič (2012). Človek  najprej dozori za erotično, potem za socialno ljubezen in nazadnje za agape. Komel piše o zidu časa, ki ga simbolizirajo mnogi topični zidovi: berlinski, ki je padel, schengenski, ki se je vzposta vil, mehiški, kitajski, diktatura bivajočega se pojavlja v raznih blokadah. Idiosinkrazija identifikacije znanja in vrline. Grki so dajali mrtvecem kovanec pod jezik, da jih bo prepeljal Haron prek reke Stiks na drugi breg. Ta kovanec so za Jezusa dobra dela. Zevs je delil živalim razne spretnosti, človek pa je ostal gol in bos. Prometej mu je dal ogenj, a so se samo prepirali, zato jim je zid je izraz premoči nasilja. Strast privede do  razumevanja, ker so strujanja, ki nas silijo, da gradimo mostove (Komel, 2017).  

Institut Nove revije je priredil Konferenco z naslovom Uporabnost znanstvenih dosežkov, 12. oktobra 2017 v Central Hotel, Miklošičeva 9, v Ljubljani. Skušali smo odgovoriti na vprašanja, 1. kakšen je pomen inovativnosti in mednarodne konkurenčnosti rezultatov, kateri dejavniki jo o(ne)mogočajo, 2. kako spodbujati k večji interdisciplinarni povezovalnosti med gospodarstvom in akademsko sfero, 3. kako sta družboslovje in humanistika umeščeni v družbene tokove itd. Na tem simpoziju sem izpostavil naslednjih 5 vprašanj: 1. Kakšna je dialektika uporabnosti in neuporabnosti.? Znano je, da so sčasoma neuporabni izumi postali uporabni. 2. Zakaj idealiziramo in trivializiramo hipertrofijo pravnih zakonov? Tako so po osamosvojitvi šole in inštituti najemali pravnike namesto prevajalcev. 3. Kakšen je odnos med ekonomijo neznanja in možno ekonomijo znanja? 4. Koliko stane politika možnega (npr. življenje Lutra Kinga) ali 'zoonpolitikonstvo (Pedičkova fraza)? 5. Zakaj mišljenje ni opravilo svoje naloge razumeti svet in preprečiti vojne. Vse to terjalo novo razpravo, ki je pa ni bilo. Pri H. Arendt najdemo namig, da smo še vedno v senci totalitarnega ne-mišljenja. 

Komel je ugotovil, da je uporabnost, ki je danes stekališče vseh znanj, še vedno slabo definan pojem. Gre za gospodarstvo, prakso oz. najbolj praktično teorijo, komunikativno razumevanje sporočil... Komel (2017) piše o zidu časa, ki ga simbolizirajo mnogi topični zidovi: berlinski, ki je padel, schengenski, ki se je vzpostavil, mehiški, kitajski, diktatura bivajočega se pojavlja v raznih blokadah. Idiosinkrazija identifikacije znanja in vrline. Grki so dajali mrtvecem kovanec pod jezik, da jih bo prepeljal Haron prek reke Stiks na drugi breg. Ta kovanec so za Jezusa dobra dela. Zevs je delil živalim razne spretnosti, človek pa je ostal gol in bos. Prometej mu je dal ogenj, a so se samo prepirali, zato jim je zid je izraz premoči nasilja. Strast privede do  razumevanja, ker so strujanja, ki nas silijo, da gradimo mostove (Komel, 2017).  
Zastavljena tematika je seveda procesno nedorečena, danes pa se na poseben način izostruje. Komelova hipoteza je, da ob neznanski produkciji znanja postaja vse bolj neznan smisel človeškosti same. Smisel je tako kot humanost večplastno pluralen pojem.   
Komel (2017) išče izvor besede smisel v etimologiji besed: smisel je sanskrtsko sent, ki pome ni iti nekam. To inaugurira vprašanje, od kod prihajamo in kam gremo. Nekateri glagoli kaže jo na to, da v sebi že nekaj imamo, kar je treba privleči ven. Latinski glagol eximere pomeni privleči ven. Nemška samostalnika Beispiel – primer in Gleichnis – prispodoba predpostav ljata način, kako si kdo prizadeva pokazati svoj obraz. Navsezadnje ima tudi izobrazba obraz, ki je vidno v slovenskem jeziku, v drugih pa ne. Obraz slikarji portretirajo. Latinski glagol protrahere ima tri pomene kot so: 1. prinesti na svetlo, proizvesti, podaljšati. Grško poiesys pomeni priti iz ne-bivanja v bivanje. Latinski glagol educare podobno kot nemški herausstellen pomeni izpostaviti, ven voditi. Kvaliteta življenja nastane v muki rojevanja novega.

Beseda »obeležje«, »Merkmal«, je tu izredno pomembna, ker kaže na sopripadnost fenome nov in govorice. Govorice so kot norice, slabosti, neslane šale, etikete in stigmatizacije. Za nas so čenče s predsodki, ki delujejo kot toplotna greda. Vendar ima govorica tudi pozitivno konotacijo. Jezik se pojavlja v govorici (nem. Sprache, fr. bavardage, ang. gossip). 

Govorice na vasi ali v mestu o določeni osebi, ki so polne stigmatizacij, delujejo zanj kot 'toplotna greda' brez možnosti rehabilitacije v istem (primitivnem) okolju. S psihiatričnega vidika so predsodki o ljudeh s hudimi in ponavljajočimi se duševnimi motnjami so glavna ovira za kakovostnejšo skrb (skrt. šoka, šanta) za duševno zdravje. Vzroki stigmatizacije so 1. neznanje, 2. zastarela znanja o vzrokih in napovedi duševnih bolezni, 3. strah in odpor pred drugačnostjo, 4. zavajajoče obveščanje medijev, 5. stranski učinki psihoaktivnih zdravil in  celo 6. način opredeljevanja hudih duševnih motenj. Posledice stigmatizacije so 1. slabša samopodoba in 2. Slabo sodelovanje ljudi s hudimi in ponavljajočimi se duševnimi motnjami, 3. slabša kakovost zdravljenja, 4. pomanjkljivo sodelovanje in slabo povezovanje med različnimi strokovnjaki, 5. Neprofesionalne alternativne oblike pomoči, 6. slabše možnosti zaposlovanja in šolanja ter 7. neurejena državna zakonodaja. Nastaja maligna spirala nesmisla odnosov, kar lahko vodi do nasilja, samomora.  Stigmatizacije so prikladen instru ment žensk in moških za zmanjševanje vrednosti drug drugega. Moški, ki izgubijo (dobro) osebno ime, so označeni le po priimkih in bivših zločestih znanstvih. Ženske, ki si poiščejo izhod v sili so cipe,… Prav tako je slabo etiketiranje po položajih in to, kar pozna NLP kot 1. posploševanje, 2. popačenje in 3. izbris iz spomina tega, česar ne maramo videti.  

Govorimo o smiselnosti avtonomije posameznika in ustanov in nesmiselnosti avtokracije, o smiselnosti udejanjanja umnega in nesmiselnosti neumnih predlogov. Intelektualci včasih tudi 'streljajo v prazno', ko ne zadenejo 'žebljice na glavico'.

Glagol »obeležiti«, »beliti« je isti kot grške besede phaino, phainomenon, phantasia. Fenome nom se slovensko pravi obelodanjenja. Na tej podlagi skuša Herder pokazati osrednost posluha med vsemi drugimi čuti. Prednost posluha je v tem, da je po naravi srednji čut. Vprašanja o srednjem čutu in sami sredini čutnosti se je sicer lotil že Aristotel v razpravi O duši, kjer problematika sredine tvori jedro nauka o čutnosti. Herder ob predpostavki, da je posluh sredina za čute, in to pomeni način, kako se čuti izbirajo v občutenju in kako jih mogoče razbirati na podlagi beležij, izpeljuje to, kar v kritični navezavi na Kanta obravnava kot zmožnost razbornosti (nem. Besonnenheit). Herderjev razmislek o izvoru jezika napotuje k Heideggerjevi razpravi Na poti govorice. Fenomenologija je razvijanje mišljenja s posluhom za tisto, kar kliče k premisleku. 

Polič (2009) raziskuje, kakšne so značilnosti, dejavniki širjenja in možnosti ter spoprijemanja z govoricami. So način sporazumevanja med ljudmi. V njih preverjajo, kakšna so dejstva v dvoumnih situacijah. Razlikujemo različne vrste govoric. Govorice nastajajo ob nesrečah in drugih krizah, ko ljudje želijo osmisliti nejasno dogajanje. 

Allport in Postman (po Zvonareviću, 1978; Šibru, 1992) sta na podlagi izsledkov raziskave 4000ih govoric med 2. svetovno vojno v ZDA le-te razvrstila v pet skupin: 1. govorice sovraštva so med vojno najpogostejše in spodbujajo sovraštvo med posameznimi deli prebi valstva, med zavezniki, do določene družbene skupine ipd. Pogosto je njihova žrtev manjšinska skupina; pogosto tudi vnaprej določijo »krivca« za neuspeh ali nesrečo; — 2. govorice bojazni in strahu precenjujejo vse pomanjkljivosti in neuspehe in so namenjene vnašanju bojazni in strahu; 3. govorice bežanja od resničnosti prinašajo razne nemogoče, vendar demoralizirajoče domneve. Vodijo do neustreznega odnosa posameznikov in skupin do resničnega problema. Podcenjujejo ali precenjujejo težo dogodka, nevarnost, sovražnika, ustvarjajo nestvarne upe, ki vodijo v velika razočaranja, itn.; 3. govorice o nadnaravnih čudežih, s katerimi skušajo dvigniti moralo. Nastajajo v trenutkih hude krize, ob izgubah in v neznosnih življenjskih razmerah; 4. govorice radovednosti spodbujajo radovednost in so podobne običajnemu opravljanju in klevetanju. Ljudje želijo vedeti, kaj se dogaja okoli njih, in razmere razložiti čim preprostejše. Na medijih je odgovornost, da ne širijo sovražnega govora.

Najbrž bi analiza govoric, ki nastajajo v drugačnih razmerah, k temu seznamu dodala še kakšno, kajti situacija vsekakor vpliva na vsebino govoric. Pri njihovem nastanku in razvoju so aktivni vsi, ni zgolj pasivnih poslušalcev, ker tudi ti vplivajo na to, kaj bodo slišali, vstopa v interakcijo s pripovedovalcem in pozneje kot pripovedovalec prikroji zgodbo. 

Po drugih dejavnikih Fearn-Banks (2002) razlikuje pet  vrst govoric: 1. namerne govorice se začnejo zaradi doseganja nekega namena (npr. v finančnem svetu zaradi dviga cene delnic); 2. prenagljene dejstvene govorice predstavljajo zgodnjo različico tistega, kar bo morda posta lo resnica (npr. zaposleni sliši govorico o odpuščanju); zanikanje tovrstnih govoric lahko naredi več škode kakor molk; 3. zlobne govorice se začnejo z namenom, da bi komu škodo vali (npr. da si je nekdo prisvojil pomoč). 

Poznejše raziskave so pokazale, da prenos ni enosmeren in linearen, kakor so menili prvi raziskovalci. 4. Pretirane govorice so tako neverjetne, da jim ljudje verjamejo, »češ, kdo bi si kaj takega izmislil«; skoraj resnične govorice so delno resnične. Ko jih slišijo, ljudje pripišejo verodostojnost delu zgodbe in sklepajo, da je resnična v celoti; 5. rojstnodnevne govorice so tiste, ki nastajajo znova in znova tako kakor rojstni dan. Očitno je seveda, da se posamezne vrste govoric prekrivajo. Govorica je lahko hkrati namerna in zlobna, skoraj resnična in ponavljajoča se itn. tako jo opredeljuje Kapferer (1990; po navedbi Kimmela, 2004). Ostanki antične govorice odmevajo v sodobnih jezikih še danes.  

Mehanicistična paradigma ne vključuje filozofije afirmativnega smisla življenja (reci da). Uporabna je le v enostavnih primerih, za kompleksne je boljša holistična.  

Rojevanje nove kakovosti življenja izvira za Komela iz truda. Nemško quellen izvirati je povezano z muko (nem. Qual). Komelova teza je, da je rešitev v tej muki in ne onkraj nje. Zato eksistenco prestajamo oz. prenašamo (Svetlič, 2016). Humano je rojevanje človeka v trpljenju.      

Komel (2017) piše o zidu časa, ki ga simbolizirajo mnogi topični, blokadni zidovi: berlinski, ki je padel, schengenski, ki se je vzpostavil, mehiški, kitajski, diktatura bivajočega se pojavlja v raznih blokadah. Idiosinkrazija identifikacije znanja in vrline. Grki so dajali mrtvecem kovanec pod jezik, da jih bo prepeljal Haron prek reke Stiks na drugi breg. Ta kovanec so za Jezusa dobra dela. Zevs je delil živalim razne spretnosti, človek pa je ostal gol in bos. Prome tej mu je dal ogenj, a so se samo prepirali, zato jim je zid je izraz premoči nasilja. Strast privede do  razumevanja, ker so strujanja, ki nas silijo, da gradimo mostove (Komel, 2017).  
Zastavljena tematika je seveda procesno nedorečena, danes pa se na poseben način izostruje. Komelova hipoteza je, da ob neznanski produkciji znanja postaja vse bolj neznan smisel človeškosti same. Smisel je tako kot humanost večplastno pluralen pojem.   
Vzgojna misel o večnem vračanju enakega tisti rob, kjer se logika prevzgoji v interpretacijo. Vzgojo moramo tu razumeti v strogem pomenu nem. Bildung, fr. formation. To, kar logika vseskozi formalizira, nam moč interpretacije vedno znova formira. »Oblika velja za nekaj trajnega in dragocenega; vendar smo si jo le sami iznašli; in naj še tolikokrat dosežena ista forma, ne pomeni, da gre za isto obliko, temveč se pokaže zmeraj kaj novega in le mi, ki primerjamo, seštevamo novo, kolikor je podobno staremu v enoti oblike, kakor da bi morali doseči neki tip in kakor da ta že plava pred upodobitvijo in biva v njej.« (Komel, 2002, 43, po Volji do moči).

Vrednost sveta je v naši interpretaciji. Vsaka razširitev moči odpre nove perspektive in verjame v nova obzorja. Svet ni dejansko stanje, temveč pesnjenje in zaokrožitev nad borno vsoto opazovanj; je v toku, kot nekaj, kar nastaja, kakor je ves čas prestavljajoča zlaganost, ki se nikoli ne približa resnici: 'resnice' - namreč ni (Komel, 2002, 43). To ne pomeni zanikanja resnice, marveč neko nasprotje v resnici sami, ki ga logika prepoveduje na podlagi načela neprotislovnosti. Interpretacija pa ga ponovno vnese vanjo in si jemlje pravico, da jih izreka protislovno. Ker se svet pojavlja skozi razlike kot stalno obračanje enega proti drugemu, to ne pomeni, da je svet brez vrednosti in zgolj videz. pomeni le, da je pojavna enotnost sveta ne more predstavljati vrednosti sveta, marveč zgolj našo predstavo njegove vrednosti. Kako  razumeti razlage sveta, ki je v stalnem snovanju, nastajanju. To omogoča odprtost resnice in drugačno kulturo, presega ločitev kulture in narave na osnovi vzajemnega prehajanja ene v drugo. Omogoča preseganje ločitve narave in kulture (Komel, 2002, str. 51). Interpretacija  predstavlja izziv.

V  primerjavi s smislom vprašanja, kdo sem, se vedno bolj uveljavlja, da na vse gledamo samo še v veljavnosti funkcije. Funkcija je danes vse, kar je. Tudi umetnost in religija danes ne obstajata, marveč zgolj uveljavljata svojo funkcijo. Skrb za obstoj je postala skrb za funk cioniranje telesa in duše, kot ga pojmuje potrošnja. Znanost vidi svojo funkcijo v tehniki obvladovanja sveta. Tudi antiglobalizacijski protestniki so funkcionarji globalizacije, ki so po svojem bistvu funkcionalna cirkulacija funkcije (Komel, 2002, prav tam, str. 67). 

Znotraj funkcioniranja moči se vprašanje resnice sploh ne postavlja, ker so vnaprej onemo gočene vse njene možnosti.  Resnica se ne razkriva, marveč razkrinkava. To je redukcija smisla, ne pa redukcija na smisel. V odnosu do stvari in simulakrov ni več pomembno, kdo sem. Kdo sem je identitetno vprašanje moje dediščine, spominov, aspiracij in delovanj. 

Precht (2010) ga tematiztira skozi filozofske in nevrolingvistične vsebine na poznana štiri Kantova vprašanja drugače kot Bourdieu. Smo samo še sprejemljivi za izročanje funkciji, ki jo kot pogoj obstoja funkcionalno posredujejo mediji. Posredovanost je danes nadomestila neposredno zaznavnost.

Precht (2010) se sprašuje, ali se da združiti psihoanalizo in nevroznanost pri proučevanju nezavednega. Ali vemo, kako vtisi vplivajo na nas in kako odločamo, kaj je za nas pomemb no. Sartre je ugotovil, da človek odkriva nič v sebi in na stvareh in da vse to tudi izničuje, tako da občuti tesnobo. Tudi danes se je mogoče sklicevati na slab vpliv civilizacije – neoli beralizma na človeka kot plemenitega divjaka. Od kod zlo, korupcija, pohlep, zvijače,…? Korupcija proizvede precej nesmisla. Nastane, ko nekdo krši predpisano dolžno in zaradi osebnih koristi stori nekaj, česar ne bi več smel. Koruptivnosti v Sloveniji nismo zmanjšali, čeprav je jasno da znižuje raven poštenosti. 

Si  lahko želim, kar hočem? Lahko. Dobro je, ker nam to koristi. Vedenje o drugem in altruizem pojasnjujemo z zrcalnimi nevroni. Smisel življenja razlaga zmerno epikurejsko skozi prizmo pozitivne psihologije. Starega človeka zanima, če je živel pravilno. Iskanje odgovora je pomembnejše od samega odgovora. Nekateri iščejo smisel v sreči, drugi v ljubezni, prijateljstvu.   

Vrtni filozof Epikur »Smrt ni za nas nič; zakaj ko se telo razdruži v svoje elemente, ne čuti več, in to, kar nima čutil, je za nas nič«. Iz atomistične fizike sledi tudi Epikurjeva etika, katere cilj je bil duševni mir in nevznemirjenost (ataraksija). Pot do tega pa je bila pri epikurejcih drugačna kot pri stoikih ali skeptikih. Epikur meni, da je ugodje začetek in konec blaženega življenja, je naša prva in najbližja dobrina. Epikurejce uvrščamo med hedoniste. Ker so krščanski filozofi menili, da gre zgolj za uživaštvo, so epikurejstvo stoletja preganjali. Šele renesansa je pokazala, da je imel Epikurjev hedonizem tudi intelektualni značaj, in to v skladu z antično mislijo o tesni vezi med vrlino in modrostjo:
Ne moremo živeti v ugodju, ne da bi živeli modro, dobro in pravično, in ne moremo živeti modro, dobro in pravično, ne da bi živeli v ugodju. (Epikur: Odlomki)
Bolj kot telesno je treba ceniti duhovno ugodje. Modrec je lahko srečen celo na natezalnici. Epikur je menil da ljudje živijo v družbi in v državi zato, da bi lažje živeli. V tej misli je Karl Marx videl zametek misli, da temelji država na družbeni pogodbi. Podobno kot stoicizem je tudi epikurejstvo svojevrsten odgovor (tudi v rimski dobi) na zahteve tiste dobe, na počasno, a zanesljivo razkrajanje sužnjeposestniške.
Za načelo identitete pogosto predpostavljamo enotnost različnosti. Načelo razumemo kot princip, osnovni pojem, kot lastnost (kakovost), osnovno vodilo pri razumevanju in oblikovan ju entitete. Resnična identiteta mora nujno dajati videz identitete, da je identifikacija sploh možna. Če iz logike napravimo kriterij resnične identitete, smo že na poti, da substanco, objekt, subjekt, akcijo in interpretacijo postavimo v neki resnični svet (Komel, prav tam, 39).

Interpretacija izhaja iz identitete, ki jo lahko reprezentira subjektiviteta ( Komel, 2002, 41) Pomeni prehajanje v svet postajanja identitete, ki je lahko premišljamo kot bivanje (realnost, stvarnost, obstoj) in s svoje strani že ločuje bit od videza. Samo na podlagi te ločitve je možno resnično spoznanje (Komel, prav tam, 41). Komel interpretira Nietzscheja, za katerega je »nauk o biti« načeloma nekaj, kar je možno interpretirati in ne zgolj s samo seboj identificirati.  V tem vidi avtor tudi novost  metafizičnega pojmovanja biti kot počela, ki se opira na načelo identitete. 

7. Ars vivendi in ars moriendi
Ali znamo prav živeti in prav umreti? Prav ni samo tisto, kar nam je najbližje, ampak tudi tisto, kar nam je najdlje. Pogosto so nam najbližje zveze najbolj tuje. 

Ali še razlikujemo med ars vivendi in ars moriendi? Lahko bi naštevali različne definicije umetnosti 1. posnemanje realnosti od Platona naprej, 2. proizvajanje čutnih objektov (od Kanta naprej); 3. po Heglu je to čutno svetlenje ideje… Ko zlasti likovna umetnost postane tržno blago, simulaker zbriše realnost. Bo kdaj življenje samo postalo dostojanstvena simbiot ska umetnost kot elan vital? Zna živeti, kdor goji vrlino, kdor ima zdrav duh v zdravem telesu. 
   
Samomor je zelo obsežna tema. Poznamo različne motive in razvrstitve. Durkheim (1992) je samomor razdelil v 4 vrste:
1. Egoistični samomor je najbolj razširjen. Zanj je značilno depresivno stanje, ki je posledica pretirane zaprtosti vase. Posameznik je ločen od družbene skupnosti, osamljen (ostareli, neza posleni, tisti, ki se počutijo potisnjeni ob rob družbe…).
2. Altruistični samomor se pojavlja v tradicionalnih družbah, pa tudi pri nekaterih primitivnih ljudstvih. Tu gre za popolno identifikacijo posameznika z družbeno skupino, njegovi osebni interesi ne štejejo (harakiri, kamikaze...).
3. Anomični samomor – anomija je stanje, ko norme izgubijo svoj pomen, ko nimajo moči nad posameznikom (npr. ko so v družbi postavljeni previsoki cilji). Takšne situacije so prehodne, nastanejo pa v času ekonomskih kriz, političnih prevratov.
4. Fatalistični samomor je nasprotje anomičnemu samomoru in predstavlja beg posameznika iz normativno urejene situacije. Družba se mu kaže kot prisila, ki zavira njegova pričakovanja (sužnji, zaporniki...). Sem bi sodili teroristi kot predstavniki ISS. 		
		
Tudi današnja ponekod uzakonjena evtanazija je lahko oblika (samo) umora. Je odgovor na neznosno trpljenje, na nevzdržne razmere, gre tudi za samokaznovanje za krivdo ali  obtožba drugih. V l. 2017 razglašeni hrvaški vojni zločinec Praljak, zločinec nad lastnimi zločini, je z njim zavrnil razsodbo haaš kega sodišča in s tem stigmatizacijo.  Zanimivo je, da je v revnih razmerah manj samomorov kot v bogatih.  Tudi ni nujno vezan na tragični občutek življenja, kaže pa na to, da se občutek popolnoma nesprejemljivega nesmisla pojavlja v raznih še ne dokončno raziskanih okoliščinah. Suicidologi menijo, da je tisto, kar navaja k pojavu samomo ra, v bistvu protislovna zmes težnje po smrti in nebogljenega klica na pomoč, t. im. apela, naslovljenega na okolje prizadetega. Ta zakonitost se najočitnejše pokaže pri samomorilskem poskusu (tentamen suicidii ali parasuicid), ko se samomorilno dejanje zaradi različnih okoliščin ali prevladovanja apela v motivaciji dejanja ne konča s smrtjo.

Po zborniku (Žalec Bojan, Strahovnik Vojko, ured. 2017) komentiramo prispevke 7 avtorjev. Klun razloži, kako je mogoče razumeti človekovo presežnost oz. transcendenco, ki je teološ ko-antropološka konstanta, v kontekstu novih družbenih razmer, osebne naravnanosti in postsekularnega oz. postmetafizičnega duha dobe. Pri tem se tako desni kot levi misleci strinjajo, da ne gre za mehansko vračanje na staro, kar bi pomenilo tradicionalizem, ampak za 'po-novitev' v smislu 'prenove v duhu'. 
Žalec je že v svojih dosedanjih delih je razvijal misel, da je solidarni personalizem edina alternativa dosedanjemu prevladujočemu nihilizmu, ki se izraža v instrumentalizaciji vseh ciljev v sredstva. Na dlani je, da to pomeni degradacijo človekovega dostojanstva in ne izražanja pozitivnega odnosa do življenja, ampak uničevalskega v nevarni družbi (Beck 2001). Beck (2009) pokaže na pet modelov konfliktov med religijami: 1. Model stranskega učinka, 2. Civiliziranje z individualizacijo religij, 3. Tržni model z blagovno obliko Boga, 4. Svetovni ethos, 5. Metodološka konverzija. Zavzema se hkrati za mir in resnico. Uveljavlja se koncept 'minimalne vere'. Srečevanja religij so izziv za osebno religijo (Ulrich Beck) ali nevidno religijo (Lukman).
Ključno vprašanje je, kako naj dosežemo globalno pravičnost. Sodeč po Durkheimovem razlikovanju tradicionalne organske in moderne mehanske solidarnosti je boljša   obnova organske solidarnosti, ki daje prednost povezav pred ločnice med ljudmi, ker krepi skupinski  občutek delovanja (gr. koinonia, lat. sensus communis). Na nek način gre za obnovo usmeri tev francoske revolucije svobode, bratstva in enakosti. Vsako izmed njih je neoliberalizem že precej okrnil. Človekove pravice, ki so pragmatično zlorabljene, bi bilo treba prestaviti v kontekst resnične demokracije za skupno dobro. V njej bo dovolj prostora za pristno vero in univerzalni dialog. 
  
Juhant se sprašuje, zakaj prihaja do zla nasilja. Izpostavlja problem t. im. drugega nasilno uničevalnega jaza, ki je oblasten in na odgovornih funkcijah na raznih področjih družbenega življenja naredi precej škode. Formira se že v zgodnjih letih zaradi neustrezne represivne zlasti materine vzgojne vloge. Po DeMausu drugotni jaz kot odtujeni, samozadostni, povampirjeni nastane že v otroštvu. Zanj je značilno absolutiziranje svojega položaja in zanikanje socialne realnosti. Te ni brez socialne soodovisnosti, ki se oblikuje tako, da drug drugega potrebujemo, ker le tako lahko zadovoljujemo svoje potrebe in potrebe drugega. Zato postane samozadostna totalitarna neodvisnost ravno največja zasvojenost. Ker ta ni naravna, se uveljavlja z nasilnimi sredstvi.  

V različnih inačicah najdemo podobna stališča pri Teofrastu o antipodnih pokvarjenih znača jih, pri Shakespearovih kraljih, Dostojevskijevih ljudeh iz podpodja oz. podtalja. Juhant jih aplicira na povojne jugoslovanske primere. Jung bi jih opredelil kot tiste, ki se ne zavedajo in posledično ne obvladujejo svoje sence. Ti ljudje so prej reaktivni kot proaktivni, nasilni in ne miroljubni. Ker gre večini za boj ali beg, se pokaže da postaja demokracija toliko težje izvedljiv projekt, kolikor več je v njej sovražnih in totalitarnih govoric.  Govori o 'paganizaciji' kot sprevrženosti bivanjskega temelja in odtujevanju od prvotnih temeljev. Nevarno je razvijati že v zgodnjih letih totalitarno-avtokratske maščevalne vzorce. Človek stalno živi v ambivalenci, zato se s popuščanjem paganizaciji lahko nasilje v zgodovini hitro poveča. 

Te ugotovitve delno spominjajo na značilnosti avtoritarne osebnosti, Marcusejevo opredelje vanje občutenja in mišljenja enodimenzionalnega človeka, na Laschovo analizo moderne narcisistične kulture, ki se je iz Amerike razširila po svetu in je zajela tudi nas, in na Frommo vo anatomijo človekove destruktivnosti.  Gre za ohranjanje žrtvovanjske vloge poganstva znotraj krščanstva. S teh vidikov se nam pokaže proces demokratizacije sodobne družbe prej bolj zahteven zgodovinski projekt kot bi na prvi pogled pričakovali.  

Juhant opozarja, da je treba razvijati človekovo duhovnost kot alternativo skušnjavi zgolj zemeljskega gospodovanja. Razčleni štiri razloge sekularizacije kot so ločitev cerkve od države, avtonomija 'zemeljskih stvarnosti', individualizem in vzpon nacionalne države ter njihov negativni pomen za razvijanje sožitja med ljudmi. Zlo se širi z razvojem novih komunikacijskih tehnologij, investiranja za razvoj orožja za množično uničevanje. Zlasti zahodni (evropski in ameriški) človek se še vedno ni pripravljen soočiti s temnimi stranmi svoje osebnosti. 

Z dialoško odprtostjo je mogoče premagovati spore med religijami. Sožitje med ljudmi sloni na medsebojni empatiji, dialogu, spoštovanja človekove presežnosti. Le na ta način je razumljiva človeška ranljivost, ki si zasluži pomoč in podporo. S hipertrofijo moralnih in pravnih pravil ne moremo odpraviti dobe negotovosti kot dobe tveganja. 

Danes nevarna družba (Beck, 2001) z nevarnimi igrami militarizacije pogojuje nove potrebe po varnosti pred terorizmom zaradi rastočih nevarnosti. Gre za zlom razsvetljenske paradigme in naraščanje informacijsko-vojaškega kompleksa. Razvoj tehnologije zaostruje vprašanje upravljanja s tveganjem, ki jih pogojujejo dokaj samodejno delujoči tehnološko komunikacij ski sistemi. 

Novi primeri iz svetovne politike nam kažejo, da nikakor ne smemo pozabiti na izvore totali tarizma, kakor jih je  opisala Hannah Arendt (2002), ker totalitaristični ekstremi v 21. stoletju niso preseženi. Svetlič je pokazal, kako se je totalitarna govorica ugnezdila v procese demokra cije in jih uničuje. 

Zakaj je za medkulturni etični dialog pomemben vmesni prostor ali medprostor med nebom in zemljo, ki ga različne verske tradicije kot so staroindijska - starovedska, starosumerska,…, imenujejo mezokozmos različno tematizirajo? Najprej je treba opustiti dogmo o monoteistič nih religijah. Gre za »božanskosti v mnoštvu« (Schneider).  

Škof 2017 je razvil starovedski koncept mezokozmosa v indijski veri. Pojasnjujejo ga triadični oz. s trinitarični modeli.  Je sveti prostor kozmičnega zraka. Zanima ga, kaj  triadične misli kot prisotnosti tretjega med dvema prinašajo znotraj različnih verskih tradicij v teologije in religiologije. Omerzelova najde triadno strukturo sveta v vseh antičnih kulturah. Nato opredeljuje mediacijsko vlogo Mit(h)re v indoevropski tradiciji. Znano je, da je človek mikrokozmos v makrokozmosu. Šele Witzel pa je odkril, da ju povezu jejo kozmični rituali, ki jih je imenoval mezokozmos. Škofov (2017) doprinos pa  je v tem, da ga je definiral kot etični izraz za intersubjektivne in družbene rituale.   

V Etiki diha  (2012) primerja zahodno in vzhodno, krščanska  in budistična etična izhodišča. Indijska etika ima svoj izvor v Vedah, v tem izvornem tekstu o življenjskem dihu (prana), ki z navzočnostjo v našem telesu in v povezanosti z njegovim kozmičnim dvojnikom odpira, razkriva prostor neskončnosti v nas. V dihanju vidi etično moč transformiranja našega, zahodnega smisla. Tako se srečata indijska zasnova etičnosti v telesnosti in evropsko izpostavljanje racionalnih razsežnosti etike in morale. V vseh svetovnih religijah so podlage svetovnega etosa. Življenjska energija je v stari Kitajski chi, v Indiji prana,  v Tibetu pa nus pa. 

Teološke in pastoralno praktične vidike trinitarizacije je razvijal Sorč (2006, itd.).  V izhodišču so trinitarične, perihoretične, evharistične in komunitarne –občestvene razsežnosti Cerkve zakonitosti Svete Trojice Očeta, Sina in Svetega duha, ki jih je Cerkev poklicana  »prevesti« v življenje vernih in nevernih ter tako prispevati k trinitarizaciji družbe in posameznika. Ta cilj izraža njen program združitve človeštva v Bogu. Kolikor tudi druge religije vsebujejo triadičnost kot popolno komunikacijo ljubezni ljubečih z ljubljenimi, toliko lažji je dialog med njimi.  Ker smo ljudje ustvarjeni po božji podobi, tro-osebnem Bogu, se lahko popolno uresničimo le v odnosu do Boga in do ljudi. 

Nadja Furlan Štante opredeljuje pozitivno vlogo krščanskega eko-feminizma oz. feministične teologije v smislu ženske duhovnosti za etiko odnosov in medsebojnega dialoga. Sprašuje se, kaj je skupno v vseh religijah. Iz njenega prispevka izvemo, da je ženska duhovnost kataliza tor intersubjektivnosti, ker s svojo empatičnostjo svet počloveuje v smislu etične harmoniza cije.  Ženske so graditeljice medkulturnega miru. Zaradi nove osmislitve spolnosti med moš kim in žensko je treba opustiti obremenjujoče patriarhalne predsodke. Tudi nedavni spolni škandali obtožb uglednih (ameriških) moških za spolno nasilje nad ženskami kažejo, da se resnica o spolnosti uveljavlja prek škandalov. Brez ženske duhovnosti bi ostal človek človeku volk, ne pa Bog (lat. homo homini deus). 

Furlan Štante pokaže, kako razumeti žensko telo kot ikono. Pri pravičnosti egipčanske 'maat' je mogoče opaziti tudi starozavezno modrost. Nakazuje se skladnost kozmičnega in družbenega zaradi istega reda. Le postopno vključevanje žensk v cerkveno življenje ni dovolj. V protestantskih cerkvah so ženske lahko duhovnice, v katoliških pa ne. Obstajajo razlike med moško in žensko duhovnostjo. Za moške je predvsem značilna hierarhija in vladanje, za žensko pa nežnost in pripadnost. Moški morda nismo pripravljeni žrtvovati svojih interesov za dober medsebojni odnos kot so ga ženske. 

Na zahodu zaradi človekovih pravic v odnosu do moških ni več načelni problem enakoprav nost, ampak enakovrednost žensk. Še vedno so ženske slabše plačane na delovnih mestih, slabše udeležene v politiki in nosijo večjo težo gospodinjskega dela doma. Še vedno prevladuje nasilje moških nad ženskami. Zato je potrebno je temeljito preizpraševanje in redefiniranje njunega odnosa v družini in družbi. Vprašanje je, kako razvijati svobodno vzajemno duhovno partnerstvo med žensko in moškim. Jasno je, da povsod po svetu niso moški in ženske enako osvobojeni. Nekatere so prodane v suženjstvo. 

Strahovnik opredeljuje različne vidike (intelektualne) ponižnosti, ki ni le reakcija na naše napake, kakor jo pogosto razumemo, ampak  je ena izmed oblik spoznavno-moralnih misli. umešča ga v okvir spoznavnih vrlin in naravnanosti. Večplastno Intelektualno ponižnosti razlikuje od pojma sramu. Izpostavlja dva ključna vidika in sicer 1. premislek o lastni umešče nosti v določen (moralni in spoznavni) prostor ter 2. vidik statusa, ki ga v tem prostoru pripisu jemo sebi samim in drugim. Ker sta javna razprava in dialog v postkonfliktnih družbah, pogosto zelo polarizirana in čustveno obarvana, prispevek na kratko osvetljuje tudi vlogo intelektualne ponižnosti v spravnih procesih. Ponižnost ne pomeni le odsotnost pristranskosti, zagledanosti vase ali iluzij o nadutosti, ampak tudi pozitivno, da sebe razumemo kot omejeno, zmotljivo, grešno, pomanjkljivo in slabotno bitje (Pascalov slabotni trs). Iz tega sledi, da ljudje, ki hočejo imeti vedno prav in imeti vedno prvo in zadnjo besedo, niso ponižni. Razni grandiozni, drugotni jazi, megalomani, mejne, avtokratske, potlačene in inferiorne osebnosti prav tako ne sodijo k temu idealu.   

Sram vrednoti avtor pozitivno, ker omogoča rehabilitacijo poškodovanega odnosa. Nuna v romanu Romulus moj oče s svetniško ljubeznijo pogojuje odprto komunikacijo med bolniki. Ponižnost spodbuja odpuščanje, strpnost, dialog, služenje bližnjemu. Na ta način se ohranjajo in obnavljajo družbene vezi. Pri verniku gre še za čistost srca. Avtor prikaže tudi rezultate nekaterih empiričnih raziskav. Gre za dostojanstvo človeka in njegovih besed v smislu Chapmanovih petih jezikov ljubezni in odpuščanja. To pa že terja globino vere, ki pomaga presegati nasilje, maske, laži s pomočjo resnice in svobode. 

Boris Cyrulnik (2012) razlaga sram kot kugo našega vsakdanjega življenja. Je nevarno, strupeno čustvo, ki služi le v najmanjših možnih dozah temu, da ljudje lahko živimo skupaj, da se razvijajo empatija, spoštovanje drugega in morala. Živeti brez sramu in strahu je brezobzirno, smo na sramu pa je zloraba, nasilje, pogosto zločin. Cyrulnik je izkusil, kaj je med vojno pomenilo biti Žid… Avtor pomaga razumeti vzroke za nastanek individualnega ali skupinskega sramu. Šele ko družbo, skupnost postane sram za nekaj, kar ni sprejemljivo, lahko ubogi "ožigosani" ponovno zaživijo kot ostali ljudje! Vzgoja s sramom v duhu 'sram te bodi' pa zastrupi iniciativnost, preizkušanje, ki vodi do lastnih izkušenj življenja. 

"Droben sram je torej dokaz dobrega biološkega dozorevanja in dobrega razvoja relacijskih sposobnosti. Velik sram razkriva pretirano občutljivost, ki je blizu strahu, nagnjenje k razosebljenju, da bi dali prostor drugemu. Odsotnost sramu pa priča o ustavljenem razvoju in nesposobnosti, da si predstavljamo še kak drug svet razen svojega. (Cyrulnik, str. 95)

V nas še vedno tičita krivda in sram. Zaradi neenakosti med ljudmi gre za asimetrijo pričakovanj. To se v nas izraža kot ambivalenca.  Ne vemo, kaj tiči v nezavednem, kaj bo prodrlo iz de profundis-a. jasno je, da ne moremo živeti le sedaj in tukaj, ampak iz racionalnega operativnega modusa.  

Holden (2002) piše iz osebnih izkušenj. Naslanja se na mistične tekste različnih religij. Išče avtentični self. Notranjo moč, modrost, vizije. Želi notranje boje transformirati v mir. Ponuja nam številne meditacije, to ima terapevtsko vrednost, ki sodi že v duhovno medicino. O unverzalnosti ljubeče prijaznosti za preseganje trpljenja so prepričani tudi drugi duhovedniki. Prijaznost je mlajša sestra empatije oziroma sočutja. To je naša sposobnost, da razumemo ranljivost drugih. In da jim pomagamo. Donald Winnicot je dejal, da je znak zdravega človeka, saj priča o naši zmožnosti, da se znamo vživeti v misli, občutja, želje ter strahove drugih. Ne bi smeli pozabljati na prijaznost do tujcev. Tudi Ferrucci je pisal o moči (ljubeče) prijaznosti. 

Roka Svetliča poznamo po delu njegovem delu Prenašati bit sveta (2015). Tokrat odkriva totalitarni diskurz znotraj demokracije, ki tudi po padcu Berlinskega zidu ni postala vsem razumljiva. Zato dialog še vedno ni zaželen. V 90. letih smo ugotavljali, da je naša demokratična kultura še nizko in šibko razvita zaradi pomanjkljive politične socializacije, ki oživlja pretnje ponovitve weimarskega simtoma (Novak, 1995).  K temu bi dodali še šibko zgodovinsko pismenost, zaradi katere še bolj danes kot včeraj politiki sprejemajo zgodovin sko pomembne odločitve brez temeljitih družboslovnih analiz. Vse preveč verjamejo v zunanjo moč (Trump, Putin, Kim Đong). V njihovem in medijskem jeziku prevladujejo s stališča nevrolingvističnega programiranja posplošitve (iz enega delnega problema na celoten podsistem zdravstva, sodstva, demokratičnih ustanov, itd), falsifikacije dejstev in izbrisi spomina.  Filozofi (Gadamer, Foucault, Wittgenstein) so  skušali ontologizirati govorico, ki zasnuje svet, vendar kljub temu prevla duje prepričanje, da ta ni avtonomna. Totalitarne govorice, ki razvrednotujejo demokratični sistem v celoti delajo škodo težko pridobljenim pravicam suverenosti državljanov. 
Problem, ki ga  Juhant rešuje na ravni tipov osebnega jaza, se pri Svetliču pojavi na ravni govorice. Verjamem, da se da prepoznavati razlike med sovražnim, totalitarnim in tolerantnim demokratičnim diskurzom in govorom. Marcuse (et al., 1984) pišejo o paradoksih načela tolerance. Kako ostati toleranten do netolerantnih? Jasno je, da netolerantnost vodi v totalitarizem. Kritika netolerance lahko hitro odpove. Čeprav je toleranca »privilegij človešt va« (Voltaire), je v nasprotju s človeško naravo. Miroljubna Kristusova beseda se nahaja v evangelijskih knjigah in apostolskih pismih« (Rottedamski, 1992, 154). Za  represivno civiliza cijo je značilna represivna toleranca (Marcuse et al., 1984) in ljubezen 'brez ljubezni' (film Andreja Zvjaginceva, 2017). Zato se pogosto ne da 'ujeti dve muhi na mah' npr. materialni dobiček in smisel. Značilen pa je nesmisel (duhovne) revščine.
Svetlič prevzame Heglovo ugotovitev, da je za demokracijo potreben dialektični krogotok, ki se dogaja med državljani in državo. Vodi se skozi šivankino uho: institucije sobivanja morajo preiti v svoje nasprotje, v svobodno mišljenje in govorjenje posameznikov, ki jih, če se tako odloči, vrača nazaj v njihovo substan cialno funkcijo. V demokratični družbi smo državljani tisti, ki vključujemo ali izključujemo stikalo za ciklični tok. Če se tega ne zavedamo in nepravilno obračamo stikalo, tako da prekinjamo ciklični tok, krepimo »weimarski sindrom« totalitarizma in dualizma »mi in drugi«.  Zlasti so nevarni t. im. 'politični evangeliji' praznih obljub in populističnih parol.  

Tine Hribar piše svojo trilogijo o smrtnosti v nesmrtnosti v Sartrovem eksistencialistično humanističnem stilu absolutne odgovornosti za človekov lastni projekt. Na  koncu 2. knjige (2017) antropo centrično opredeljuje za svetovni  etos v tostranskem pomenu zgolj civilizacijskimi vredno tami, ki so v vseh religijah, vendar pa brez religij samih. To  pomeni, da se v imenu svetosti človeka brez Boga odpove duje hipostatični uniji Boga in človeka in v imenu globalno podružbljenega človeštva vertikalni presežnosti. Za razliko od sedmih predstavljenih avtorjev brani sekularne pozicije. Vprašanje je, kako naj bi se globalna etika solidarnostnega personalizma razvijala brez predpostavke obstoja sočutnega, milostnega, usmiljenega, a še vedno skrivnostnega Boga.  

Hribar (2016) natančneje analizira krščansko posmrtnost v 2. delu. Začne z mučeništvom in mučeniki, puščavniškimi menihi in kleriki nadaljuje z interpreta cijo Avguština, po katerem naj bi se vstajenje duše začelo že v času življenja  in Akvinskega, ki jemlje vstajenje spet bolj dobesedno, hkrati pa tudi ljudožerstva ne vidi kot ovire za vstajanje. poglobljeno razume Dantejevo pesnitev s hierarhijo pekla, vic in nebes. Zaključi pa že v sedanjosti s primeri nenavadnih ateističnih duhovnikov, kot je ameriški ateistični duhovnik Campolo, ki je po prometni nesreči spoznal, da »posmrtno življenje ne obstaja« in 'humano' pomaga ljudem, da bi čim bolje izkoristili tostransko življenje. Navaja Dostojevskijevo misel, po kateri je življenje samo največ vredno, več kakor pa vsak njegov smisel. Rekli bi, da je smisel imamanentno transcendenten. 

Prvi cilj tenzegritete, ki jo zastopa teologinja Aleksandra Strne po perujskem antropologu Carlosu Castanedi, je zavestno in namensko življenje. Živi v miru, se radovedno zazre vame, pripravljena podeliti skrivnosti iz zakladnice modrosti staromehiških vračev z nami. Magične kretnje so samo del širšega vedenja tenzegritete. Obstajajo tudi rekapitulacija, zalezovanje, sanjanje, praksa tišine ter praksa 'gledališča neskončnosti'. Ime magične kretnje je izbrala zato, ker so to magični prehodi, ki nam omogočijo prehod do našega energetskega telesa. Vsak, ki jih je kdaj izvajal, ve, da se je že po nekaj kretnjah spremenilo njegovo počutje.

R. Buck definira izraz tenzegriteto kot tenzijo in integriteto pojava, ki ga je opazoval pri drevesih in drugih naravnih strukturah. Tudi mi se fluidno prilagajamo spremembam. Sodobni človek živi v drugačnem svetu, kot je živel antični človek, in zaradi tega so magične kretnje prirejene temu življenjskemu slogu.  Castaneda, ki je bil učitelj mehiškega šamana po imenu don Juan je zadnji nagual,  naravni vodja, mojster mističnega znanja, ki ga je priredil za sodobnega človeka. 

Kratka vizualizacija na smisel človeškega časa v božjem: predstavljajmo si, kako šteje vsaka beseda, vsak pogled, vsako dejanje in vsak nasmeh. Vse, kar lahko prinese srečo drugim ljudem, jo tudi nam. Vsak trenutek je že nov začetek. Vsak konec nečesa, je začetek nečesa drugega (Seneka). Veliko upanja ustvarja velike ljudi, zato radostno pojdimo naproti novim sezonam v letu 2018. Upajmo si sanjati, da nam sanje izpolnijo najlepše pričakovanje, da nam dodelijo najboljše vibracije v rumenem, zelenem, modrem, ... 

Hajdini (2013) analizira nekatere nevralgične točke pojmovanj lenobe: pričenja s Heglovim razmerjem do revščine in navade, nadaljuje z analizo pojmovnih parov lenobe in razsipnosti ter lenobe in varčnosti v »prvotni akumulaciji« in v njeni marksistični kritiki, sklene pa z analizo ontološkega statusa lenobe kot objekta. Lenoba je tudi fenomen opuščanja in nemarnosti kot je ruska oblomovska lenoba. Krščansk spoved prevaja grehe v (po)govor. V Hajdini razišče zgodnje-krščanski pojem acedia, njegovo fenomenologijo in simptomatologijo pri Evagriju Pontskem, Kasijanu in Gregorju Velikem in spekulativni vrhunec opredelitve greha lenobe pri Tomažu Akvinskem. Sledi analiza razmerja med acedia na eni ter zavistjo, gnusom, dolgočasjem in melanholijo na drugi strani. 

Priče smo tudi Kierkegaardovi nenavadni analizi dolgočasja. Analiza demonskega je podobna srednjeveškemu pojmovanju »smrtnega greha lenobe«. Vprašanje, v čem je časovna poseb nost dolgočasja, razmerja do jezika, vedrine in razvedrila avtorja vodi do psihoanalitične teorije želje in gona ter do problematike glasu kot objekta. Na koncu navaja Kantovo analizo dolgočasja in počitka, »pragmatične svobode«, »videza, ki ne vara«. Ugotavlja, da v pogojih neoliberalnega kapitalizma počitek ni možen. Zdi se, da danes namesto antičnega brezdelja po delu nastaja v neoliberalizmu po delu 'prodajanje megle' z odtenki sivine z zabrisom prvin skosti, ki jo nekateri želijo prebuditi.  Ljudje bi od drugega radi preveč, kar je že kraja energi je, ali premalo, kar je ignoranca.  Očitno je, da končna eksistenca razpade v nič, če nima večne podlage v Bogu. 

Moja generacija je hodila v t. im. represivno šolo po vojaškem modelu reda in discipline. V njej sem imel še srečo da mi ni bilo treba sedeti v oslovski klopi in nisem bil kako drugače vedenjsko kaznovan. Represije v naše dobro npr.  vzravnano sedenje v določeni klopi, poslušanje in zapisovanje lekcij in 'samoumevno' sprejemanje 'realnih' ocen, vključno s cveki in permisijah v škodo naših otrok in vnukov so še diskutabilne, ker človeške zadeve niso enoznačne. Ne poznam pa nobenega uradnega pedagoga, ki bi zagovarjal upravičenost nasilja v šoli glede na to, da je (vsaj za nekatere psihologe) nasilje več kot zdrava agresija in da je očitna razlika med učiteljem brez avtoritete in avtoritarnim učiteljem. Tretja pot med avtoritarnim in laissez faire učiteljem je avtoritativen (Zora Rutar Ilc) učitelj, ki danes izvaja različne projekte pomirjanja učencev, da bi med njimi prevladovalo prijateljstvo (po projektu Prijatelji – Friends, ki po avstralskem zgledu poteka tudi na nekaterih naših šolah) in ne toliko sovražno nasilje med sovrstniki.   

V filozofiji gre pogosto za kritiko dogem, ki so zaradi otopelosti duha, postale samoumevne. Ne gre le za nasilje samoumevnosti (nem. Selbstverstaendlichkeit, fr. évidence quotidienne, chose évidente, vérité que tout le monde sait, ang. self-underendibility), ampak še prej za samoumevnost nasilja in to zato, ker »večini manjka intelektualna vest« (Nietzsche). 

Kdo izmed naše medvojne in povojne generacije ni bil deležen vsaj nekaj od tega odnosnega hladu, vzgojnega distanciranja, etiketiranja, stigmatiziranja kot posledic zamrznjenih travm vzgojiteljev, njihovih nikoli dokončanih bitk? Če so pri nas tudi neformalni vzgojitelji varčevali s pohvalami, pa sedaj permisivno funkcionalno razsipavajo z njimi. K slabi otrokovi in učenčevi samopodobi pa prispeva nagrajevanje za vsak minimalni dosežek, podarjanje odličnih ocen zaradi ugleda šole, številne prostovoljne aktivnosti, izbirni predmeti namesto učenja kot trdega dela. To je po eni strani nenadomestljivo, po drugi strani pa ni bilo samoumevno, ker je bilo za nekatere nevzdržno, saj zanj niso bili sposobni. Morali so se znajti, biti podjetni, kaj izumiti, da ne bi postali propadle eksistence, klošarji, tatovi.  

Šolske oblasti znajo že brez upoštevanja raziskovalnih dosežkov postavljati pedagoške cilje v imenu družbe znanja, ki v imanentnem smislu ne obstaja ali vseživljenjskega učenja, ki ni dobro sistemsko urejeno. Že od antike dalje vemo, da je lažje  pretiravati v eni ali drugi skrajnosti kot pa se držati srednje mere. Ne gre le za paradoks tolerance, po katerem toleranca do vsega pomeni netoleranco do nečesa bistvenega, ampak tudi za paradoks kompetenčne šole, ki zaradi pretirane skrbi za razvijanje učenčevih različnih kompetenc in (Gardnerjevih) inteligenc čim dlje ohranja državljane za nekompetentne. Tako pridemo do problema civilizacijske kompetenčnosti, ki probleme sveta tem manj rešuje, čim več jih je nakopičenih. Homo sapiens tem manj misli, čim več problemov bi moral premisliti. Če šola ne uči kritično misliti, ne opravlja (dovolj dobro?) civilizacijske vloge. 

Totalitarna samoumevnost »ne-mišljenja« (izraz H. Arendt) ima več obrazov monopolnih, ozkih interesov, enoumja, starih vzorcev in rutin, orwellovskega potvarjanja resnice, redukcije vseh teoretskih naporov na 'uporabno znanje. Ti pojavi se nam tem bolj vsiljujejo, čim manj jih razumemo kot odprte dileme. Samoumevnost v slabem smislu pomeni ignoratio et ignora bimus, historia abscondita za tiste, ki pozabljajo zgodovinska destva. Naša bit kot eksistenca ni samoumevna. Na Leibnizovo vprašanje, zakaj raje bit in ne nič, Heidegger v Zgodovini biti ni odgovoril. Ni pa pretežko ugotoviti, da brez prednosti nesamoumevne eksistence ljubezni pred samoumevno zgodovino uničevanja človeštva že ne bi bilo.         

Literatura

-	Capuder Andrej (2017). Zamrnjene besede. Celovec, Mohorjeva založba.
- Carr  (2011). Plitvine: Kaj dela internet z našimi možgani (The Shallows: What the Internet Is Doing to Our Brains). Ljubljana, MK.
- Cicero (2016): O govorniku.
- Cicero (2011): O dolžnostih – De Officiis. 
- Ciceron & Ciceron (2012): partitiones oratoriae = o govorništvu na kratko.
- Cicero (2010): o prerokovanju  -  De divinatione 
- Cicero: Lelij - o prijateljstvu – de amitia
- Ciceron, Mark Tulij (2015): Pogovori o starosti. Inštitut Antona Trstenjaka, Ljubljana. 
- Cicero (1972): Največje dobro in največje zlo. Maribor, Obzorja.
- Chomsky Noam (2015). Kdo vlada svetu. Ljubljana, Modrijan.
- Ciglenečki, Zore (2017). Začetki grškega mišljenja.
- Conte, Gian Biagio (2010). Zgodovina latinske književnosti. Orig. Latin Literature. A History. Od začetkov do padca rimskega cesarstva. Ljubljana, Modrijan. 
- Čas Blaženka (2012). Izbira v individualizirani potrošniški družbi. Diplomska naloga. Ljubljana, FDV. 
 - Deleuze Jules (2013). Logika smisla. Ljubljana, Krtina. 
- Dommermuth-Gudrich, Gerold (2011). Miti. Ljubljana, Narava.
- Epstein (2012). Znak – vrzeli. Ljubljana 
- Erikson Erik (2014). Identiteta in življenjski ciklus. Ljubljana, Umco.
- Esposito Robert (2017). Communitas : izvor in usoda skupnosti . Ljubljana
- Eucken, R. Ch. (1977). Smisel in vrednost življenja. Ljubljana, CZ.
- Frančišek (2018). Bog je mlad. Ljubljana, Družina.
- Gros F. (2017). Filozofija hoje. Ljubljana, V.D.
- Hadjadj, Fabrice (2012). Vera demonov. Ljubljana, Družina.
- Hardford, Tim (2010). Logika življenja. Kaj tiči za našimi na videz nerazumnimi odločitvami. Tržič, Učila 
- Harrington Brooke (2018). Ko mi je danski kolega rekel, da z veseljem plačuje davke, sem mislila, da se šali. Delo, SP, 24. 2. 2018, str. 4-7.
- Iršič Marko (2004). Umetnost obvladovanja konfliktov. Ljubljana, Rakmo.
- Jacob Francois (2016). Logika živega. Zgodovina dednosti. Ljubljana, Krtina. 
- Jamnik, Anton (2018). Svet osamljenih tujcev. Ljubljana, MK. 
- Komar, Milan (2017). Človeški čas. Ljubljana, Družina. 
- Komel, Dean (2002). Smisel evropskosti in konstitucija "enotnosti v različnosti" : pripis k predavanju Renata Cristina Evropska kulturna identiteta in prihodnost Evropske unije. Nova revija. Letn. 21, št. 237/238 (jan.-feb. 2002), str. 11-19. 
- Komel, Dean (2007). Humanistični pogovori. Dob, Miš. 
- Komel, Dean (2017). Obeležja smisla. Ljubljana, MK.
- Lasch Christopher (2012). Kultura narcisizma. Ameriško življenje v času zmanjšanih pričakovanj. Ljubljana, MK.
-Lebar, Uroš (2006). Družba spektakla med znanostjo in tragičnostjo bivanja. Ljubljana, FDV.
- Kranjc, Ana (2014). Spoznaj samega sebe in druge. Ljubljana, Društvo za izobraževanje za tretje življenjsko obdobje. 
- Kranjc Janez (2014). Pozabljena latinščina. Ljubljana, GZ.
- Malikow Max (2010). Being human. Landham Maryland.
-	Neumann Erich (2001). Ustvarjalni človek. Ljubljana, Claritas. 
-	Novak, Bogomir, Pavletič, Andrej (2008). Iskanje smisla izobraževanja v dobi tehnike. Pedagoška obzorja, 2008, let. 23, št. 2, str. [1]-23. 
-	Novak, Boris (1991). Oblike srca. Ljubljana. 
-	Novak, Boris (2016). Oblike duha. Ljubljana. Mladinska knjiga.
- Paić Željko (2018). Eksistenca in tehnosfera. Ljubljana. 
- Pascal Ide, Luc Adrian (2011). 7 glavnih grehov in kako zgrabiti bika za roge. Ljubljana, Emanuel. 
- Peterson Jordan B. (2018). 12 pravil za življenje. Ljubljana, Družina.
- Petronius (1987). Satirikon. Ljubljana, CZ. 
- Pihler, Borut (1991). Problemi hermenevtike. 1. del. Techne, poiesis, praxis, dynamis. Ljubljana, FF.
- Precht, Richard David (2001). Kdo sem jaz - in če, koliko nas je? Inštitut za psihologijo osebnosti.
- Rijavec Vesna (2018). Niti ne zavedamo se, kako zelo je načeta zadnja meja naše osebnosti. Mladina, februar 2018, str. 39-42.
- Rogers & Hurt (1989). How Scholarly Communication Should Work in the 21st Century. In: 
The Chronicle of Higher Education.
- Roter, Zdenko (2013): Padle maske. Ljubljana, Sever & Sever.
- Rus Vojan (2008). Vprašanja humanizma. Anthropos 3-4, str. 239-259.
- Ryan (2003). Stališče hvaležnost. Ljubljana. 
- Seneka (2004): Pisma prijatelju Luciliju. Ljubljana, Modrijan. 	
- Seneka (2001): O srečnem življenju in druge razprave. De vita beata, De otio, De brevitate vitae, Ad Marciam de consolatione. Ljubljana, Claritas.	
- Sloterdijk, Peter (2010). Kritika ciničnega uma. Ljubljana, SM.
- Suvin, Darko (2010). Kje smo? Kam gremo? Za politično epistemologijo odrešitve. Ljubljana, Sophia. 
- Šterbenc Erker Darja (2001). Med sodobnostjo in antiko: strukture etike, ritualizem in identiteta. Antične identitete. Časopis za kritiko znanosti. ISSN 0351-4285. - Letn. 29, št. 202-203 (2001), str. 427-452.
- Šterbenc Erker Darja (2004). Življenje in smrt med antiko in sodobnostjo: [glasilo  Društva Dostop]. ISSN 1581-8535. - Letn. 1, št. 2 (2004), str. 26-27.
- Teofrast (2006). Značaji.  Ljubljana, SM. 
- Tonkli Komel (ured., 1998). Okrožja smisla, Phainomena 23-24.
-  Unamuno, de Miguel (1993). Občutje tragičnega. Ljubljana, SM.  
- Urbančič Ivan (1984).  Epohalno moderni smisel tehnologije.  Družboslovne razprave, Vol. I - 1984, številka 1, strani: 27-39.
- Urbančič Ivo (2004). Nevarnost biti. Krokiji o duhu evropskosti. Ljubljana, Nova revija.
- Urbančič, Ivan (2012). O krizi. Epilog k zgodovini nihilizma. Ljubljana, SM. 

- Vezjak Boris (2005). Filozofija in oblast. O sproščenosti kot političnem programu prihodnje Slovenije. Zofijina modrost, 30. 5. 2005.
-	Vezjak, Boris, Šimenc Marjan (2018). Svetovni dan filozofije. Ljubljana, Pedagoški inštitut.
- Žalec, Bojan in Vojko Strahovnik (ur., 2017) Religija kot dejavnik etičnosti in medkultur nega dialoga Ljubljana, TEOF 2017.

Vira

- Novak, Bogomir (2012). Kakšna je tehno-humana šola?.  http://www.gsoft.si/ novak_ bogomir/A125_tehno_humana.rtf. 124 strani. 
- Vezjak Boris: Problem vrline v grški filozofiji. Glej spletne strani: http://zofijini.net/ modrost_vrlina

II. Vseživljenjskost osebne poti od abstraktnega h konkretnemu

1. Šola za smisel življenja? 

Šola moje generacije, ki je bila predmetno razpredalčkana, ni bila za življenje, ampak za stro kovne poklice, čeprav je imela parole 'učiti se, učiti se, učiti se po maršalu Titu. Bila je klena šola znanja. Glavna šola za smisel je samo življenje, šola je lahko k temu pomoč ali pa celo v oviro in jo mora učenec zamenjati. Alternativne šole smisel bolje upoštevajo, ker so po takšni ali drugačni meri učenca.

Smiselno (fr. in angl. reasonable) je razvijati vseh pet lastnosti medkulturnega izobraževanja: 1. integracija vsebin, 2. konstituiranje znanja, 3. zmanjšanje predsodkov, 4. pedagogika enako pravnosti in 5.  krepitev šolske kulture in social ne strukture. S spreminjanjem koncepta državljanstva se (re)konceptualizira tudi področje državljanske vzgoje, ki v globalizarajočih se družbenih okoliščinah potrebuje novo (globalno) obliko. 

Storilnostni učitelj mora učence čim več naučiti. A teh nekaterih ne razumejo, druge pa presli šijo. Vračunova nagovarja zvezdne otroke (stari ali mladi) da ni nič narobe, če vidite ali slišite nekaj, česar drugi ne vidijo in ne slišijo. Ferrucci (2010) piše o doživetjih in predstavah z vse mi čuti (VAKOG) nekaj, kar drugi ne doživijo, je lahko zelo ganljivo, pretresljivo, samotno, srhljivo, drugačno, prijetno, izolirano, nerazumljivo … Vsekakor bodite za te darove globoko spoštljivi in hvaležni. Za učečega se vse zgodi z namenom. V bistvu se morajo (nadarjeni) divergentni učenci nenehno boriti za svoj prostor pod soncem. Na videz je neoliberalni sistem zelo divergenten v tem, da takšnega še ni bilo, v bistvo pa je preoblikovano tradicionalno kon- in uni-formnost pripeljal nazaj. 

Državljanski forum za humano šolo je deloval v letih 1995-99 v času potekanja prve šolske reforme v samostojni Sloveni ji. Njegove teme so bile avtonomna etika učitelja 1995, etična vzgoja 1997, družina in šola 1998, človek in kurikul 1999. Na osnovi teh razprav je nastal etični kodeks katoliških pedagogov s pravico učitelja do ugovora vesti. Potem je nastalo podobno vlogo gibanje Kakšno šolo hočemo? (predsednica M. Košir) Pred njim in z njim deluje društvo Šola po meri človeka, ki ga je nekaj časa vodil H. Požarnik, pozneje A. Likovič. V ozadju teh gibanj je tičala Pedičkova ideja, da je človek pomembnejši kot so njegove ustanove - šola in država. 
V nekaterih pogledih imamo stari in mladi enake probleme, zaradi česar naj bi bili relevantni tudi nekateri že znani odgovori. Potreben je dialog s predniki in medsebojni dialog s sodobniki prav zaradi podpore, tolažbe, so-razumevanja, da nimamo občutka osamljenosti, ki nas ubija. Kritičnost nas bodisi združuje bodisi razdružuje, ker pomeni razlikovanje z opredeljevanjem. Z vajo razvijamo občutek moči vplivanja na druge.  
V družbi strahu so slabe stvari, ki dijake doletijo šolski neuspeh, površnost učenja zaradi prehitrega tempa obravnavanja novih učnih vsebin, brezperspektivna prihodnost zaradi grožnje brezposelnosti… Latinci so se že vprašali, ali ni tisto, česar se je tu treba bati, strah sam (Quid ibi est timere timore se?). sedaj vemo, da je to vprašanje umestno zaradi distresa, ki se ob dolgoročnem strahu poraja. Naj voditelji še tako zagotavljajo, da se teroristov ne bojijo, na nezavedni ravni strah deluje. Kljub kompromisnim stališčem, da sta strah in agresivnost do določene meje upravičena, vedno znova ugotavljamo, da ju je preveč in da nas blokirata pri svobodnih odločitvah. 
Kultura medsebojnega nezaupanja se pokaže tudi v šoli. Kompleksnega šolskega oz. gimnazij skega sistema ni mogoče na hitro smiselno spremeniti, še zlasti ne z množico parcialnih ukrepov, ki jih podrobneje opisuje britanski sociolog Furedi (2016) v smislu kritike  neoliberalistične mentalitete. Izvor sedanjih težav je po Juhantu (2015) v tem, da so odrasli vzgojitelji in izobraževalci v 20. stoletju prenehali verjeti v svojo avtoriteto, ker se je v dotedanjih stoletjih izkazovala avtoritarno represivno in neprimerno za šolo po meri otroka. V šoli zastavljajo učitelji učencem premalo odprtih vprašanj in preveč zaprtih z enim samim odgovorom, ker so po eni strani za odrasle nepriljubljena, po drugi strani pa zato, ker nam neformalni izobraževalci izven šole venomer pripovedujejo že skoraj za vsak detajl zakaj in kako. Ker manjkajo analize nastale owellovske dejanskosti, ne vemo, kako naj bi se humanizirali. Današnja šola ni sokratsko kritična, čeprav je bilo vzgajanje kritičnega mišljenja cilj marsikatere šolske reforme. Galimbertijevi apatični skvoterji (brezdomci), ki prezgodaj izgorevajo in padajo v depresije so tudi pri nas. 

Vračunova govori o zvezdnih otrocih z višjo vibracijo. Učitelji (Komensky, Pestalozzi. Slom šek, de Saint Exupery, itd) bi morali učiti sočutno, z veseljem, s prijaznim nasmehom, ker to deluje najbolj čudežno. Nasmeh prinaša srečne obraze, hvaležne poglede zadovoljnih otrok. 10 zapovedi veselja so: 1. Začni dan z molitvijo, 2. Reci ne 'glavnim in drugim grehom', 3. Veseli se majhnih stvari, 4. obveznosti opravi za božjo slavo, 5. Bodi pozoren na drugi, 6. Stori kaj zanje, 7. Veseli se, da te Bog ljubi, 8. Nikoli ne obupaj, 9. Odpuščaj, 10. Raje deli ljubezen kot da jo iščeš.   

Smisel življenja je živeti življenje s polnostjo in odprtim srcem. Če delamo stvari s strastjo in ljubeznijo, ki je skrivnost življenja, ne obžalujemo. Človek deluje iz presežka energije, iz hrepenenja po neskončnosti. Ego je le sredina/površina med idom in superegom.  Zato smo lahko celoviti na več načinov. V zono ali flow pademo. Satori se zgodi. Sicer pa je osebna celota nova kvalteta postopne transformacije.   Jasno je, da se kaže celota na različne načine. Življenje vrednotimo glede na mir, ki je posledica prave poti, ne pa toliko na dosežke.   

Ali življenjska sopotnika govorita isti jezik ljubezni? Žal je odgovor vse prepogosto: Ne! Od tod izvira veliko težav, ki lomijo partnerske odnose. Chapman razlikuje pet načinov sprejema nja drugega, pet jezikov ljubezni: 1. posvečen čas, 2. besede afirmacije, 3. darila, 4. usluge in 5. Dotik oz. vseh pet čutov po VAKOG sistemu. Enak problem nastane pri odpuščanju zamer. Gary Champan in zakonska svetovalka Jennifer Thomas sta na primerih dobre prakse odkrila, da se razlikujemo po tem, kateremu in kakšnemu opravičilu zares verjamemo. Ugotovila sta, da govorimo pet jezikov odpuščanja:

1. Izražanje obžalovanja, – »Žal mi je.«
2. Sprejemanje odgovornosti – »Napak sem ravnal.«
3. Povračilo – »Kako lahko to popravim?«
4. Iskreno kesanje – »Potrudil se bom, da tega ne bom več storil.«
5. Prošnja za odpuščanje – »Mi boš odpustil, prosim?«

Pri brezpogojni ljubezni imamo dovolj časa in priložnosti da se naučimo na spremenljivo pogojenost. Najbolj stresne so zamere, ki naredijo največ škode na določenem organu kot so jetra, želodec, srce, žolč, … nato na celem telesu. Ker je smisel celovit, je zanj potrebna energetska pretočnost. Določena zadeva je lahko za nas delno smiselna in delno nesmiselna. Zato pravi sveto pismo, da glejmo raje gor in ne dol, v nebesa in ne (zgolj) na zemljo. Vendar pa nam prav prizemljenost pomaga, da ne dojemamo duhovnosti zgolj špekulativno.    
   
Treba  je ponavljati vseh pet, ker v praksi kaj  hitro katerega pozabimo. Hkrati se učimo izrazi ti opravičilo v jeziku, ki 1. ga najbolje razume vaša ljubljena oseba in 2. je nam je najbližji. Takšna dvojezičnost  predpostavlja diferencirano razumevanje in uporabo petih jezikov. Če  nam to uspe, izboljšamo naše odnose, sicer pa ne. Kadar vsak le vztraja pri 'resnici na svoji strani', pri togi identiteti, nizki in negativni samopodobi, je to kontekstualni nesmisel. S Heraklitom se vprašamo, čemu hoditi vsak svoja pota, kadar je priložnost, da hodimo skupna.
Odgovor je v služenju.  Kaj kdo opazi, kaj stori za drugega? Ni se lahko podajati v tuja brez na. Zavedati se, da včasih tisti pomoč, ki jo najbolj potrebuje, najbolj odklanja.   Raje živi s svojo invalidnostjo, kot da bi jo odpravil. Raje se zapira kot odpira, kritizira namesto spreje ma. Sacks se ima podobno kot Nietzsche ali Jung za raziskovalca brezen, senc. S tega vidika je nesmisel posledica zamenjav, zamer kot blokad, neustreznih odnosov.  Izogibati bi se bilo treba hudičevih zvijač, ki so delno opisane pri sedmih glavnih grehih. Najpogosteje odpušča žrtev storilcu, ker se Bog postavlja na stran obeh. Tudi žrtev je za kaj kriva in tudi storilec je v čem nedolžen.    

Paradigmatske diskusije o razliki med staro in novo avtoriteto potekajo že dlje časa. Potrebujemo tolerantno, velikopotezno etično dobro mišljenje. K temu sodi neustrašnost govora. Morda ne morem razviti zanimanja za drugega človeka, ker me je strah njegovega vedenja? Kdor je močneje nagnjen h konvencionalnemu, bo na odstopanja instinktivno reagiral z antipatijo. Različnosti in posebnosti pa bo vselej občutil kot nenavadne in moteče. Vzgojitelji in učitelji naj bodo tisti, ki ljubijo otroke, kakor tudi terapevti kliente. (Henning Köhler) Ravno ti ‘problematični’ učenci prišli k nam z namenom, da odprete svoja zaklenjena srca in začutimo bistvo življenja, s katerim smo izgubili stik. Oni so tukaj, da nas zbudijo, da smo  hvaležni za vsakega učenca, otroka, vnuka. Ob njih  spoznamo, kdo ste in zakaj smo tukaj. Iskreno se vprašajmo, kaj nam sporočajo.
Juhant in Levc (2013) trdita, da je lahko popuščati otroku, da dela kar hoče. Težje pa je imeti otroka toliko rad, da od njega zahtevaš da sodeluje, se uči različnih spretnosti, pa vztrajnosti in lepega vedenja. Skozi življenjske situacije vas popeljeva do očitnih napačnih in pravih rešitev, tudi z napotki. Navsezadnje sva v knjigo zložila 50 let vzgajanja in izobraževanja svojih in »službenih« otrok. Bralci ugotovijo, da imajo tudi drugi starši podobne težave in podobno iščejo rešitve.
Juhant in Levc (2013) nakazujeta vzgojne smernice slovenjegraških specialnih pedagogov, ki za preveč zaščitniške starše, ki poskušajo otrokom v vsem ustreči in jih obvarovati vsakega napora, dejansko vzgajajo nezadovoljne, brezciljne in nesrečne mladostnike. Na podlagi različnih zgodb avtorja razlagata, kaj je treba storiti, da bo naš otrok kar najbolj pripravljen za življenje. Opozarjata na pomen vrednot, odgovornosti in otrokovih dolžnosti, pri tem pa ves čas opozarjata tudi na pogubne navade staršev in njihove dolžnosti. »Dolžnost staršev je, da vzgajajo otroke s pravili, prepovedmi in navodili.« Črpata  iz dolgoletnih praktičnih izkušenj, npr. učenje in pisanje domačih nalog, lepo vedenje, priznavanje avtoritete, ravnanje z denarjem, spalne navade ali kaj drugega. Prilagata dolga seznama otrokovih dolžnosti in dolžnosti staršev. 

Videti je, da neoliberalna družba rabi le brezosebno tehnično inovativno znanje. Današnja izobrazba je še manj kot polizobrazba (Halbbildung pri Adornu). Polizobrazba sestoji iz stereotipnega mišljenja in je v smislu kontrole je parazit kulture. Kritična teorija je enotna v stališču, da je treba v družbi kaj spremeniti le z vzgojo, ker se le z njo omeji. Vzgoja  pa mora ozaveščena dvojnosti med posameznikom in družbo in usposobiti individua, da ta prepad vzdrži. Človek mora namreč razvijati vse svoje dimenzije, telo in duh, um in fantazijo, potrebe intelekta in emocij, če noče ostati objekt politične, tehnične ali kake druge oblasti v odvisnosti od avtoritarnosti drugih. Avtoritarna je pri Adornu (1950) osebnost, ki je
- samovoljna, nesvobodna in neodgovorna, 
- netolerantna, obsojanje, krivdenje drugih,
- dela drugim to, česar ne želi, da bi drugi njim,
- nevarna, ker grozi in je agresivna v samoobrambi,
- izraža se v jeziku zavračanja realnosti, 
- prepričana v pravilnost in enoznačnost lastnega mišljenja,
-  črno - bela tehnika presoje, stereotipiziranje,
- dokazuje lastno pomembnost z nepomembnostjo drugih,
- nepripravljena na dialog. 
  
Obstaja celo neizobrazba (Unbildung pri Liessmanu). Slednja pomeni, da o učenčevem znanju ne odloča več tradicionalno učenje s ponavljanjem, utrjevanjem in nenapovedanim preverjanjem znanja, kot da je demokratično samo napovedano preverjanje, ampak učenčeva prostočasna udejstvovanja, tekmovanja, reševanja sociometričnih testov. To je šola po modelu kvizov, resničnostnih šovov in simulakrov. 

Furedi (2016) je prepričan, da je bila klasična predmetno-akademska izobrazba celo boljša od različnih postmodernih kvazi-pedagoških poskusov uvedbe modnih sintagem, ki veliko obljubljajo, a malo dajo. Predvsem se ne bi smelo razumeti vseživljenjskega učenja in izobraževanja kot alibični argument za prelaganje odgovornosti iz ene izobraževalne ustanove na druge, vključno z ustanovami ne-formalnega izobraževanja. Šola bi bila bolj celovita, če bi zajemala iz t. im. pred-zgodovinskih izkušenj možnosti za ustvarjanje nove zgodovine.              

Antigonin neustrašni, pogumni govor smo analizirali že v e-knjigi Kierkegaardova verska transformacija. V šolski praksi to pomeni, da imata učitelj in učenec pravico do ugovora vesti. V političnem življenju ima državljan izjemoma pravico do državljanske neposlušnosti. Učitelji si morajo upati izpostaviti svoje zahteve, kljub temu da so sedaj heteronomno omejeni s številnejšimi zunanji pogoji kot je učni načrt, ravnateljeve zahteve, učenčeve pravice, duh časa. 
Potreben je dialog s predniki in medsebojni dialog s sodobniki prav zaradi podpore, tolažbe, medsebojnega razumevanja, da nimamo občutka osamljenosti, ki nas ubija. Kritičnost nas bodisi združuje bodisi razdružuje, kar je odvisno od tega, ali in kako razvijamo občutke moči vplivanja na druge (prvi zaznavni položaj), empatije vanje (drugi zaznavni položaj) in sistemskih pogledov po NLP.
Hribar Sorčanova  (2008) opredeli zgodovino raziskovanja pojma empatije, pri čemer izpos tavi A. Smitha, I. Kanta, Ch. Darwina, F. Nietzscheja, H. Bergsona, M. Hoffmana in druge. Podrobneje predstavi T. Lippsa in njegovo teorijo empatije, nato pa analizira Husserlovo teo rijo intersubjektivnosti. Predstavitvi tudi spoznanja  kognitivnih znanostih, kolikor so se v svojih raziskavah usmerile k preučevanju razlik med empatijo in simpatijo, v navezavi na vprašanje identifikacije in altruizma ter avtizma. Fenomenologija in kognitivne znanosti imajo veliko podobnih stališč, ki omogočajo plodne interdisciplinarne raziskave na tem področju. Sodobna filozofija reflektira svojo lastno utemeljenost, smiselnost in aktualnost.
Od 2008 dalje vse slovenske osnovne šole delajo po svojem vzgojnem načrtu. Po nekaj letih mnoge šole svoje načrte pregledujejo in bi rade naredile korak naprej v razvoju svoje avtono mije in svoje identitete, kar jim vzgojni načrt omogoča. Šole iščejo v okviru svoje avtonomi je nov okvir, svoj pedagoški koncept, znotraj katerega bi lahko praktično izvajale določen vzgojni načrt. Ta okvir predstavlja tudi temeljni smoter vzgoje in izobraževanja »spodbujanje celostnega razvoja osebnosti učencev«.  
Delo p. Šinkovca (2017) predstavi 7 ključnih vprašanj iz javne debate pred sprejetjem novele o vzgojnem načrtu (2. poglavje), različne tematizacije temelj nega smotra (3. poglavje) ter razgrne svojo vsebino ’smotra spodbujanje celostnega razvoja osebnosti’ (4. Poglav je). Predstavi vlogo vrednot v motivacijskem krogu (5. poglavje). Po predstavitvi izsledkov raziskave (6. poglavje; analiza 60. vzgojnih načrtov in intervjuji s 30imi vodstvi šol) avtor (2017) predstavi možnosti razvoja vzgojnih načrtov. Na ta način je to odkrivanje novih poti v kritični, transformacijski pedagogiki. Transformacijsko učenje humane globalizacije je procesno, počasno z zastoji, vijugami, ogroženo s pretnjami uničenja sveta, a podprto s številnimi nevladnimi organizacijami, svetovnim etosom in z dobrimi zgledi iz zgodovinske prakse. Videti je utopično, čeprav je zasnovano demokratično.  
Empatija (nlat. empathia, in gr. empatheia  izhajata iz pathos-a, ki je strast) pomeni sposob nost postaviti se na mesto drugega. Označuje zmožnost posameznika, da zazna in razume, oz. da se vživi v občutja in razmišljanja druge osebe, vendar se z njo ne poistoveti, za razliko od občutij simpatije in sočutja do drugega. Z empatijo so se v 20. stoletju ukvarjale temeljne filozofske usmeritve in filozofi : fenomenologija (E. Husserl, M. Scheler, M. Merleau-Ponty, J.-P. Sartre ...). Psihoanaliza (S. Freud, M. Klein, E. Stein, W. R. Bion …), analitična filozofija (npr.  v navezavi na filozofijo jezika N. Chomsky-ja), v zadnjih desetlet jih, pa se tej tematiki vse bolj posveča tudi kognitivna (nevro)znanost. Slednje je precej povezano z naraščanjem avtizma, ki ga zaznamuje ravno odsotnost empatije.

V filozofiji je bil eden prvih mislecev, ki se je ukvarjal z empatijo, Adam Smith, angleški moralni filozof in (politični) vil svoje temeljno delo The Theory of Moral Sentiments, v
katerem sicer uporablja izraz simpatija, a bi ga glede na sodobno opredelitev pomensko lahko približali empatiji.
Opisovanje slabih razmer v družbi strahu, kjer so slabe stvari, ki dijake doletijo, šolski neus peh, površnost učenja zaradi prehitrega tempa, brezperspektivna prihodnost, brezposelnost… Prometejski zagnanosti tehnoznanosti sledi epitejska humanistika, ki je tista, ki gleda nazaj in zaostaja.  V šoli je čedalje več nasilja, kar kaže na slabosti mirovne vzgoje v šoli in mirovnih prizadevanj v družbi. 
Kako vznikne človeška agresivnost pokažejo že Milgramovi poskusi o poslušnosti (objavljen v knjigi Poslušnost avtoriteti) in Zimbardovi poskusi o simulaciji vlog v zaporu (znan  kot Luciferjev učinek). Vedenjske teorije, ki so človekovo agresivnost razlagale z vplivi družbe in okolja, so se izkazale kot nezadostne in v nasprotju s psihoanalitičnimi teorijami Freuda in pa tudi Lorenza, po katerih agresivnost v človeku nastopa kot naravni gon, ki se v nekaterih primerih usmerja celo proti samemu sebi (gon po smrti). 

Fromm piše: »Te (bipolarne - NB) strasti človeka ganejo, in vzburijo, iz teh snovi niso le sanje, temveč vse religije, miti, dramatika, umetnost – na kratko, vse, kar daje življenju smisel in zaradi česar ga je vredno živeti.« Po tej analizi govorimo o biofiliji smisla dobrega in nekrofiliji nesmisla zla. Fromm (2013) razlikuje različne motive in vrste destruktivnosti. Podobno kot pri H. Arendt se je treba vprašati, kaj nam te analize danes povedo. Prepričan sem, da je treba ohranjati razliko Hannah Arendt med vita activa in vita contemplativa. 

Misijonarji vidijo smisel življenja v služenju Bogu in ljudem. Mož in žena v zakonu služita drug drugemu. Ni mogoče nadomestiti zunanjo kontrolo z notranjo. Zato ima W. Gasser le delno prav. Na njegovi osnovi sloni praksa restitucije, da učenci v neki obliki poravnajo škodo, ki so jo povzročili. Na ta način jih vzgajajo k samoodgovornosti.    

Šah preslikava naravne in družbene procese. Je miniatura življenja. V šahu spoznamo vred nost volje, marljiv študij, učenje iz porazov, ki jih lahko povzroči že najmanjša napaka, podobno kot v življenju. Je boj dveh igralcev v boju za obstanek. Misleče privlači po svojih presenetljivih obratih. V OŠ je kot izbirni predmet. Pri šahovski igri je dobro imeti sekundan ta, ker se v dvoje vidi več. Smiseln šah ni samo igra 'žri' in ni samo lesna trgovina (izraz  Milana Vidmarja). Naučiti se je treba skromnosti, ne napadalnosti za vsako ceno in ne zgolj defenzivnosti. Uporabljamo strategije in kombinatorične taktike, levo in desno polovico možganov. Pomembna je vztrajnost, ker ima šah v vsaki fazi presenečenja. Izpopolnjevanja z večperspektivnim mišljenjem so potrebna v vsaki fazi.  Življenja, filozofije in šaha nikoli povsem ne obvladamo, ker prinaša nova presenečenja. 
 
Ukrivljenost (izbočenost) šahovskega prostora je pojem, ki ga je uvedel dr. Milan Vidmar po analogiji z ukrivljenostjo vesolja, ko se prostor (prostor-čas) v vesolju krivi zaradi mase nebesnih teles. 

Po posebni teoriji relativnosti (Einstein, 1905) sta prostor in čas prožna. Splošna teorija relativnosti (Einstein, 1915): entiteta prostor-čas se krivi zaradi mase, ki povzroča gravitacijo.
»Snov pove prostoru, kako se ukriviti, in prostor pove snovi, kako se gibati« (J. Wheeler). Geometrijo gibanja figur določajo njihovi algoritmi.

Ukrivljenost oz. izbočenost (šahovnico si lahko predstavljamo kot nekakšno nepravilno ploščato piramido) povzročajo figure s svojo »maso«. Šahovski prostor se na splošno krivi glede na različno gibljivost (število udarov) in »grožnje« (število smeri, v katere lahko figura udarja), ki jo imajo figure na posamezne točke prostora. Tudi prostorski algoritmi vplivajo na figure in kmete in jih vabijo v središče iz začetnih položajev (v fiziki rečemo, da prostor določa gibanje teles v vesolju).

Z nasprotnikovimi figurami se pojavi še čas, ki skupaj s prostorom tvori entiteto prostor-čas, ki se ob premikih figur sproža energija, ki ga krivi. Npr. pred matiranjem postanejo polja okoli kralja najpomembnejša. Brez figur (mase) je prostor raven in podobno velja za figure, ki brez pravil - algoritmov gibanja nimajo mase oz. vrednosti.  

Kasparov (2012) trdi: »šah je sestavljen iz treh komponent: 1. materiala, 2. časa in 3. kvalitete položaja. Vsak igralec jih skuša izkoristiti po svojih najboljših močeh. Pri materialu je vse jasno, na njegovih temeljih razmišlja tudi računalnik. Prednost kmeta, figure, vse to je abeceda šahovske znanosti. Pri mojstrski igri so poznavanja predhodnih primerov – precedensov pomembni.

Ad 2 – čas – je že bolj zapleten, pa vendar razumljiv: osvojitev tempa, hitrost napredovanja prostega kmeta ali kmečkega juriša. Material žrtvujemo za hiter napad in ob tem še kako računamo na element časa… ad 3. kvaliteta položaja - je najmanj očiten, strateški: kmečka struktura, dobra in slaba polja, aktivne in pasivne figure, slab položaj kralja,… Kvaliteta položaja nima številčne ocene, sedaj je pomembno eno, čez nekaj potez nekaj povsem drugega. Ocena temelji na intuiciji in obvladovanje tega elementa je že znak mojstrstva.

Višji nivo je  sozvočje vseh treh elementov! Znati razlikovati med vsem »za« in »proti«, nekaj malega žrtvovati za par tempov ali, npr. slabosti določenih polj, si oslabiti kmečko strukturo iz nekega tretjega razloga. Ta harmonija je dostopna le redkim: potrebno je imeti intuicijo, izkušenost, nadarjenost od Boga… 
Gary Kasparov (2012)  je podobno kot Milan Vidmar opisoval življenja in dosežke svojih velikih predhodnikov velemojstrov. Nihče od njiju ni vsega življenja predal šahu. Znano je, da je šah za šahiste miniatura življenja. Analogije z življenjem so lahko dobre ali slabe glede na to, da se o enem govori mnogotero (Aristotel). Aristotela je zanimalo, ali ima določena vsebina t.j. konkretna reč ustrezno formo ali ne. Danes bi se vprašali, ali se je ustrezno transformirala. Ob njem ne smemo izpustiti klenega moža Josipa Vidmarja, ki je v trdih socialističnih časih krojil realistične kriterije politike estetike. Že Rimljani so rekli »saxa loquentur« - kamen, spomenik bo govoril o njem. 
Nekateri vidijo smisel življenja v šahu. Znajo igrati na slepo, udeležujejo se turnirjev. Po sebi vidim, da je šah za razmišljanje sicer primeren, vendar se je treba izogibati količini partij, ker mi to pobira energijo in kondicijo. Averbah (et  al. 1997) da toliko navodil, iz katerih je jasno, da sem to pot že zamudil.  

V 60. letih je šah cvetel, nabavil sem si veliko tovrstne literature, ki sem jo pozneje 'zmetal stran'. Sedaj si občasno kaj sposodim v knjižnici. Igram po internetu z računalnikom na 7. od 10. stopenj s pomočjo svetovalca. Na ta način skoraj vsako partijo dobim.  Poznam nekatere taktične finese, zato igralci tipa 'žri' in 'lesni trgovci' pri meni ne prosperirajo. Strateško doslednim igralcem pa ne nudim dovolj odpora. Kako pomemben je za kvalitetno partijo pomemben sekundant mi je jasno na osnovi izkušenj preigravanja partij velemojstrov in vključitvi pomočnika pri igri z računalnikom. Tudi v življenju prebiram knjige drugih avtorjev o samopomoči. Za šah si nisem vzel dovolj časa, da bi se česa sistematično naučil od velemojstrov, čeprav sem si nabavil veliko knjig.  

Film Abeceda (režiser Erwin Wagenhofer, 2013) je sicer tendenciozen. Nekateri programi se bolj, drugi manj prilagajajo  otroškim sposobnostim spoznanja. Da ne bi zatirale njihovo ustvarjalnost. Pretirano je reči, da šola otroke sistematično uničuje. Mnogi so še danes prepri čani, da je treba biti doma in v šoli samo priden, v šoli dobivaj petice in bo dolgoročno vse v redu. To je mit o storilnosti. »Pravijo, da bi otroci morali življenje jemati resno. Dejansko je prav igra tisto, kar bi morali jemati resno, opozarja Arno Stern. 

Seveda ne želimo storilnosti za vsako ceno in ne drila na pamet, čeprav je bilo to v antiki najbolj spominska dejavnost. Kitajski učenci so po mednarodnih raziskavah med najboljšimi na svetu, a jih največ naredi samomor, ker jih to ne osrečuje. Veliki duhovi naletijo na divje nasprotovanje povprečnih.. tako smo pred stalno dilemo, kaj bo prevladalo izjemno dobro ali banalno zlo. Smisel se prebija po prekopih nesmislov.  

Režiserka Dusseldorp je posnela otroški film o Sovi in miški (2016), ki je muzikaličen. Ugotavlja, da je prijateljski stik med njimi prav tako pomemben kot primarni stik z naravo. Junakinja Meral si ustvari prijatelje v novem mestu, ko skuša zavarovati svojo miš iz stanovanja. Pristnega prijateljstva ne morejo zakoličiti pravila, ker je bilo potrebno biti pri znajdenju v novih situacijah bolj inovativen. Učiteljica ima v naravnem taboru samo posredno vlogo. Pri iskanju sovinega izbljuvka ne sodeluje. V naravi gre za boj za obstanek, zato sova miš poje. Otroci so dobro opremljeni, vendar jih pri 'projektnem delu' še vedno kaj preseneti.   Drugi otroci z učiteljico jih najdejo, ko so ti že zgubljeni. Vse sklope dogodkov strnejo v posebne napeve. Vse se srečno konča. Zato ima film didaktično vrednost.  Z njihovo 'abecedo' bi se režiser Wagenhofer strinjal, ker bi si takšna prijateljstva želeli tudi gledalci.

Vprašanje protestantizma ne bi smeli reducirati na ekonomsko bazo tedanje rimskokatoliške cerkve - RKC (prodajanje odpustkov) in luteranstva (stremljenje buržoazije po profitu). Vendar je dobil protestantizem več razsežnosti.  Z zgodovinskega vidika velja opozoriti, da je bilo v srednjem veku več poskusov upora zoper togi katolicizem in prodora k avtentični osebni veri kot npr. katarsko oz. albižansko gibanje, bogumili, husiti, frančiškani… Kot je razvidno iz članka Božidarja Debenjaka (2017)  Luthrova kritika dobičkarstva in grabežlji vosti (v: Stati inu obstati, revija za vprašanja protestantizma, 25/17, str. 94-111), se je Luther zavzemal le za ekonomijo znotraj meja evangelijev, ne pa za posvetnega duha kapitalizma v Webrovem smislu. 

Večina zgodovinarjev zanika, da bi Luther 95 tez pribil na vrata wittenberške katedrale, čeprav je to stališče popularno.  Poslal jih je tedanjim škofom, ki se zanje niso zmenili. Gržan je podobne teze pribil na vrata neoliberalizma. Luthrov namen ni bil ustanavljanje nove posebne cerkve, ampak za utrditev edinosti kristjanov z avtentično versko svobodo posamezni kov. Že tedaj so ga primerjali z nameni in usodo Jana Husa. Prav tako kot on je bil izobčen, ker svoje nove doktrine ni preklical. Ni bil pa obsojen na smrt in sežgan na grmadi. Ni »okoval srce« kot so to storili ozkosrčni oblastniki in ni netil vojne kot je tudi ni Jan Hus. Prevedel pa je Biblijo v nemški jezik. Zato so ga v 19. stoletju dojemali kot nosilca nacionalnega nemškega duha.  

Smrke (2017) označuje Skupno spravno deklaracijo Luteranov in Katoličanov iz l. 1999 kot dokument sprenevedanja. V slovenščini je izšel dokument »Od konflikta do skupnosti: skupno luteransko-katoliško obeleževanje reformacije leta 2017 : poročilo Luteransko-rimsko katoliške komisije za edinost«, ki razlaga, da je skupna osnova katoličanov in protestantov-evangeličanov oznanjevanje evangelija in skrb za revne. Ti dokumenti so procesno versko in medosebno dialoški. Trdim razsvetljencem je to težko razumeti. 
   
Omenimo še delo Luther za katoličane (2017), ki prinaša izvirne Luthrove misli, ki so primer ne za vse, tudi neverujoče. Katoliška cerkev je že sprejela načelo nenehne prenove. Pozabljamo, da Katoliško cerkev spreminjamo že verniki in neverniki, romarji, različna gibanja in redovi in seveda papeži kot vrhovni duhovni vodje. Gre za pot od spodaj navzgor, ki naj bi jo okrepil 2. Watikanski koncil in od zgoraj navzdol zaradi hierarhije.           

Kardinal Kurt Koch, predsednik Papeškega sveta za pospeševanje edinosti kristjanov. Slednji poudarja, da z boljšim spozna njem Luthrove teologije poglabljamo tudi svojo lastno. Na ta način postopno razstrupljamo oz. zdravimo  spomin, ki zaradi stereotipnih izkrivljanj ni že sam po sebi zanesljiva priča. Oboji so so-krivi za fundamentalistični spor in oboji ga z božjo pomočjo lahko presegajo.  

Protestantizem ima za Slovence nacionalno-kulturni pomen prek delovanja Primoža Trubarja za nastajanju slovenskega knjižnega jezika zlasti po Dalmatinovem celotnem prevodu Svetega pisma. Ta dejstva me navajajo na premislek o Luthru za naše državljane. Na letošnji državni proslavi je dr. Brglez govoril o medsebojni solidarnosti, ko drug drugemu pomagamo nositi križe. Duša Počkajeva pa se je zavzemala za duhovno svobodo ustvarjalnosti vsakega pose bej. Po l. 2007, ki so ga tri veroizpovedi (katoliki, protestanti in pravoslavni) praznovale kot leto Svetega pisma,  obstaja upanje, da bo odslej pomembnejše, kaj katoličane, protestante (in pravoslavne) združuje kot tisto, kar jih ločuje. Ne bom razpravljal o tem, ali se RKC de- ali rekatolizira. Zadnji trije papeži kažejo v smer začetne dekatolizacije, vendar pa je to še zadeva nadaljnje analize in izbire zornega kota. 

Protestantizem se je zaradi Gutenbergove revolucije tiskarskega stroja hitro razširil in je dobil nove vodje s Zwinglijem, Calvinom itd. Luther je že v 16. stoletju kritiziral grabežljivost, ki je značilna za tiste, ki se danes izogibajo davkom z vlaganjem denarja v davčne oaze. Bil je preliminarni kritik neolibelizma v imenu krščanskega humanizma. KC še danes odstira pota človeka in naše globalne povezanosti (lat. gens una sumus). Zato vsaka zgodba govori tudi o nas (de te fabula naratur). Govori o tem, ali smo homo homini lupus ali homo homini deus.  V Augsburgu je bilo sprejeto načelo čigar vladavina pokrajini/deželi, od tega je tudi religija. 

Latinci so že prej vedeli, da se ljudstvo ravna po vladarju. RKC je ovce najprej ostrigla, da jih je pasla. Res je Luthrova moralna teologija uvod v nacionalno in politično. Luther je zastopal pravo oz. pravično in primerno ravnanje (gr. diakaios). Le dobro drevo rodi dober sad. Aristotel govori o pravilnem ravnanju kot epieikeia.  Kranjc (2014) prek pregovorov o pravu zastopa stališče, da pravo terja pogum.

Trubarjev stati inu obstati je že Luthrov 'tukaj stojim in ne morem drugače' sta uvod v vzgojo za vzdržnost. Nesmisel (sado)mazohizma. Kristusova energija zdravi. Smo kot volkovi, ki hlastamo po zgodbah. Zato nekateri brez govoric ne preživijo. Sinhroniziran film o des  Exuperijevem Malem princu nam je veliko povedal. Kako zgodbo o njem odkrije neka deklica v ZDA, ki ji mati ne dopušča sanj ampak od nje pričakuje samo  uspehe. Tudi mali princ opusti svoje sanje, k se zaposli pri nekem delodajalcu in postane deloholik. Potem ga deklica spomni na njegovo zgodbo in spet začne gledati na svet s srcem. Kljub napredku urbanizacije in tehnologije ne smemo pozabiti na simbolno raven gledati s srcem       

Za odraščajočega človeka tako izjemno pomembna čustvena vzgoja je pregnana iz šole, ljubezen v njej pa omejena zgolj na simpatije in antipatije. "Identiteta marljivih učencev se gradi na neuspehu manj pridnih oziroma 'nezadostnih', povedano v šolskem žargonu. Če učimo brez čustvenega nagrajevanja, je danes največje tveganje za učenca v šoli čustvena zanemarjenost oziroma tako površna skrb za čustva, da je že kontraproduktivna," meni Galimberti in dodaja: "V šoli je odpovedala čustvena komunikacija, z njo pa tudi vzgoja srca – organa, s katerim čutimo, kaj je prav in kaj ni." Inteligenca in znanje pa ne delujeta brez srca. Znano je, da se učimo od ljudi, ki nas navdihujejo in so nam všeč. Galimberti je prepričan, da le malo učiteljev izpolnjuje svoje življenjsko poslanstvo do mladih. Zakaj od nekoga, ki je diplomiral iz pedagogike ne zahtevamo, da pozna otroško in mladinsko psihologijo, zna dobro dvosmerno komunicirati in ima karizmo.

So res iz javne šole pregnane vsebine, ki niso v skladu s preračunljivim mišljenjem, torej ustvarjalnost, čustva, identifikacija, projekcija, želje, veselja, žalosti? Galimberti opaža, da v javni šoli uspevajo predvsem tisti, ki so manj kreativni, s skromnim čustvenim ogrodjem in omejeno fantazijo, ker se njihov um lažje zapomni - skladišči pojme in informacije.

Današnja družba priganja mladostnika, da se hitro prilagodi potrošništvu, ne zna pa mu pokazati kontinuitete med pripravo z učenjem in med vstopom v svet dela, ki je nekoč pomenila prvo utrditev samozavesti.  Galimberti zabeleži nihilizem med mladimi, zanimivo pa bi ga bilo videti med starejšimi. Od kod sicer nastajajo samomori med enimi in drugimi. Če človek želi o sebi oblikovati primerno predstavo, mora imeti o sebi pozitivno mnenje, samozavest, in sprejemati tudi negativno. Vsak mora samega sebe sprejemati, da lahko kljubu je pritiskom v življenju, zmaguje nad samim seboj, svojimi slabimi navadami. Vendar pa samozavest in sprejemanje samega sebe žal ni zadeva današnjih šol.

Koliko učiteljev sploh preverja učenčevo stopnjo samozavesti? Koliko učiteljev se zaveda, da je večina učenja odvisna od samozavesti, ki spodbuja dobro voljo in ne obratno? Koliko jih s primernimi priznanji krepi samozavest, in se skuša izogniti temu, da bi jo uničilo s pridevki in z zasmehovanjem, zaradi česar bi, če bi jih naslovili na odrasle, pristali pred sodiščem? Kaj naredi šola v prid mladostnikovemu veselju (do samega sebe), ki je pravzaprav priznana, potrjena identiteta, sprejeta resničnost, presežena frustracija?" se sprašuje italijanski filozof. In obenem ponudi odgovor: "Izvaja programe ministrstva za šolstvo, ker trdi, da njena naloga v resnici ni vzgajati, temveč samo izobraževati. Toda stvar je malo drugačna. Če že, se izobraževanje lahko zgodi šele skozi vzgojo. Samovzgoja za vzdržnost je sama vzdržna, vendar je ni brez veselja nad samim seboj preko potrditev.

Galimberti je prepričan, da bi morali v šolah imeti govorilne ure predvsem za starše, ki jih ne zanima več, kako vzgajati otroke. Svojim otrokom hočejo biti prijatelji, čeprav ti potrebujejo avtoriteto. Otroke raje zamotijo z igrami in igračami, otrok pa mora nujno občutiti nemir, ki spodbuja njegovo kreativno dimenzijo. Če namreč ne razvije domišljije v otroštvu, je tudi pozneje ne bo.

Tesnobo in osamljenost mladih še dodatno krepi internet, ki je že ustvaril vsesplošno osam ljenost. Mladi niso povezani med seboj, temveč z zaslonom, so kot menihi, zaprti med štirimi zidovi. Njihov občutek povezanosti s svetom je le navidezen. Galimberti ugotavlja, da se nekateri ukvarjajo z več smiselnimi zaposlitvami, večina pa apatično vegetira brez njih. Obupujejo v korporativni globalizaciji z občutki absurda in zaprtih vrat. Tudi pri starejših gre pogosto za zmaličeni, prisilni ars moriendi. Mladi uničujejo bogastvo svojih staršev. Priča smo generaciji ravnodušnežev, ki nasilnost sprošča na drugih in na sebi; ima nizko samospoštovanje; je lena in preveč izpostavljena vplivu medijskega izkoriščanja prostega časa. Ker ne upoštevajo razlik med dobrim in zlom, jih to privede v ekstreme.

Pucelj (2012) me v svojem magisteriju veliko povzema. Navaja, da je treba z zavzetostjo premagovati strahove pred transformacijo. Transformacijska šola ni enoznačen pojem. Štefanc piše o kombinaciji transmisijskega in transformacijskega učenja. Transmisijsko je boljše pri razvijanje le ene strani osebnosti, tranformacijsko pa teži k razvijanju vseh plasti. 

Transformacijska šola je vezana na uveljavljanje nove holistične paradigme znanosti, ki pomeni vključenost učenca kot subjekta v vseživljenjski proces učenja. Glede na štiri Delorsove stebre učenja se je najtežje učiti biti. Ker smo si (pre)blizu, smo si najdlje. Odtod razni begi in obrambe. Mehanicistična paradigma verjetno ne bo v celoti presežena. Treba pa je čim bolje izkoristiti vkljčevanje, da posamičnik lahko sprejme odgovornost za svoje ravnanje.   		

Z izrazom Črni labod Taleb (2010) označuje dogodek, za katerega je značilno troje: 
1. je redek, izjemen, 
2. ima izjemno velik učinek (npr. butterfly effect) in 
3. je retrospektivno predvidljiv – po dogodku se potrudimo poiskati razlage za njegov obstoj in ga skušamo narediti razumnega in predvidljivega. Je torej poseben prekarni dogodek. Kierkegaard je iz svoje specifične smrtnosti ars moriendi 'ustvarjal' svetovni proučevalni ars vivendi. Marsikje najdemo inštitute z njegovim imenom. Kar je za nekoga črno, je za drugega belo. 

Presenetljiv uspeh Googla je bil Črni labod, prav tako teroristični napad 11. septembra. Modne muhe, epidemije, visoka moda, pojav žanrov in šol v likovni umetnosti. Kaj sledi dinamiki Črnega laboda? Talebu se zdi, da že majhno število Črnih labodov pojasni skoraj karkoli na svetu, od uspešnosti zamisli in religij (npr. new agea) do zgodovinskih dogodkov, ki smo jih obširno komentirali v poasebni e-knjigi o filozofijah zgodovine in dogodkov v na šem zasebnem življenju, ki so predmet te študije. Dogodek na meta ravni ni isto kot dogo dek na pripovedni. Z rastjo znanja nevede celo ustvarjamo avtobiografske zgodbe in učenje. Škoda pa je, da večinoma naše zgodbe ne izkazujejo konceptov morale, če niso pravljice, miti ali psihoterapevtske  zgodbe. Homo moralis se kot homo creator ne izkazuje enovito koherent no. Sam zase vem, da se moja večplastnost izkazuje sukcesivno heterogeno.  

Kljub temu se samozaslepljeno pretvarjamo, da Črnih labodov ni. In ker so Črni labodi apriori oz. ante rem nepredvidljivi, se moramo njihovemu obstoju prilagoditi, ne pa da jih naivno skušamo napovedati. Po Talebu lahko že nekaj storimo, če se osredotočimo na anti-znanje, torej na to, česar ne vemo, ne pa, da svoj nezavedni in iracionalni anti-intelektualizem 'tlačimo' v intelektualne sheme, pri čemer različnih razumov denimo v stilu Gardnerjevih inteligenc niti ne razlikujemo. Med drugim imamo lahko za Taleba velike koristi, če se čim bolj izpostavljamo pozitivnim Črnim labodom. 

Nassim Nicholas Taleb je leta preučeval, kako se slepimo, da vemo več, kot v resnici vemo. Njegove zamisli je občudujoče vključil v svoje raziskave nobelovec Kahneman. Naša razmiš ljanja omejimo na nebistveno in nepomembno, medtem ko nas veliki dogodki še naprej presenečajo in oblikujejo naš svet. V knjigi sokratsko pojasnjuje vse, kar vemo o tem, česar ne vemo, ponuja pa tudi presenetljivo preproste zvijače za soočanje s Črnimi labodi in predvideva, kako imamo od njih imeti korist. 

Pretvarjamo se tudi, da smo bolj svobodni kot smo. Tako smo nesamokritično prepričani, da je naše življenje srečno in smiselno, dokler nas kak dogodek 'iz črne kronike' ne strezni. Ta fenomen so stari Grki poznali kot obrat iz sreče v nesrečo.  

Pri iskanju smisla ne bi smeli pozabiti 'odriniti na globoko'. Pri tem je toliko nepotrebnih poskusov in zmot ter nepotrebnih (prisilnih) ponavljanj, ker nismo inovativni, dosledni in sistematični. Rupnik Vec (2008) poda naslednje značilnosti globinskega učenja: 
- osredotočenost na pomen besedila
- pozornost na glavne ideje in njihove odnose,
- primerjanje: splošnega s posameznim, zaključkov z dokazi, navedb v besedilu z drugimi avtorji, z izkušnjami,  s predznanjem, itd.

Strateški pristop je načrtna kombinacija površinskega mehansko zapomnitvenega in globin skega pristopa. Za tekmovanje s samim seboj je pomembno osebnostno pomembno učenje. Globinsko učenje pripore k razvijanju učenja učenja. Ko učenec odkriva globlje izvire svojih potencialov – kompetenc postaja vešč tudi v učenju učenja. To pa je že tekmo vanje s samim seboj. kot posamičnik tudi človeštvo vstaja na višjo razvojno raven. Denimo, da se kapacitete planetarnih možganov povečujejo. Vendar je to genocidno nevarno (gr. deinites - najsilnejši), ko se največje države hvalijo z uporabo neuničljivega orožja.  

Vrste pozornosti so: 1. Vzdrževana pozornost ali koncentracija je sposobnost osredotočanja na določeno stvar ali aktivnost dlje časa. Kako dolgo se lahko osredotočamo na neko dejavnost ima velik vpliv na našo uspešnost. Boljša kot je naša vzdrževana pozornost, dlje časa lahko učinkovito nekaj počnemo in hitreje lahko dosežemo dobre rezultate. Lahko v kosu preberete celo stran besedila ali vam vsakih nekaj vrstic pozornost uide drugam?
2. Deljena pozornost nam omogoča, da istočasno opravljamo več nalog oz. da lahko svojo pozornost osredotočamo na več dejavnikov hkrati, svojo pozornost pa nadzorovano lahko preusmerjamo od enega dejavnika/opravila k drugemu. Ali ste v primeru, da vas zmoti telefonski klic, po končanju le-tega sposobni nadaljevati z opravilom ali pa potrebujete kar nekaj časa, da se zopet osredotočite na prejšnje opravilo?
3. Selektivna pozornost je tista sposobnost, ki nam pomaga ločiti pleve od semena oz. nam pomaga, da se osredotočimo – fokusiramo le na pomembne dejavnike. Velikokrat nas motijo različni notranji in zunanji dejavniki (pomanjkanje motivacije, hrup, pogovor za sosednjo mizo, ipd) in sposobnost osredotočanja na želeno opravilo je kritičnega pomena za naš uspeh. Lahko rešujete nalogo kljub temu, da nas kdo ali kaj moti?
4. Izvršilna pozornost je sposobnost usmerjanja pozornosti k planiranju/doseganju ciljev in se začne razvijati nekje med 4. in 7. letom starosti. Gre za sposobnost nadzorovanja/zaviranja dominantnih odzivov in izbiro/aktivacijo alternativnih odzivov, ki nas vodijo k doseganju zastavljenega cilja.
Duhovni razvoj predpostavlja stalno pozornost – sproščeno koncentracijo, ki nas osvobaja sebičnih želja, jeze, pohlepa, sovraštva in zmedene nevednosti. Meditacija prinaša modrost, notranji mir, nesebično ljubezen do vseh bitij in svobodo – to je razvoj vseh tistih človeških potencialov, ki so v nas vseh že od nekdaj, a jim žal tako redko prisluhnemo, tako redko jih skušamo razviti in vnesti v vsakdanje življenje.
Ker že obe hčeri vzgajata vnuka v duhu Montessori šole, povejmo, v čem so njene odlike:  odpira vrata v svet, otroku razširja potrebo po njegovi dejavnosti, vzpostavi odnose s družbo (šola to omogoči), pripravlja za življenje, vzgojo definira kot "pomoč življenju“, za razliko od "otroškega doma", kjer je poudarek na čutnem in materialnem nivoju, se v šoli nagnemo k abstrakciji in k intelektualni sferi. Naloga učitelja pa je najti pravi način, da bo moralni življenjski pouk izhajal iz družbenih izkušenj, šola mu mora omogočit intelektualni, moralni in družbeni razvoj. 

Terčič Mateja (2006) navaja kot sestavine vzgoje za smsel življenja medgeneracijsko vzgojo za sožitje in okoljsko vzgojo. Citira tri moje vire: 1. Z dobro komunikacijo do nove paradigme šole, 2. Smisel in meje osebnega razvoja odraslih in 3. Uspešnost kot učna vsebina, metoda in cilj izobraževanja odraslih (vse to je izšlo na spletnih straneh zavoda 'entra').  

Po dolgoletnem raziskovanju vzgoje in izobraževanja sem se prepričal, da javna šola kljub številnim poskusom reformiranja ni po meri vseh državljanov. Pokojni socialni psiholog  Janez Bečaj je večkrat dejal, da naj državljani samo povemo, kakšno šolo hočemo, pa bo šolska oblast takšno šolo tudi napravila. Nekateri uradni pedagogi so govorili, da je šola paradoks in da vsak vzgojno-izobraževalni koncept pokaže v praksi svoje omejitve, ki jih moramo državljani (vsaj začasno) sprejeti v zakup. Ali v šoli še nikoli ni bilo tako slabo ali tako dobro, je predvsem človeška zadeva subjektivnih občutkov. Strmčnik je rad navajal francoski pregovor 'čim bolj se spreminja, bolj je to ista stvar (plus ça change, plus c' est la même chose). Šola je in bo politikum (Zdenko Medveš). Ostajata sistemsko nasilje in odpor do njega. Ob tem naj se spomnim še na donkihotskega upornika proti etatistični pedagogiki Franca Pedička.

Zakaj naši starši niso imeli možnosti, da bi tako zelo vplivali na šolo, kot jo imajo sedanji starši? S kodifikacijo otrokovih in učenčevih pravic je v pedagoško kulturo šole vdrla pravna (ne)kultura - advokatura, ki omogoča, da starši s pravnimi sredstvi 'odpravljajo' domnevne pomanjkljivosti pedagoških postopkov, zlasti pri ocenjevanju znanja učencev. Neoliberalnim, marketiškim vplivom  šola ni kos kot v socializmu ni bila kos družbeno-političnim, s katerimi se je morala poistovetiti. Tako so stališča o avtonomiji šole in njenih udeležencev zopet okrnjena. Kljub deklaraciji o šoli evropskih kompetenc, šoli še manjka, kot je ugotovil bivši minister Igor Lukšič, ki se je po lastni percepciji šele učil upravljanja s šolo v času svojega mandata, civilizacijska kompetenca. Že v 70. letih 20. stoletja so kritiki ugotovili, da šola ne more presegati socialne neenakosti. Tako nam nekaj spomina na zgodovino šole pomaga pri razumevanju njene umestitve v čas in prostor. se razreševala z demokratični sredstvi dialoga. To pa seveda ne zadošča, da bi učitelji našli pot do svoje izgubljene avtoritete s protesti oz. stavkami na ulici. Avtorica članka ne ve, da smo vsi pristali na kompetenčno-kompetitivni stil in 'špil', ker je na videz ugoden. Dejansko pa vodi v boj za parcialne interese. To kajpak nima dobre korelacije z integrativno osebnostjo učencev, učiteljev, staršev, … Pozabljamo na pomen ohranjanja človekovega dostojanstva (dignity) in z njim povezane klene osebne drže kot temelja avtoritete.  Mislim, da je današnjo predmetno natrpano devetletko strah pred praznino (lat. horror vacui). Barica Marentič Požarnikova je večkrat pisala proti obstoječi količinski in za prihodnjo kakovostno šolo. Evalvacijske študije so pokazale, da ne gre za preobremenjenost, ampak za neustrezno delitev t. im. bremen v smislu obveznosti učenja. 

Nekateri starši tudi pri nas raje vpisujejo na privatne alternativne šole. Učenci naj bi se vsekakor učili sodelovalno, a predvsem s sovrstniki. Nadaljevanje te zgodbe pa je prešibko razumevanje pomena vseživljenjskega učenja in izobraževanja. Neka mariborska gimnazijka je opazila, da šola, ki pri dijakih ne razvija kritičnega mišljenja, ne daje obraza, ki je vključen v izrazu izobrazba. Kot je znano je nemški model oblikovanja – Bildung prešel že v ne-oblikovanje - Unbildung. O tem piše tudi Furedi (2016). 

Danski pedagog Jesper Juul iz izkušenj pove, da se starši pred otroki ne bi smeli samozatajevati, ampak bi jim v pogovoru morali jasno povedati, kaj od njih pričakujejo ne glede na to, ali se ti strinjajo. Laž principa 'vse za dobro otroka' je pokazala že Hannah Arendt, ko je ugotovila, da je v ozadju avtoritarnost odraslih. Kadarkoli tedaj dajemo prednost storilnosti in karieri pred medsebojnimi odnosi, nastanejo težave. Vseživljenjsko učenje mora biti namenjeno ohranjanju določene uravnoteženosti, da se ne obremenjujemo z nepotrebnim balastom.   

Kodelja (2017) razmišlja o šolskem sistemu, ki so med letoma 2011 in 2017 izhajala v reviji Šolski razgledi. Ukvarja se z vprašanji, kako naj se šola odziva na širšo političnoeko nomsko krizo, pa tudi kako naj se izvleče iz lastne vsebinske krize. Načenja vprašanja,  kako referendumska kampanja o družinskem zakoniku vpliva na učitelje ter njihovo delo, do varčevalnih ukrepov, po katerih je sredstev za šolanje bistveno manj kot na njenem začetku.  Sprašuje se o solidarnosti ter o lakoti v šolah pa tudi o pomembni razliki med definicijo predmeta domovinska vzgoja ter državljanska vzgoja in etika. Ker sta v krizi tudi vzgoja in izobraževanje, bi bila potrebna vzgoja za spoštljivi, etični um (Gardner).
 
Kot je smisel življenja posameznika povezan z njegovim odnosom do materialnih in duhovnih vrednot, tako je njegovo bogastvo čutov v zadovoljevanju materialnih in duhovnih potreb.  V 20. stoletju se je močno izrazila uničevalna (destruktivna) stran človekove ustvarjalnosti, zato je pomembno, da zna človek osmisliti ne le svoje dosežke, temveč predvsem svoje življenje; njegova ljubezen do življenja mora biti močnejša od ljubezni do smrti in volja do smisla močnejša od volje do moči. Tako (po Frommu) svoje bivanje postavlja pred imetje in svojo humano etiko pred etiko oblasti. Kot je smisel življenja posameznika povezan z njegovim odnosom do materialnih in duhovnih vrednot, tako je njegovo bogastvo čutov v zadovoljevanju materialnih in duhovnih potreb.  

1.1 Tekmovanje s samim seboj - Smo lahko vsak dan pametnejši, hitrejši in boljši?

Ni linearnega razvoja posameznika. Dosežemo svoj vrh in padec. Drugi odgovor je kompromisen. Ker ima vsak svoje samoomejitve in je že po inerciji (Sartrov en soi) nagnjen k lenobi - akediji, je delni odgovor v tekmovanju s samim seboj in posledično z drugimi, a le do platoja učenja, do škodljivih meja hiperaktivizma. V nadaljevanju bomo navedli avtorje, ki nam za takšno neformalno učenje oz. preizkušanje svojih (neomejenih) kapacitet dajejo navodila in svoje zglede. Prvo vprašanje je, kakšen je namen tekmovanja – 1. premagovanje svojih slabosti, 2. ekonomska konkurenca, 3. biti v igri ustvarjalnih sil pa četudi post-karier no, 4. vzdrževati bivanje v trajnostnem razvoju.

Pozitivna psihologija se je začela uveljavljati v Evropi predvsem po letu 1990. Njeno temelj no izhodišče je, da je raziskovanje polnosti in notranje sreče enako važno kot raziskova nje duševnega trpljenja in motenj. Začetki tega pristopa segajo že v petdeseta leta 20. stoletja. Tedaj so veliki humanistični psihologi in terapevti (Karen Horney, Erich Fromm, Abraham Maslow, Carl Rogers, Fritz Perls in drugi) začeli postavljati v ospredje vprašanje virov človekove moči, dostojanstva, duhovne suverenosti. 

Samouresničenje in notranja svoboda sta se jim zdela cilja, vredna prizadevanj, kljub objektiv ni omejenosti posameznika, kljub družbenim pritiskom, kljub tragičnim izkušnjam otroštva. Ranljivosti našega obstoja niso zanikali, a v njem so videli le senčni del resnice o naši usodi. S Freudom se je psihologija namreč zazrla predvsem v patologijo in skušala spoznavati obup, razklanost, sovraštvo, grozo in uničevalnost. Pred nami je zazijal pekel razbolelega, pohlepne ga, otročjega in napadalnega človeka, ki ga je bilo mogoče gledati s pomilovanjem ali sočutjem, gotovo pa ne s ponosom ali občudovanjem. 

Omenjeni terapevti pa so začeli preusmerjati svojo pozornost na vire človekove notranje moči, v razloge za upanje. Iskali so pot, ki pripelje čez ovire in omogoča vzpon uma, srca in duha. Verjeli so v napor, ki človeku omogoča izpeljavo osrečujočega življenjskega poteka ne glede na okoliščine. Maslowa je na primer zanimalo, zakaj nekateri ljudje, različni po izobraz bi, poklicu, družbeni moči in imetju, dosegajo visoko stopnjo odpornosti in samouresničenja, in od kod prihaja ljubezenska moč, s katero nekateri znajo zavladati nad svojo nesrečo. Njego va razmišljanja ob ugotovitvi, da taki ljudje obstajajo in da so si tudi zelo podobni, so še danes sveža in izzivalna. 

Nekateri psihoanalitiki so se začeli spraševati, ali je pot iz trpljenja nujno tako zamudna in težka, tako vezana na duševno arheologijo in preteklost, kot jih je naučila klasična psihoana liza. Največja in še živeča predstavnika tega premika, Albert Ellis in Aaron Beck, ki prihajata iz psihoanalitične edukacije in prakse. Njuna raziskovalno-terapevtska metoda je opazovanje miselnih postopkov, s katerimi ljudje ohranjajo svoje notranje blokade. Oba sta prepričana, da preteklost ne določa  edina življenjskega poteka, ker je v igri veliko dejavnikov, ki ustvarjajo sinergični videz naključnosti.  

Pri spreminjanju osebnih navad je razlike med temi, ki jih moramo ali želimo spremeniti. Vprašanje pogojev odločanja se da zastaviti tudi bolj kompleksno in ne samo na osnovi (avto)sugestij. Proučuje ga tudi Charles Duhigg, ki je avtor odmevne uspešnice Moč navade (2015). Pri tem se opira na znanstvena dognanja  psihologije, vedenjske ekonomije in poglobljene intervjuje z različnimi uspešnimi posamezniki ter strokovnjaki – nevrologi, psiho logi, piloti, generali, direktorji, filmskimi ustvarjalci, igralci pokra in kognitivnimi znanstve niki –, skuša čim bolj jasno opredeliti, kako »deluje« učinkovitost oz. produktivnost. Duhi ggova druga knjiga (2016), ki je prevedena v slovenščino, predstavlja logično nadalje vanje Kahnemanovih raziskav, za katere je dobil Nobelovo nagrado l. 2002 za prodorne prispevke s področja vedenjske ekonomije. 

Kahneman (2016) trdi, da zaradi kognitivne lahkotnosti razsojamo hitro in enostransko učinkovito. Desno in levo polovico možganov poimenuje s sistemom 1 in 2. Sistem 1 poskrbi da vtisi v nas postanejo prepričanja. Ti so izvor intuitivnih uvidov. Zato sprejemamo odločitve na osnovi zunanjega videza, všečnosti, prepričanj in pričakovanj, manj pa na osnovi tehtnega premisleka po sistemu 2, ki deluje počasi logično-analitično. Zagovarja tezo, da naše odločitve izvirajo iz prepletanja teh dveh načinov razmišljanja ne glede na to, ali gre za vsakodnevne odločitve ali pa za zahtevnejše kognitivne procese, kot je dolgoročno načrtovanje pomembnih bivanjskih in delovnih strategij. Ker pa imata oba sistema svoje slabosti, potrebujemo po eni strani samokritične korekcije, po drugi pa tudi skupinsko sodelovanje.  

Iz Duhiggove Moči navade (2015)  izvemo, kako lahko vpeljevanje ali pa spreminjanje t. i. ključnih navad pomeni razliko med propadom in uspehom ter življenjem in smrtjo. V njej daje primer, kako je mlada ženska v zadnjih dveh letih je spremenila skoraj vse ključne vidike svojega življenja. Nehala je kaditi, postala je maratonka, v službi pa je napredovala. Nevrolo gi so pri pregledu njenih možganov ugotovili, da so se vzorci znotraj njenih možganov povsem spremenili.

V obeh knjigah Duhigg (2015, 2016) izboljšanje učinkovitosti opredeljuje z:
- izpostavljanjem skupnih značilnosti, ki ločujejo učinkovitejše posameznike in podjetja od manj uspešnih,
- ustvarjanjem sistemov za pravilno odločanje,
- sprejemanjem ustreznih prihodnjih poslovnih in zasebnih izzivov ter z
- jasnim načinom zbiranja in obdelave podatkov, kar omogoča skupinam in posameznikom, da svoje težave spremenijo v priložnosti.

Duhigg (2015, 2016) raziskuje koncepte učinkovitosti in produktivnosti. S prepletom znanst venih dognanj in izvirnih ter poučnih resničnih zgodb oseb in institucij, Duhigg predstavi ključne značilnosti učinkovitosti od motivacije in postavljanja izzivalnih, a realnih ciljev, do osredotočenja in pravilnega odločanja, ki so skupne uspešnejšim posamez nikom in podjetjem.

Njegov stil pisanja vključuje pojasnjevanje osebnih zgodb z novejšimi nevroznanstvenimi in psihološkimi dosežki. Na ta način nam 'po človeški logiki' pokaže, kako in kdaj se dejansko zgodi učinkovitost. Ključno je njegovo stališče, po katerem biti produktiven ne pomeni naj prej tega, da  zastavljene vsakodnevne naloge ne opravljamo čim hitreje in intenzivno, ampak, da se drugače, bolj kompleksno in premišljeno odločamo zase in za svet. Duhiggov namen je kodifikacija in normiranje naših celotnih izkušenj za boljši svet. 
Duhigg (2016) nam v osmih poglavjih pokaže poti osebne rasti (personal growth). Najprej nam pokaže, kako občutek samonadzora sproža motivacijo za uspeh. Nato analizira uspešnost skupin z asociacijo na timske ure. Ugotavlja, da so tiste ekipe boljše, ki delujejo skupinsko usklajeno, ne da bi anarhično prepuščale vodstvo le najboljšim. Vsekakor ne gre brez karizmatičnih osebnosti. Tista podjetja se skušajo neuspešno spremeniti, ki nimajo organizira nega timskega dela. Nekaterim pa se uspe prenoviti praktično  čez noč. Zoharjeva bi ugotovila da imajo primerno duhovno vodstvo. Duhigg nam predstavlja laboratorije, kjer nevroznanstveniki raziskujejo, kako zasidrane navade delujejo v naših možganih. Pokaže, katere navade so bile ključne za uspeh večkratnega olimpijskega zmagovalca, plavalca Michaela Phelpsa, direktorja korporacije Starbucks Howarda Schultza in borca za človekove pravice Martina Luthra Kinga.
Vemo, kako ohranjamo fokus s fokusiranjem (osredotočenje je focusing)  mentalnih modelov, kakšen je pravilen način postavljanja dolgoročnih in kratkoročnih ciljev. Duhigg daje zgled  podjetij iz Silicijeve doline, ki so se uvrstila med vodilne, ko so začela gojiti kulturo zavezanosti. Opozarja, da nas danes tehnična avtomatizacija odvrača od napora mišljenja, povečuje varnost v tovarnah, učinkovitost v pisarnah, zanesljivost v delovanju sistemov, stabil nosti rasti v gospodarstvu.  Povečuje pa se nevarnost individualnega tveganja zaradi padanja koncentracije. 
Z izrazom tunelski vid Duhigg označuje našo pogosto pragmatično značilnost, da smo osredotočeni samo na to, kar imamo pred nosom. Takšno enoumje ni smiselno, ker pogojuje veliko nesporazumov. Druga napaka pa je manipulativno brezciljno eksperimentiranje s seboj in z drugimi. Duhigg pravilno opozarja, da se šele učimo smiselno uporabljati informacije in jih ne zlorabljati za parcialne cilje.     
Duhigg (2016)nam  pokaže učinkovito metodo postavljanja t. i. S.M.A.R.T. ciljev. To je akronim za večpomenske izraze kot so:
S. = Specifično konkreten. Kaj natančno hočemo?
S. =Samosprožitev in samokontrola. Ali lahko cilj 100% sami usmerjate in vplivate nanj?
S. = »Simpel«. Ali je cilj formuliran preprosto in s tem možganom primerno?
M. = Merljiv. Po čem prepoznamo, da smo svoj cilj dosegli (kaj so dokazni kriteriji)?
A. = As if now (kot bi že bil dosežen). Ali je cilj formuliran v sedanjosti (glagol v sedanjiku)?
A. = Atraktiven. Ali ga res hočete doseči? Ste se pripravljeni za to angažirati? Čemu se morate v ta namen odpovedati (sekundarni dobiček)? Kakšno ceno je treba za to plačati? 
A. = Absolutno sprejemljivo: Ali je cilj ekološki? V katerem kontekstu to hočete in v katerem ne?
R. = Realen. Ali je to za Vas v območju ‘’možnega'’? Ali se vam to zdi izvedljivo? Je to že komu uspelo?
T. = Totalno pozitivno. Ali je mogoče vaš cilj opisati pozitivno in brez primerjave? 
T. = Timing. Kdaj natančno bo cilj dosežen? To tehniko se da uporabljati tudi skupinsko. Z njeno pomočjo vodja najlažje kontrolira doseganje ciljev skupine, ki deluje dogovorno, denimo, po timski uri. 

Pri tem zastavljanju ciljev je običajno nejasno, kako naj si kaj obljubimo, da bomo dolžnostno izvedli in se odpovemo drugim sicer pomembnim ciljem, zaradi katerih dobimo pozneje občutek da nismo najbolj racionalno ali celostno izbirali in smo kaj izgubili. Življenje se rado obrača iz sreče v nesrečo in ko se ti zazdi, da te najbolj potiska v »koprive«, te morda že vleče iz njih, ker so koprive navsezadnje zdravilne. Kako priti iz »kopriv« je navsezadnje zadeva kriznega managementa.  

Nadalje Duhigg (2016) analizira pet tipov kulture vodenja: 
1. zvezdniški, kjer zaposlujejo ljudi z elitnih univerz in uspešnih podjetij, 
2. inženirski, ki zaposluje mlade in motivirane delavce, 
3. in 4. avtokratski, kjer prevladujejo avtokrati in birokrati s kulturo zavezanosti – pripadnosti enemu podjetju. Vodja izbere enega izmed njih ali kombinira vse. 
5. demokratični. Eden izmed najbolj znanih proučevalcev kulture vodenja  je John C. Max well, ki je nadvse priljubljen predavatelj o voditeljskih temah, medčloveških odnosih in osebnostni rasti. Z avdiokasetami, videokaseta mi in knjigami, ki jih izdaja njegov izobraževalni inštitut INJOY, vpliva na mnoge voditelje v ZDA in drugod. Predpogoj uspeha vsake organizacije v sodobnem tekmovalnem svetu je načrten razvoj voditeljskih kvalitet zaposlenih. Zaposleni so glavno bogastvo vsake organizacije. Sistemi zastarajo, zgradbe postanejo majave, stroji se obrabijo, ljudje pa lahko rastejo, se razvijejo in dosežejo večjo učinkovitost, če jih vodi voditelj, ki razume... 
Duhhig proučuje subjektivne pogoje naše ustvarjalnosti kot so samokontrola in premišljevanje o svojih izkustvih.  Posledično je najboljše večperspektivno mišljenje. Tudi pri igri pokra ugotavlja, da se bolje odločajo tisti igralci, ki ne postavljajo vse upe v lastno zmago na gotovost, ampak upoštevajo, da ne poznajo vseh okoliščin, med katerimi bi bil ključni poznavanje kart soigralcev. 
Inovativna podjetja se od manj inovativnih ločijo po namenski porabi energije.  Vprašajmo se, kam usmerjamo našo energijo. Kako se reševanja izzivov lotimo bolj kreativno, sistematično in učinkovito? 

Duhigg (2016) opisuje zgodovino iznajdbe in najrazličnejše načine uporabe Bayesovega pravila, ki nam pove, kako se verjetnost nekega dogodka spremeni, ko o njegovih okoliščinah pridobimo nove informacije. Bayesovo pravilo je zelo uporabno. Z njeno pomočjo so med drugo svetovno vojno denimo dešifrirali slavno nemško Enigmo, iskali podmornice, preurejali zavarovalniške tabele in počeli še marsikaj drugega, kar avtorica odlično opiše v celi vrsti zanimivih zgodb. Kot pokaže poker je odločanje v sistemu različnih verjetnosti je najtežje. Bolje je, da kaj tvegamo kot da se zanašamo le na gotovost.

V zadnjem poglavju Duhigg opisuje, kako je ena izmed najslabših šol v Cincinnatiju v ameriški drža vi Ohiu, postala boljša. Šola South Avodale je imela dovolj denarja, ki so jim ga dale mesto in lokalna podjetja in najboljšo tehnično opremo, in vendar se zato učni uspeh ni izboljšal. Podatkovna evidenca in spremljanje rezultatov ni pomagalo. Začeli so  projekt Osnovnošolska iniciativa (OI), ki je postal model za šolsko reformo v revnejših mestnih središčih. Udeleženci edukacije so bili isti kot prej. Fokusirali so se na drugačen način sprejemanja odločitev. Pridobljene statistične podatke so obdelovali ročno z namenom, da jim bodo služili za doseganje boljših rezultatov. Učili so se spodbujatiu videvati pomen statističnih podatkov za nove načrte. Inšpektorji so ugotovili, da so se v l. 2010/11 uspehi dramatično dvignili. Tako bi se pari morali naučiti videti dejstva v luči razvijanja medsebojnega odnosa. 
Predstavljeno Duhiggovo knjigo se splača upoštevati v šolskem prostoru zlasti sedaj, ko se sprašujemo po motivaciji slovenskih učencev za dosežene rezultate na mednarodnih tekmovanjih znanja TIMSS in PISA  2015.
Z najnovejšimi znanstvenimi dosežki in zasnovane zgodbe, s tem pa nam prikaže popolnejši in bolj človeški način razmišljanja o tem, kako in kdaj se dejansko zgodi učinkovitost. Pri tem mu uspe preokviriti celoten kulturni kontekst: biti produktiven ni samo vsakodnevna lista reči, ki jih je treba opraviti. Gre za pogled na naše življenje kot na serijo dobrih odločitev zase in za svet.
Po Pygmalionovem načelu načelu samouresničene prerokbe se učenec ravna po željah in videnjih učitelja. Če se tedaj motivacija in dobro počutje v razredu učitelju ne zdita pomemb ni, ju verjetno tudi učenec tudi ne zaznava. Po drugi strani se prezahtevnost dolgoročno ne izplača, ker vodi v nedemokratičen stil vodenja in posledično slabše rezultate. Pri SMART zastavitvi ciljev smo videli, da je treba cilje čekirati realno, kar pomeni znotraj dometa samoomejitev.
   
Šolarji so v imenu visoke pozitivne samopodobe (self-image) samo gojili občutek, kaj vse zmorejo. Le redkokdaj pa so bili v flowu, na višku svojih moči. Zato je manjkalo učenje z veseljem in z reševanjem problemov. Za uspeh je treba zastaviti ustrezne cilje, programirati poti in vztrajati. Pogubno in ne pogumno se je predajati slepi strasti, čeprav je predanost nekakšen spontan zanos (flow) uspešnega procesa. Včasih se naše želje ne ujemajo s cilji, včasih pa ne vemo, kaj hočemo.
Po Gardnerju smo pametnejši samo v tistih od osmih inteligenc, ki jih vadimo. Nekateri vadi jo samo eno. Spinoza se je skliceval na deus sive natura. Obstaja en sam Bog in vse drugo so modusi, ki so že v njem. Zakaj bi se ukvarjali z minljivimi rečmi, če nam večnost in neskonč nost nudita nenehno srečo. Izboljšanje razuma je v njegovi preusmerit vi na temeljne etične principe.   Šahovska igra homo ludens-a ne sodi niti k matematični niti k tehnični inteligenci, je pa v njuni bližini, ker vključuje intuicijo in preračunavanje. 

Vaja dela mojstra, če smo pripravljeni popravljati zmote.  Nespametno je vztrajati pri njih. Lat. insipientis perseverare in errore factum sit. Brez poskusov in zmot ne naredimo nič izvirnega.« To pomeni, da smo avtokorekcijsko pripravljeno na ortonomsko pravilno ravna nje, ki pa ni že kar samoumevno od začetka, marveč je s trudom priučeno. Kaj je element? Gre namreč za dejavnost, ki nas po eni strani veseli, po drugi pa jo dobro opravljamo. 

Robinson in Aronica (2016) na primerih zgodb uspešnih (pogosto tudi slavnih) posameznikov prikazati, kako najti in negovati t. im. element. V slogu priročnikov za samopomoč naslavlja predvsem vidik osebnega angažmaja, vendar ne pozabita opozoriti tudi na sistemske težave (kot je, denimo, zastavitev izobraževalnega ali celo politično-ekonom skega sistema), ki posameznika ovirajo pri iskanju lastnega elementa, s čimer avtorja prikazujeta kompleksnejšo sliko samorealizacije. Robinson Ken, Aronica Lou (2016) definirata element kot prvinskost, avtentičnost vsakokrat ne individualne osebnosti. Je presek priložnosti, naše naravnanosti, zmožnosti in strasti. 

Nekateri ljudje že v otroštvu odkrijejo kje so najmočnejši, nekateri pozneje, nekateri pa nikoli. Odkritje in razvijanje elementa je neobhodni pogoj naše uspešne prihodnosti! Ko smo v ele mentu, smo sposobni resnično daljnosežnih potez, o katerih smo vedno sanjali. Ob njem se spomnimo na Bergsonov elan vital, Dyerjevo navdušenje, Kojčevo prasilo, Gujaujevo načelo intenzivnosti življenja. 

Resnične zgodbe velikih osebnosti in zgoščene, s humorjem obarvane razlage so nam v pomoč pri odkrivanju lastnega elementa oz. talenta. Element je pri Chiksentmichaliju tok – flow.  Element je ključen za doživljanje osebne samorealizacije. Tri razsež nosti inteligence so mnogotera raznolikost, ki jo je definiral Gardner, dinamična povezoval nost in enkratnost, ki delujejo s pomočjo domišljije ustvarjalno. Zgolj tematizacije ljudi po različnih tipih prevladujočih inteligenc ne zadostuje. Inteligentnost se ne kaže po Robertsonu (2016) samo v dinamični raznolikosti, ampak tudi v komunikacijsko interaktivni povezoval nosti med njimi in enkratnih nezamenljivih manifestacijah. Zanje je potrebna še domišljija. Zunanja pogoja pa sta priložnosti in domena, ki vključuje tiste, ki na določenih področjih že nekaj pomenijo in služijo kot zgled in opora. Ti so soigralci, somišljeniki, pomočniki. Tisti, ki stojijo na ramenih velikanov vidijo dlje. 

Robinson in Aronica (2016) preizprašujeta naše ustaljene predstave o ustvarjalnosti, nadarje nosti in inteligenci in nam zagotavlja, da se prav v vsakem izmed nas skriva pomemben poten cial za osebno srečo in izpolnitev, pa tudi za edinstven prispevek celotnemu človeštvu. Pri tem kritično analizira obstoječe sisteme vzgoje in izobraževanja, ki domnevno zatirajo otrokove naravne talente v imenu doseganja standardiziranih ciljev. Tudi v tej knjigi trdi, da se ameriški šolski sistem nagiba k enoznačnim in enoumnim odgovorom učencev namesto k pluralnim. Zagovarja pristope, ki negujejo kreativnost ter priznavajo različne vrste inteligence in edinstvenost vsakega človeka. Zakaj le redke šole poučujejo ples, če vemo, da nekateri učenci funkcionirajo le v gibanju, ne pa sede kot homo sedentus? Tudi program ameriške šole No Child Left Behind predvideva le standardizirane rezultate.  S tem, ko šole prikrajšujejo učence za problemske izzive, zavirajo uveljavljanje njihove ustvarjalnosti. Mnogi učenci se učijo, česar se ne marajo zaradi odličnih ocen,  delavci pa zaradi finančne gotovosti delajo nekaj, kar jih ne zanima. Drugi nam pomagajo pri iskanju boljših rešitev bodisi kot somišljeni ki, alternativci ali po nasprotovanjih. V vsakem primeru le v novih priložnostih odkrijemo svoje talente. 

Simon Sinek meni, da je mlade težko voditi, da so samozaverovani, neosredotočeni, neučakani in leni. Marko Majer predstavnik oglaševalske agencije Mayer McCann pravi, da mladim ni prav nič nerodno izpostaviti svojih pričakovanj glede načina dela ter njihovega odnosa do delovnega okolja. 

V organizacijah, kjer se srečujejo z mladimi različnih tipov (milenijski digetalci, iksi, ipsiloni), včasih ne vedo prav dobro, kako jih uspešno voditi, in kako spremeniti organizacij sko kulturo in tehnike vodenja, da bo integracija generacije Y dala pozitivne rezultate učinkovitega dela in spodbudne kulture v podjetju. Za te reči je med drugim usposabljal seminarski trojček Uglašeno dirigiranje – Vodenje s posluhom, ki je bil 27. 1. 2017 od 9h do 16h na GZS. Vemo, da se z vprašanjem, kako usklajujemo naše intence, ukvarja tudi NLP dogovorni model.
 
Ker smo že uvodoma klasificirali različna verovanja, povejmo, da je najpomembnejša  vera vase. To tezo dokazujejo mnogi športni in poslovni trenerji. Anthony Robbins, poslovnež in filantrop, je eden najuspešnejših osebnih trenerjev v ZDA. Pogosto ga navajajo kot utemelji telja poklica motivacijskega trenerja. Robinson (2016) ugotavlja, da to področje se danes še bliskovito razvija, tako da bi jih potrebovali več kot jih je. Na srečo mnogi v sebi odkriva, da vloga motivacijskega mentorja predstavlja njihov element. S svojimi prijemi je prispeval k tehnikam nevrolingvističnega učenja.  
   
Rebula-Tuta in Alenka, Prebeg, Josipa (2015) trdita, da vera vase ni mentalno stanje,  ki ga lahko ustvarimo z umom in iz uma, z voljo in pridnostjo. Če se prepričamo, da kaj veljamo, to še ne pomeni, da v nas živi vera vase. Živa vera vase je je občutena v telesu ali pa je ni. Če je ne doživljamo, to ne pomeni, da je izginila. V nas drhti kot globoko potopljeni svet občutkov, ki jim ni bilo dano zaživeti. Tudi s tem, da vadimo pozitivna čustva, ljubeče odnose in notranji mir, je še vedno ne ustvarimo, če nismo pozorni na pristne občutke, ki se porajajo ob tem. V temelju je vera vase občutenje telesa, ker so pristna čustva razlita v krvnem obtoku in razvidna v specifičnih hormonih, nevronskih povezavah, v delovanju čutil, v živem spominu naših tkiv in celic. Če telo potrjuje čustvo, pomeni, da je čustvo pristno, če pa je mentalna konstrukcija, ga telo ne bo doživljajo in izrazilo. Tako na primer lahko začutimo veliko željo po nežnosti, ko pa se nas drugi končno dotakne, otrpnemo. To pomeni, da se pod željo po nežnosti skriva nekaj, kar je še močnejše in kar trenutno prevladuje v telesu in želi biti občuteno in upoštevano.

Rebula-Tuta, Alenka, Prebeg, Josipa (2015) sta prepričani, da je treba razvijati znanje o veri vase, ljubiti dobra čustva, a tudi sprejeti vse, kar realno živi v nas in gojiti polsuh za vse, česar smo prepolni, pa odrivamo ali dušimo. Osebna moč nikoli ne more rasti iz pritiska nad seboj. Moč je sprostitev moči in prihaja iz osvobojene pristnosti občutenja, občutenje pa je proces, ki se začne v organizmu in šele v zadnji fazi doseže zavest, če najde prosto pot.

Rebula-Tuta, Alenka, Prebeg, Josipa (2015) samokritično priznavata, da v slovenski kulturi nimamo močne vere v resnico občutenja in v odrešujočo moč razkrivanja sebe pred drugimi in pred seboj. Toda šele stik z resničnimi občutki nam pokaže, da se lahko naslonimo nanje, da priteka iz resnice vir žive vode za naše življenje. Začutiti je treba, da imamo pravico čutiti in povedati in da obstaja  kdo, ki je sposoben našo resnico poslušati s spoštovanjem, ne glede na to, kakšna je. Dostojanstvo resnice je naše dostojanstvo. To je že Kantova razsvetljenska predpostavka. Rebulova in Preglova pa še dodajata, da ni potrebno, da je lepa, prijetna in prijazna, pa tudi ne nesramna, brezobzirna… Vero vase sestavlja zaupanje v občutke telesa in intuicijo duha.
 
Ker zaupanje med nami in občutki nastaja  že v otroštvu, ga mnogi ne poznajo. Če smo že kot otroci ugotavljali, da nam občutki v telesu pomagajo odkrivati svet in razumeti dogajanje, graditi odnose in reševati težave, se na nanje navežemo. Doživljamo jih kot verodostojne, ker s celim organizmom dojemamo, da so realni, kar nam izkustvo nenehoma potrjuje. Kako se to dogaja? Kar kot otroci čutimo kot prijetno, ne more biti »morda prijetno«, ker s celim telesom vemo, da je resnično. Isto drži za vse, kar nam je boleče, zoprno ali tuje. Zato temu nedvomno verjamemo.

Odprli smo le nekaj posebnih vidikov osebnega in institucionalnega neformalnega učenja. Pokazali smo na njegove izvore (pra-sila, avtosugestija, vera vase, navdih, flow – zona, SMART cilji,…) in razsežnosti. Nanizali smo kar nekaj razlogov za potrditev hipoteze, da ima neformalno učenje danes nekatere prednosti pred formalnim, šolskim učenjem in izobraževanjem. To dokumentira tudi nedavni temeljni raziskovalni projekt, ki je potekal  na Pedagoškem inštitutu v letih 2011 in 2014 o antropoloških temeljih neformalnega učenja. 

Bistveno je, da druge znamo poslušati,  jim zaupati, jih negovati in vanje verovati. Tako kot zaupanje v lastne sile, tako tudi zaupanje v drugega povečuje njegove sposobnosti.  Fukuyama (1996) je dokazoval, da so zahodne odprte družbe ekonomsko uspešnejše prav zaradi večjega zaupanja kot vzhodne, ki so tudi bolj zaprte.  Skrbi in strah postavljajo smisel v kontrapozici jo. Dokler jih ne komplementiramo s pozitivnim nasprotjem, se nam izmika. Včasih se niti ne zavedamo bega pred življenjem. V Sloveniji je premalo zaupanja drug v drugega, prav tako pa tudi tujim investitorjem, ki jim prodajo podjetja.  

Pri vsaki pomembnejši viziji se je treba že vnaprej zahvaljevati, da jo vidimo kot že izvršeno. Afirmacije ponavljamo kot mantre in molitve. Doseči je možno sinergične učinke po benigni spirali. Od drugih pričakujemo podporno skupino za naše cilje. Dokler nismo za nek cilj motivacijsko emocionalno angažirani, ne napredujemo v izvedbi. Vizijo, ki jo želimo realizi rati, bi morali ponoviti v situaciji npr. dvojni salto, zavoje na strmini. Najprej mi oblikujemo vizijo, potem vizija nas. 

Szentmartoni v Psihologiji duhovnega življenja-pozitivno sprejemanje sebe  pomeni pripravlje nost, da svoje sposobnosti razvijemo do maksimuma. Želimo postati to, kar smo lahko. Prava ljubezen je produktivna, prožna in vedno nova. Če je naše delo duhovno smiselno, ima (trans)formativno moč. 

Vprašanje je, ali je res smiselno razvijati vse, kar se da razviti. To bi pomenilo, da bi posamez nik lahko rekel, da je dosegel vse, kar je lahko dosegel. Izenačil bi možnosti z realnostjo. Na vseh nivojih bi bili le to, kar smo in nič več to, kar nismo. Multinivojska analiza bi bila izvršena v samorealizaciji. 

1.2 Vrste in značilnosti psihoterapij 

Tudi na področju terapije se pojavlja dilema mehanicizma ali holizma. V 20. stoletju je ta znanstveni pristop vstopil tudi v zdravstvo z določanjem elementarnih funkcij in disfunkcij (Kielhofner 1997): Sposobnost organizma je odvisna od nevrološkega, mišičnoskeletnega in intrapsihičnega sistema. Poškodbe ali nenormalni razvoj organov kot  podsistemov povzroči ustrezno disfunkcijo celotnega organizma oz. psihosomatskega sistema. Funkcijsko sposob nost se lahko obnovi z izboljšanjem notranjih podsistemov. Tako uporabi Hendersonova klasično znanstveno elementarno-analitično metodo pri definiciji in opisu človeka (cit. Bohinc 1995): »Človek temelji na valovanju in odgovorih v celični fiziologiji.« Takšno ekstremno in enostransko gledanje se je razvilo zaradi izrednih uspehov, ki jih je dosegala elementarna znanost v preteklih stoletjih. Terapija je bila v največji meri osrediščena le na odpravo elementarne disfunkcije ali poškodbe prizadetega organa ali vsaj na izboljšanje osnovne funkcije, kar je bil tudi glavni kriterij za terapevtsko optimizacijo okolja, pri čemer ni bil vključen celotni organizem. To, kar danes opisujemo kot holistično terapijo je že Platon kot sodobnik Galena trdil: »Ne moremo zdraviti očesa in pustiti vnemar glavo in ne zdraviti telesa in pustiti vnemar dušo.« 

Čemu psihoterapije? Zaradi pomoči za samopomoč. Čedalje več ljudi je na poti samouničeva nja zaradi sadomazohizma. V bistvu dokumentira Frommovo tezo o bolni družbi. Veliko jih je psihično prizadetih zaradi težav v službi. V VB je vsaj petina depresivnih, vendar se večina ne zdravi. »Paradoksalno je, da tisto, kar je razglašeno za splošno dobro, pripelje v odvisnost.« (Salecl, str. 207). Odvisnosti so sad pretiravanja. Ni nenavadno, da ima dr. S. Rozmanova vedno dovolj terapij in da pri nas primanjkuje visokošolanih terapevtov.  

Strah nastaja in se tudi razrešuje v medkulturnih stikih. Strah je eno od temeljnih ambiva lentnih človeških čustev. Strah nas po eni strani varuje pred nevarnostjo, po drugi pa vzbuja v nas stanje napetosti, tesnobe, negotovega in neobvladljivega, ki se nam ponuja ali nam grozi v prihodnosti. Ker smo končna smrtna bitja, se sprašujemo, kaj smrt za nas pomeni. Običajno to vzbuja v nas občutek tesnobe in negotovosti o lastni usodi. Zaradi pasivizacije govorimo danes celo o kulturi strahu. Strah nas je pridobitev moderne civilizacije, ki pomenijo tudi nova tveganja, npr. medijska sredstva, energetske potrebe in z njimi povezane klimatske spremembe ter negotovost glede oskrbe v prihodnosti, atomska energija in kopičenje orožja in drugih »onesnaževalcev«. 

Latentni in delno aktualni avtokratizem, partikularizem interesov, ki ohranjajo fragmentarnost in heterogenost, so še prisotni v politični kulturi. V šoli prevladujejo liberalne vrednote, ki so 
verjetno posledica vladajoče liberalne stranke, ohranjajo se socialistične vrednote in obujajo se krščanske zlasti v privatnih šolah. Nižja razvojna stopnja demokratične pedagoške kulture šolah je vidna v naslednjih točkah: pomanjkanje racionalne argumenta cije o potrebnosti EZ pri učnih urah, razvijanje državljanstva na treh ravneh (nacionalni, evropski, globalni), premalo timskega in problemskega poučevanja in globalno pomembnega Cilj globalnega učenja je tudi medkulturni dialog. Stike med kulturami se krepi s strokovnimi in znanstvenimi posveti. 

Smisel življenja je postal vezan na nove začasne avtoritete kot so mentorji, trgovci, zavaroval niški agenti, managerji, coachi, svetovalci, psihoterapevti in drugi alternativci.  Kot se je pokazalo pri proučevanju rimske mos maior je naša naloga ohranjanje spomina na naše velike prednike. Na tej osnovi lahko povemo, uveljavimo, odkrijemo tisto, kar oni še niso, ker je to že v morfogenetskem polju oz. vsezapisu. Na ta način danes hitreje napredujemo. Današnja hitrost osvobajanja (Virilijev izraz) s svojimi tegobami in tesnobami je pravzaprav rezultat 'minulega dela' dosedanjih generacij. Sem sodi ambivalentna tehnologija  (de)konstrukcije.  Smisla življenja ne smemo reducirali na eno samo časovno razsežnost – zlato dobo preteklosti, izkoriščanja sedanjega trenutka ali izgradnjo vere v prihodnost. 
Analitična, psihodinamska psihoterapija je globinsko psihološki proces, ki poseže globoko v temelje osebnosti, saj se loteva vzrokov simptomov. Temelji na spoznanjih Sigmunda Freuda, da je velik del človekove osebnosti nezaveden, kljub vsemu pa močno vodi naše doživljanje in vedenje. Ta vrsta psihoterapije je dolgotrajna, prinaša pa temeljite in trajne spremembe: učinkovitejši načini spoprijemanja z življenjskimi izzivi in stiskami, boljše prepoznavanje lastnih potencialov in posledično več zadovoljstva v življenju. Znani pristopi te vrste so: klasična psihoanaliza, jungovska psihoanaliza, skupinska analiza, dasein analiza, razvojno analitična psihoterapija.
Vedenjsko-kognitivna psihoterapija izhaja iz predpostavke, da misli vplivajo na naša čustva in vedenje, zato je pristop usmerjen na klientove težave »tukaj in zdaj«. Cilji so opredeljeni konkretno , terapevt in klient pa skupaj razvijata pogled na to, katera so tista prepričanja, ki povzročajo in vzdržujejo klientove probleme. Terapija traja nekaj tednov do nekaj mesecev. Najbolj znani pristopi so: vedenjska terapija, racionalno-vedenjska terapija, kognitivna terapija.
Sistemska psihoterapija temelji na spoznanju, da je vsak sistem (družina, skupina, partnerska zveza) sklop medsebojno povezanih enot, zato je tudi vsaka težava odraz čustvene motnje v ravnotežju sistema. Najbolj je ta terapija uporabna pri obravnavi družine, terapevt pa poskuša prepoznati vlogo, ki jo posameznik prevzema v ohranjanju družinskega sistema. Družinski člani poskušajo spregovoriti o težavah, ki jih doživljajo v družini drug z drugim, proces pa je usmerjen na medsebojne odnose in komunikacijo. Najbolj znani pristopi so: sistemska družinska psihoterapija, partnerska terapija, relacijska terapija in nekatere skupinske oblike.
Humanistično-eksistencialne terapije izhajajo iz predpostavke zmožnosti človeka, da si sam izbira lastne življenjske izkušnje. Poudarjajo človekovo notranjo odgovornost za lastni osebni razvoj, razlagajo, zakaj in kako sprejemamo izbire, ki določajo našo življenjsko pot. Temeljijo na svobodi volje in odgovornosti ter potrebi po smislu. Najbolj znani pristopi so: gestalt terapija, logoterapija, transakcijska analiza, integrativna, Glasserjeva realitetna terapija.
Na 12. Mednarodnem kongresu o družini (Dunaj, 20.-23. oktober 1988) Frankl izrecno pravi: »človekova dolžnost ni, da uresniči samega sebe, ampak da izpolni smisel. Njegova dolžnost ni, da najprej uresniči svoje možnosti, ampak je najprej usmerjen v svet, da tam uresniči smiselne možnosti...« to je navidez ne pa nujno v nasprotju z Maslowom. Najboljša pot samouresničenja je za Maslowa in Frankla nesebično socialno ravnanje. 

Po poslanstvu zdravnika bi Frankla lahko primerjali z A. Schweitzerjem in drugimi veliki zdravniki. Po tem, da se je v taborišču smrti soočal z mejnimi situacijami, pa bi ga lahko primerjali z njegovim sodobnikom K. Jaspersom, ki je tudi našel izhod iz krize v eksistencialni komunikaciji..  

Eksistencialisti (zlasti Sartre, Camus) so opozarjali na nepreklicno absurdnost eksistence. Svobodo izbire so občutili kot obsojenost, utesnjenost. Vendar pa za Frankla niso šli dovolj daleč in dovolj globoko vase. Svoboda je res neizogibna, vendar pa se njen horizont ne konča pri avtentični ali neavtentični izbiri nesmisla (absurda), ampak se odpira še v vertikalno razsežnost duhovnega smisla, pa naj bo naša eksistenca v svetu - taborišču videti še tako absurdna. 

V življenju se nam dogaja to, kar verjamemo. Če verjamemo v nesmiselnost sveta se nam bodo dogajali nesmiselni dogodki in obratno. Samouresničena prerokba deluje v eni ali v drugi smeri. Franklova dilema je bila veličina smisla ali razdrobljenost (fragmentiranost vlog) vsakdanjega nesmisla. Sam se je odločil za prvi del dileme, večina črednih in malih ljudi pa se (ne)hote odloči za drugi del. Za Sartra je zavesten odnos ničenje z odkrivanjem nesmisla v svetu, ker drug drugega objektiviramo, kar vodi v konflikten odnos. Za Frankla gre potrje vanje kot zavesten odnos do življenja. Pacient je subjekt podobno kot pri Robbinsu.  Za razliko od Maslowa, ki se zavzema za individualno samoaktualizacijo (za uresničitvijo vseh želja), postavlja Franklova učenka Lukasova življenje v dvoje in v družini pred samorealizacijo. 

Humanistične terapije poudarjajo vzpodbujanje pacientovih sposobnosti za doživljanje občutkov ter razmišljanje in delovanje v skladju s kapacitetami vsakega posameznika, da se aktualizira kot individuum. Eksistencialni pristopi k psihoterapiji pa poudarjajo zmožnosti posameznikov, da izbirajo lastne življenjske izkušnje. Humanistično-eksistencialne šole so:
- Rogersova individualna terapija
- gestalt terapija (Perls, Gerjolj)
- transakcijska analiza (Berne)
- realitetna terapija (W. Glasser)
- eksistencialna terapija (Langle)
- logoterapija (Frankl)

Posamezniku pomagajo pri odpravljanju težav in njegovi aktualizaciji z spodbujanjem nje govih sposobnosti za zavedanje lastnih občutkov, potreb, kapacitet ter s poudarjanjem njegove odgovornosti in avtonomije. Pri gestalt terapiji npr. terapevt s klientom raziskuje njegovo doživljanje, mu pomaga, da ozavesti lastne potrebe in občutke, bolje razume svoje življenjske situacije, sprejema lastne odločitve ipd.

Realitetna terapija, ki jo je W. Glasser dopolnil s kontrolno, pomaga posameznikom pri učenju, kako upravljati s svojim življenjem, kako izbrati bolj zadovoljive odločitve. Temelji na teoriji izbire - ne glede na pretekle izkušnje in vedenje lahko posameznik v sedanjosti vedno izbere vedenje, ki mu bo pomagalo bolje zadovoljiti potrebe zdaj in v prihodnosti.

Bernejeva transakcijska analiza se ukvarja zlasti s spreminjanjem življenjskega scenarija, to je nezavednega načrta, ki ga človek oblikuje v zgodnjem otroštvu in po katerem živi vse življe nje. Ta scenarij je lahko v odrasli dobi neustrezen in vpliva tudi na razvoj težav.

Ruglovo terapijo bi težko uvrstil v posebno šolo. Zanj je človek homo faber. Od klientov alkoholikov, ki jih je pogosto ozmerjal, je pričakoval veliko športnih dejavnosti, branja in pisanja.

Lunaček (2017) ugotavlja, da je kar precej talentiranih učencev zapravila šola. Naj jim osmisli življenje on kot psihoanalitik in psihoterapevt. Naj nas ti profili trenirajo duševno kakor nas v fitnesu telesno, da bomo prenesli trpljenje? Trpljenje ima smisel v skladu s hrepenenjem in veseljem. 
 
Gilligen, voditelj coachinga, nam za vsak dan zastavlja naslednja vprašanja
- Kako naj postanem srečen in pri tem ljubeče podpiram druge?
-  Kje v meni je prostor miru in varnosti, kjer se ni treba ničesar bati?
-  Kako se povezati z drugimi, a ostati »svoj«?
-  Kako vzpostaviti stik s svojimi zapuščenimi deli in združiti nasprotja v sebi?
-  Kako se popolnoma sprejeti?
- Kako odkrijem vire moči in energije v svojih največjih omejitvah?
-  Kako uporabiti različna učna stanja ter povezati um, srce in »trebuh« ter se odpreti polju povezav  za učinkovite spremembe? 
 
Andrej Perko je zaposlen je na Centru za socialno delo v Kamniku. Že dolga leta vodi tera pevtske skupine ljudi z različnimi problemi in stiskami po modificirani socialno-andragoški metodi dr. Janeza Ruglja. Njegova terapevtska skupnost šteje več kot sto članov. Rugelj je bil strog in dosleden terapevt. Kliente je zaposloval s športom, branjem in ustvarjanjem. Ni uspel pri vsakem, je pa pri tistih, ki so mu sledili. Bil je uporen in je za svoje pravice tudi gladovno stavkal. Po njegovi doktrini se lahko osvobodimo alkoholizma le tako da intenzivno delamo na vseh antropoloških ravneh svoje osebnosti.

Sam sem bil na kratki seansi pri Tomažu Krmelju, ki je na meni izvajal t. im. medicinsko hipnozo. Povezoval je moje nezavedno in nadzavedno. Pri tem se je zgledoval po predavanjih, ki jih je imel p. Rupnik na radiju Ognjišče za novo leto 2015. Učil me je aktivirati ljubeče energije za Tončko, ki je na hierarhični lestvici pred vsemi drugimi najbližjimi. Očitno je ljubezen do sebe in žene treba vaditi, da ne izgubi perspektivnosti. Naknadno sem opazil, da je to že odgovor na misli, ki jih je zbrala Exley Helen (1998) v knjižici Ljubljenemu možu. Nekatere misli, ki naj bi mi jih narekoval Bog, je narekoval kar on sam. 

Trajanje terapij je odvisno od posamezne šole. Namenjene so posameznikom, ki si želijo bolje zavedati in razumeti svoje doživljanje/način funkcioniranja ter ga na podlagi tega spreminjati in se spoprijemati s težavami (Tančič Grum Alenka). Tem terapijam so prirejene tudi pedago gike kot geštalt (Gerjolj), eksistencialistična, itd. 

Ni nenavadno je, da se vprašanje terapevtske vloge filozofije, ki so ga tematizirali že antični etični filozofi (npr. Boetij) zastavi tudi Wittgenstein. Za zdaj še ne vemo, ali Wittgensteinovi teksti pomenijo po lingvistično postmetafizičem obratu z aluzijo na Frankla uvod v delovanje terapevtske družbe. Wittgensteinovo ugotovitev 'moramo molčati' razumemo kot izgovor za to, o čemer ne maramo ali nočemo govoriti. Dobesedno vzeto je teza tavtologija. Anselm Grün pokaže, kdaj starostniki molčijo iz modrosti ali zaradi demence ali pa povedo resnico, ki je doslej niso. Rimljani so vedeli, da spregovori kamenje (saxa loquentur).    

Wittgensteinovo pisanje se nahaja med logiko in mistiko. Če gre za razumevanje, bi bil to hermenevtični problem, če za nasprotovanje, bi bil sofistični oz. dialektični, če gre za komuni kacijo sta v igri Habermas in Luhmann. Wittgenstein se ni navezoval na aristoteljan sko ali pozitivistično linijo. Njegove jezikovne igre so prelom s starorgškim zoon logon echon.   Wittgenstein v Traktatu začuti, da novi stavki niso več potrebni.  

Wittgensteinova osredotočenost na smiselno izražene stavke, kot jih opredeljuje formalna logika v Traktatu, se v poznem obdobju prevesi v iskanje stavčnega smisla, kot ga narekuje gramatika, ki pa ni nič drugega kot logika jezika. Tako v Traktatu kot v Filozofskih raziskavah in v razpravi O gotovosti je misel, izražena v stavku, razumljiva le, če jo pogojuje logika jezika, ki je nujni pogoj za njeno realizacijo. Tudi v Fregejevi formalni semantiki je stavek, ki izraža določeno miselno vsebino, pogojen z logiko jezika, ki je nujni pogoj njegove realizacije.

Lahko bi rekli, da so sodbe o smislu smiselne. Vprašajmo se, kakšne so sposobnosti jezika, da osmišlja naše življenje. Gre za sposobnost poenotenja. To predpostavlja, da eno že je vrhovna predpostavka, ki se potem skozi nasprotja procesira. 

Presežnost smisla iščemo v predanosti podarjenemu.  Po Lukasovi gre pri iskanju smisla za distanciranje od sebe in iskanje pozitivnega pomena dogodkov. V tezi o večperspektivnosti mišljenja z več zornih kotov in  možnosti pluralnih interpretacij najdemo stične točke različ nih filozofov od Platona, Aristotela do Wittgensteina. Prav tako tudi pri drugih strokovnih profilih npr. Buber, Bohm, Freire,… Pogoj je, da ne iščemo izključnosti kot ekskluzivizma, monopolizma v formalni logiki, ideologiji.    

Imago terapija postavi ogledalo in obenem klienta spodbudi, da ga reši. Dva se srečata tudi zato, da bi si pokazala pomanjkljivosti in jih razrešila. Vprašanje je, ali sta se pripravljena odpreti svojim ranam. Dramatizacije so smiselne v gledališču, ne pa doma, ker poslabšajo odnose. Če jih je preveč, odnose tudi uničijo.

1.2.1 Logoterapija 

Frankl je bil bolj kot drugi sposoben v taborišču vzdrževati in razvijati napor duhovnega kljubovanja, ki ga Zohar in Marshall (2000) štejeta za bistvo duhovne inteligence. Smisel izhaja iz božjega predela možganov. Franklova sreča, da ga niso usmrtili, je posledica njegove vere v življenje. Videti je kot njegova samouresničena prerokba. Posamezniku se pripeti to, kar hote ali nehote verjame. Sam ni razumel preživetje v koncentracijskem taborišču kot splet naključij, vdanosti v usodo, ampak kot rezultat metode. Človek ni le (nedolžna) žrtev usode, če ve, da ni bistvena nesreča (zapor v koncentracijsko taborišče), ampak način, kako kdo to dejstvo sprejme. Zlo in trpljenje sta za Frankla vprašanji duha in izziv za preizkušanje osebne in duhovne moči. 

Frankl ni niti imel priložnosti za udeležbo v aktivnem vojaškem boju in uporu proti sovražniku. Na strani ponižanih, osramočenih in razžaljenih je postal napovedovalec  novih časov. Njegova pot je podobna poti Kristusa na križu in Dostojevskega v sibirski katorgi, čeprav ni bil tako brez greha kot prvi in tako bolan - epileptičen kot drugi. Zato pa Frankl ni doživel 5-6 ekstatičnih sekund, ki jih opisuje Dostojevski v Besih kot krono epileptičnega napada, v katerih doživi vso radost do življenja. V njih občuti več kot odpuščanje in več kot ljubezen. Takšne intenzivnosti življenja ne bi prenesel 10 sekund. Pomenijo več kot si je zamislil francoski moralist Guyau kot princip intenzivnega življenja in več kot new age geslo: živeti v sedanjem trenutku.  Princip energije kot bistvu življenja zagovarjajo energetiki. Tudi Ozvald (1912) piše o energiji volje, ki je v vztrajnosti in doslednosti. Voljo do moči je v svoji filozofiji alpinizma uveljavljal naš predvojni visokogornik Klemen Jug. 

Franklu je uspelo prepoznati najbolj smiselno možnost v situaciji taborišča smrti, se odločiti zanjo in udejanjati to odločitev. To je objektivno najbolj smiselna naložba človekovih energij v določeno obdobje življenja.

Podobno kot Inglehard je že Frankl trdil, da se vprašanje duhovnega smisla po relativnem materialnem blagostanju kot vprašanje čemu. Danes je vse več ljudi, ki imajo vse življenjske pogoje, vendar ne vidijo smisla, za katerega bi živeli.” /…/ “Za razliko od živali človeku ni dano, da bi mu nagoni narekovali, kako naj ravna, in za razliko od ljudi preteklih časov mu tradicije in tradicionalne vrednote ne govorijo, kako bi moral ravnati. Kaj je posledica? Ravna tako, kakor ravnajo drugi – kar je konformizem – ali ravna tako, kakor želijo drugi – to je totalitarizem.”

Hrepenenje po smislu je torej v našem času vse izrazitejša. Neizpolnjena potreba po smislu lahko ogrozi človekovo psihično zdravje in povzroči deviantne oblike vedenja, z zanemarja njem te potrebe pa je načeto tudi zdravje celotne družbe. Današnja družba očitno ne izpolnjuje potrebe po smislu, zato so vse značilnosti eksistencialne praznine razvidne pri vsaki genera ciji. Pospešen tehnološki razvoj je omogočil več prostega časa, olajšal je življenje in opravlja nje del, toda ljudje imajo vse “manj časa”, da bi prosti čas izpolnili s tistim, kar imajo radi. Pomanjkanje zdravega zavzemanja za nekaj, kar bi moralo biti naraven del izobraževal nega sistema in tako dostopno vsem mladim, je očitno. Zato so mladi prepuščeni vsemu, kar ponuja “trg”, statistike pa pričajo o vse večjem številu samomorov. 

Starejši ljudje nimajo zagotovljene stabilnosti, saj so v glavnem odvisni od naklonjenosti in imetja družine, medtem ko jim sama družba ne daje veliko možnosti, da se ne bi čutili “neko ristne”. Toda čeprav današnja družba predstavlja “otežujočo okoliščino” v izpolnjevanju potrebe po smislu, sama vendarle ni edini dejavnik pri takšnem razvoju dogodkov. Gre za antropološko-teološki problem iz človeka, po človeka in v človeku - Bogu.

Frankl izhaja iz temeljne značilnosti človeške potrebe po smislu: “Glede vprašanja, ali sam občutek nesmisla pomeni duševno bolezen ali ne, je Freud v pismu princesi Bonaparte zapisal: ‘V trenutku, ko se človek vpraša, ali obstaja smisel ali vrednost življenja, je bolan.’ Vendar sam mislim, da je to iskanje smisla prej dokaz človeškosti kot duševne bolezni. Človek ni nujno nevrotičen, da bi ga zanimalo vprašanje smisla življenja, vendar pa mora zato biti resnično človeško bitje … Ravno krik po smislu kaže na človeškost. Niti ene druge živali, niti gosk Konrada Lorenza ni skrbelo vprašanje, ali obstaja smisel življenja. Toda človeka je.”
“Nekateri avtorji zatrjujejo, da so smisel in vrednote ‘samo obrambni mehanizmi ter reakcij ske oblike in sublimacije’. Toda kar zadeva mene, ne bi želel živeti samo zaradi svojih ‘obrambnih mehanizmov’ niti ne bi želel umreti zaradi svojih ‘reakcijskih oblik’ − ta človek je zmožen živeti in celo umreti za svoje ideale in vrednote.”

Potreba po smislu in iskanje smisla je torej za človeka nekaj naravnega. Človeško bitje tako izraža svojo človeškost, zato “si človek vedno prizadeva najti smisel in ga vedno znova išče”.
Toda potreba po smislu ni za človeka samo naravna, temveč je njegova glavna motivacijska moč: “Samo tisti človek, ki najde iskani smisel, je pripravljen trpeti in se žrtvovati zaradi tega smisla, pripravljen je dati tudi svoje življenje, če je to treba. Če pa človek nima smisla, si je pripravljen vzeti življenje in to storiti tudi takrat, ko so zadovoljene vse njegove ostale potrebe.”

Frankl je to notranje gibalo poimenoval volja po smislu, ki ni le odslikava trenutnih želja, temveč vzgib, ki izvira iz najbolj vzvišenega dela človeka. Frankl razlikuje med človekovo duhovno in psihofizično razsežnostjo ter v skladu s tem govori o višjih in nižjih potrebah človeškega bitja. Medtem ko so nižje potrebe povezane s psihofizičnim preživetjem in ustvarjanjem ustreznih materialnih pogojev, je volja po smislu odraz duhovnega, je višja potreba, ki človeku zapoveduje, naj uresniči določene vrednote, nekaj, kar mora izpolniti ravno on sam.

Ta potreba se pojavlja v vseh okoliščinah. Spodbudo k iskanju smisla lahko na eni strani dajo urejene življenjske okoliščine: “Asistent na Harvardski univerzi je pokazal, da je med diplomiranimi študenti, ki so bili kasneje povsem uspešni in navidez srečni, bil velik odstotek tistih, ki so se pritoževali zaradi občutka praznine in se spraševali, čemu ves uspeh?”

Vendar tudi okoliščine, v katerih je psihofizični obstoj ogrožen, prav tako lahko zbudijo isto potrebo po smislu: “Vzemimo samo primere, ko se ljudje znajdejo v taboriščih smrti ali na smrtni postelji – kdo lahko zanika, da se ravno v takšnih okoliščinah prebuja neustavljiva žeja po smislu, celo po končnem smislu?” Takšne misli so samoumevne takrat, ko se nam približu je smrt. Težje bi razumeli to, kar se je med vojno zgodilo v getu Theresienstadt – transport s približno tisoč mladimi ljudmi bi moral oditi naslednje jutro. Zjutraj so odkrili, da je bila ponoči oropana knjižnica v getu. Vsak med temi mladimi – ki so bili obsojeni na smrt v koncentracijskem taborišču v Auschwitzu – je vzel nekaj knjig svojega najljubšega pesnika, romanopisca ali znanstvenika in jih skril v svoje torbe …”

Smisel je dosegljiv ne le v vseh življenjskih okoliščinah, temveč tudi vsakemu posamezniku. To trditev je Frankl podkrepil z raziskovanjem vrste avtorjev, ki so empirično, s testi in statistiko dokazali, da ima vsakdo možnost iskati in najti smisel “ne glede na spol in leta, inteligenčni količnik ali stopnjo izobrazbe, ne glede na življenjske okoliščine ali na značaj, ne glede na to, ali je vernik ali ne, in če to je, ne glede na to, kateri veri pripada.”

Frankl to človekovo zmožnost, da v vseh okoliščinah najde iskani smisel, imenuje “samopre seganje”: “Biti človek pomeni biti vedno nekam usmerjen, biti naravnan na nekaj ali na nekoga drugega – na smisel, ki ga mora izpolniti, ali na nalogo, ki jo mora uresničiti, ali na srečanje z nekim človekom, ali na ljubljeno osebo.”

Zmožnost samopreseganja je zmožnost človeka, da pozabi nase in se posveti nečemu, kar ni on sam. Človek s predanostjo nečemu zunaj sebe preseže okoliščine, v katerih je, ker njegova zavest ni usmerjena na njega samega in na lastne okoliščine. Če ima pred seboj nekaj, kar je zanj na nek način pomembnejše od njegovega trenutnega stanja, to dobi razsežnost smisla. Preseganje lastnih okvirov, strahov in tesnobe človeku daje možnost, da nekaj stori tudi glede okoliščin, s katerimi se sooča, da se spremeni ali da po potrebi spremeni resničnost. Tako človek lahko izrazi lastne potenciale, ki so še skriti tudi njemu samemu.

Toda samopreseganje je plod zavestnega procesa in je povezano s človekovo svobodo: “Človek ni neodvisen od okoliščin, v katere je postavljen. Od njega pa je odvisno, kakšen odnos ima do njih. Okoliščine ga ne pogojujejo popolnoma. Od njega je odvisno, ali bo podlegel okoliščinam in se predal ali ne.”

Toda svoboda je samo polovica resnice, kajti: “Dejansko je svoboda le del resnice. Svoboda je namreč samo negativni vidik nekega pojava, medtem ko je njegov pozitivni vidik odgovor nost. Svoboda se lahko sprevrže v samovoljnost, če posameznik ne živi odgovorno. Zato menim, da bi morali poleg kipa svobode na vzhodni obali postaviti tudi kip odgovornosti na zahodni obali.” 

“Življenje ni nikoli brez smisla” (Frankl). Smisel je mogoče najti v vseh življenjskih okolišči nah – v službi, ljubezni, bolezni, veliki stiski, ko se spopadamo z usodo, ki je ne moremo spremeniti. A vsak  mora smisel najti in odkriti sam, ker je zanj edinstven. Uresničimo pa ga le s tisto odgovornostjo, ki jo zahteva. Vsaka okoliščina je za človeka obenem tudi možnost in izziv, da se z njima dejavno spopade in izbira svoj način vedenja. 
Frankl svoje prepričanje v brezpogojni smisel življenja črpa tudi iz lastnih življenjskih izkušenj – tri leta, preživeta v koncentracijskih taboriščih Auschwitz in Dachau, v katerih je izgubil skoraj vso družino. Po vrnitvi je napisal knjigo z naslovom Kljub vsemu rečem življenju da.  Človeku ni mogoče odvzeti svobode, da v vseh okoliščinah izbere svoj odnos do njih, da sprejme lastno pot. Izbirati pa je bilo treba neprestano!”
“Način, na katerega človek sprejema svojo neizogibno usodo in vse bolečine, ki jih ta prinaša, način, na katerega na ramena vzame ‘svoj križ’, mu daje številne možnosti – tudi v najtežjih okoliščinah in do njegovega zadnjega diha – da svojemu življenju vdahne globlji smisel … In glede na to je ali ni vreden svoje bolečine.”
“Tukaj je potrebna temeljita sprememba pri postavljanju vprašanj o smislu življenja – moramo se naučiti in obupane učiti, da zares ni pomembno, kaj od življenja pričakujemo mi, temveč kaj življenje pričakuje od nas! V filozofskem jeziku bi lahko dejali, da gre tukaj za svojevrsten kopernikanski obrat – namreč, da se več ne sprašujemo po smislu življenja, temveč da sebe doživljamo, kakor da smo vprašani, kakor tiste, ki jim življenje vsak dan in vsak trenutek postavlja vprašanja, na katera moramo odgovoriti, in to ne z razmišljanjem in besedičenjem, temveč s svojim delovanjem. Živeti pomeni biti odgovoren za dajanje pravih odgovorov na življenjska vprašanja, za izpolnjevanje nalog, ki jih življenje terja od vsakega posameznika …”
“Življenje torej ima smisel in ga ohranja do konca. Vendar je neprecenljivega pomena za življenje vsakega posameznika – da se temu smislu preda.” “In sprašujem se, ali ne bi bilo mogoče vsega tega razširiti tudi dlje od posameznega človeškega življenja na podaljšanje življenja človeštva v celoti; ali ni morda res, da ima tudi človeštvo možnost, da preživi atomsko dobo – le če se ljudje in vsa ljudstva združijo v skupnih nalogah … V skupni volji po skupnem smislu?” Frankl na to odgovarja: “Ne poznam odgovora na to vprašanje. Bil bi vesel, če bi vedel, ali sem postavil pravo vprašanje.”
Kot je dokazovala Leejeva laže najdejo smisel zakoreninjeni, ki izhajajo iz toplega doma, vendar po Lukasovi tudi tisti (izkoreninjeni) odrasli, ki niso imeli srečnega otroštva niso odvezani naloge samovzgoje, da nekaj napravijo zase. Tisti odrasli, ki so narcisoidno prepri čani, da so izgubili kompetenco iskanja smisla, so na begu pred samim seboj. Postajajo mrtvi duhovi po Rainerju,  mrtve duše po Gogolju, nepokopani mrtveci po Sartru, nekrofili po Frommu, nevrotiki brez fleksibilnega prilagajanja, ljudje brez prsi po Lewisu.         

Pot do celovitega smisla družine je Frankl, o katerem sem že večkrat pisal, z logoterapevt skimi metodami opisal kot spoznavanje sebe skozi drugega. Toliko bolj si ti sam, kolikor bolj si drugi. To je izhodišče za prožno osebnost z zdravim, trdnim jedrom.

Jung je pisal o tem, da sodobni človek išče dušo, Husserl in Frankl pa o tem, da išče duha. Mar ne bi človek prej našel smisel brez krematorijev, taborišč, zaporov kot pa s Franklom kljub tem surogatom oz, nekrofilnim artefaktom.  

Po Franklu lahko v vsaki še tako težki situaciji najdemo smisel. Zanj je celotna stvarnost smiselna. Antropološka osnova iskanja smisla pri Franklu je, da je človek duhovno bitje s svobodno voljo in voljo do smisla. Človek je bitje dvojne presežnosti navznoter v imanenco in navzven v transcendenco. Ko sprejemamo svoj psihični in duhovni svet, sprejemamo tudi zunanjega. Z delovanjem navznoter delujemo navzven in obratno. Smeri iskanja smisla so v plasteh individualne osebnosti. Možno ga je najti v predanosti ustvarjalnemu delu, srečanju z drugimi ljudmi in sprejemanju (ljubezni, spoštovanju) samega sebe. Človek kot religiozno bitje sme upati na odrešenje. Iskanje smisla je brezkompromisno, ker smisel dajemo ali ne dajemo, tretje ni možno. Zato je smisel lahko le celovit. Seznam postavk, ki so lahko za posamičnika smiselne je dolg: poslanstvo, podjetnost, sobivanje, sodelovanje, sreča, duhovne vrednote...  

Eugenio Fizzotti meni, da Freudova psihoanaliza stavi na človekovo preteklost, medtem ko se Franklova logoterapija in eksistencialna analiza obračata k prihodnosti, k upanju, da bo posa mičnik uresničil svojo posebno bivanjsko nalogo. Tudi Anselm Grün poudarja, da naj goji pozitivne, spodbudne spomine in se odpira kljub staranju v duhovno pomlajevanje. Potrebno se je odpreti obzorjem jutrišnjega dne, neskončnim potem, ki čakajo, da jih bo vsak izmed nas prehodil. Človek ni le materialno, ampak je predvsem duhovno bitje. Človek je hrepenenje (skrt. krpana) neskončnosti, prihodnosti, jutrišnjega dne. Ravno zato je bistvo logoterapije in eksistencialne analize v “brezpogojni veri v brezpogojni smisel življenja”, kar je bilo že Kierkegaardovo izhodišče. 

Posameznik teži k samorealizaciji in samoosmišljenosti. Vprašanje o smislu in vrednosti človeškega življenja povzroča v mirnih časih malo skrbi, saj imata stanje in delovanje družbe tedaj določene cilje, ki jih tako razločno kažeta posamezniku, da pri njem praviloma ne prihaja do dvomov in vprašanj. Vprašanje o smislu in vrednosti človeškega življenja povzroča v mirnih časih malo skrbi, saj imata stanje in delovanje družbe tedaj določene cilje, ki jih tako razločno kažeta posamezniku, da pri njem praviloma ne prihaja do dvomov in vprašanj. Morebitna omahovanja in spori se ne nanašajo toliko na cilje kakor na poti do njih in se ne dotikajo skupne podlage življenja. 

Šele tedaj, ko v življenju samem nastane zaplet in razcep, ko se življenje samo v sebi razkolje, postane vprašanje smisla in vrednosti našega življenja za nas pomembno, sproži premišlje vanje in povzroči spore. Kadar se pojavljajo različna iskanja in spori glede smisla življenja, ki odtujujejo ljudi med seboj, potem to očitno priča, da se življenje ne spaja v celoto, da v njem ni prevladujočega središča, ni skupne narave; delujejo popolnoma različni tokovi in podijo težnje v različne, pogosto ravno nasprotujoče si smeri (iz Nobelovcev – Eucken, 1977: 13).
Je možen smisel brez vrednot?

Logoterapija je pomoč za samopomoč. Ugotoviti je treba, kaj naša podzavest sprejema ali odklanja. Zato paradoksna intenca, ki ima izvir v karikiranju, ni primerna za tiste, ki podzavestno odklanjajo pretiravanja v isti smeri. V gestaltterapiji se od pacienta terja pretiravanje v občutjih. Postopek se rabi v družinski terapiji in transakcijski analizi. Maslow jo je imenoval zakon nasprotnega napora. Že pred njim je Gurdijev pisal o zavestnem šoku-namesto upiranja in poskusov, da se osvobodite nezaželenega stanja, mu dodajte energijo in ga občutite v popolnosti.  

Ne vemo, v kolikšni meri je ta metoda uspešna za večino pacientov, vemo pa, da je pomembna alternativa. Če se volja do moči uveljavlja tako, da namen posvečuje sredstva, potem je nasprotni ukrep ravno razločevanje sredstev od namenov. Ideja paradoksne intence je, da posameznik ne bi deloval z namenom, s katerim deluje, če bi vedel za skrajne posledice svojih dejanj ali trpljenja. Nevrotik ne bi trpel, če bi vedel, da je njegovo trpljenje le navidezno, nadomestno za prave konflikte in probleme. 

Trpljenje je manjše, če ga ne odklanjamo, ampak gremo čim hitreje skozenj. To je metoda pretiravanja po paradoksni intenci. Predmet Franklove metode je trpeči človek - homo patiens. Če je smiselno trpeti zaradi življenja samega, ne pa zaradi njegovih (tehničnih) nado mestkov, potem je odločilno pomembno, kako smo nanj naravnani (naperjeni, intencioni rani), kakor so to odkrili fenomenologi. Bistvo njegove metode je reči življenju da in ne ne (Nein-Sager pri Schelerju). Pri Husserlu je osmišljanje že znotraj spoznavnega procesa, ker je del ozaveščanja. Zavest ima sposobnost dajanja smisla (nem. Sinngebende Schicht). Pri Kantu je smisel izven spoznanja, ker je transcendentalen. Ni  ga niti v čutih niti v razumu. S tem se približujemo najstarejšemu razumevanja smisla kot umne modrosti.  
      
Petkovšek (2014)  želi prikazati, kako Martin Heidegger z vidika svoje eksistencialne anali tike in mišljenja biti in René Girard z vidika svoje mimetične teorije razumeta genezo zgodovinskega nasilja in v čem vidita izhod iz nasilja. Človek sam je v svoji biti in v svoji naravi kontroverzen. Sam v sebi je prvo žarišče konfliktov in spopadov. Namesto da bi se spoprijel s »strašnim« v sebi, samovoljno beži pred sabo v brezimni svet, si ustvarja lažne utvare o sebi in se pusti voditi volji po moči. V tem je izvor zgodovinskega nasilja. Po Heideggerju in po Girardu je rešitev v tem, da se človek v sebi odpove volji po moči. Vzorec  te odpovedi oba vidita v znamenju križa, na katerem se je Kristus odpovedal svoji volji po moči. Tudi Lunaček je prepričan, da se mora psihoanalitik odpovedati svoji moči, ki jo dobi nad klientom razen uporabe v njegov prid.

Stone navaja 12 ovir, ki nam preprečuje polno življenje: 1. Močna vsiljiva čustva, 2. Dvom ljenje in obupa vanje, 3. Obsojanje ločuje, 4. Navade odvisnosti, 5. Hrepenenje, 6. Zasvoje nost, 7. Občutek da smo nadzorovani ali pa sami preveč razumsko kontroliramo, zaradi česar ne sprejemamo stanja, kakršno je, 8. Strahovi nas zadržujejo, 9. Jeza z izsiljevanjem, 10. Neposlušnost, 11. Napačne razlage, 12. Dramatiziranje. Stone (2013, 252-272) jih sintetično razlaga na straneh skupaj s tehnikami njihovega odpravljanja z akronimi CORE, SANIYAMA – z zakonom najmanjšega napora, WAIT – čakanje odpira vrata do intuicije, SEE - gledanje, GAP, AGAPE, WONDER – čudež neznanega.   

Pot do celovitega smisla družine je Frankl opisal kot spoznavanje sebe skozi drugega. Toliko bolj si ti sam, kolikor bolj si drugi. To je izhodišče za prožno osebnost z zdravim, trdnim jedrom. Po gosto pa posamezniki v razpuščeni družini ne dobijo tega jedra, ampak ostajajo narcisoidno prazni. Zato jim tudi šolski uspehi in uspehi pri poklicnem delu ne pomenijo obenem rasti njihove osebnosti. 

Človeški postanemo, ko nas trpljenje obrusi kot dragulj. Brez transakcijske analize, psihosinteze ali izvedbe kakega drugega treninga ostajajo v jedru razvajeni ali zatrti otroci. Odmiranje rasti osebnosti se vidi v tem, da ljudje niso več navajeni govoriti o osebnosti osebno in iskreno, ampak predvsem deklarativno, posplošeno, racionalizirano, ker se jim zdi, da so le po pripisovanju krivde drugim vsakemu razumljivi. 

Prednost Drugega pomeni decentralizacijo jaza in skrivanje mesta nas samih. Namesto politizira nja iz polpreteklega obdobja je nastalo  klišejsko psihologiziranje za vsakdanjo rabo. Ideal strokov nosti na področju vedenja o človeku jemlje strokovnosti nje no prednost pred nestrokovnostjo. Če smo vsi sami zase strokovnjaki (npr. psihologi, pedagogi ali zdravniki), potem ni nihče pravi strokovnjak. To je le nadaljevanje kulture nezaupanja z drugačnimi sredstvi. 

Navidez podobna iskanja smisla imajo v različnih religioznih sistemih drugačne učinke. V pravo slavju Dostojevskega, Solovjeva in Berdjajeva izzveni smisel drugače kot v krščanstvu in tu spet drugače kot v budizmu, v katerem poznamo štiri poti trpljenja. Etika Dalaj lame za novo tisočletje vsebuje tudi iskanje smisla. Ljubezen v vsakem religioznem sistemu pomeni nekaj drugega. Tako je Pavlova ljubezen glede na njegovo spreobrnenje iz Savla nekaj povsem edinstvenega. Prav tako nekateri v umetnosti zastopajo katarzo, drugi ne. To, kar je bistvo Aristotelove tragedije ali krščanskega spreobrnenja, ni bistveno za eksistencialiste. Kajti iskanje nesmrtnosti duše, je popolnoma nasprotno zavedanju njene smrtnosti pri eksistencialistih. To pomeni, da je to, kar je za prve resnica, za druge iluzija. 

Naša dejavnost je videti kot poslanstvo in delamo v božanskem ritmu-prilagojeno našemu naravnemu tempu. Če smo le razpoložljivi za druge in naj bi bili v prihodnje še bolj, še nismo osmišljeni. Psihologi rešujejo posameznika za sistem, vendar pa priznajo, da oseb nost rabi smisel. Včasih je dober umik v igrivost, v kateri vidiš, da glede na sistemske zahteve izgubljaš čas za bolj pomembno. Mladostniki na končni zabavi prikažejo tudi to, česar niso mogli osmisliti. Mladostniki želijo postati čim bolj nam podobni, kar pa ni nujno najbolje za življenje.

Heideggrova kritika tehnika in posredno tudi tehnologije in tehnokratizma nas ne more zadovoljiti. Omejuje se le na ontologijo brez etično-aksiološke ravni. Za Heideggerja je človek po eni strani skrbni pastir biti, po drugi strani pa je  zaskrbljena tu-bit. Skrb za preživetje ni isto kot skrb za avtentično eksistenco. Manjka mu verovanje v moč preseganja nihilizma. Heidegger nas vodi do nemoči pred usodo in celo pred lastno vestjo. To vodi k raznim endizmom zaradi vserazpoložljive depersonalizacije. Človek je še vedno zavezan funkcionalističnemu odnosu do tehnike, namesto da bi tvegal in poiskal moč  sebi.  Eksisten cialisti so postavili človeka pred absurdni zid njegove tesnobe in strahu. To pa ne more ostati zadnja razvojna instanca dobrih namenov. Zato si oglejmo drugačen odgovor na nevarnost tehnike.
    
Eksistencialisti (Kierkegaard, Heidegger, Sartre, Marcel) so si prizadevali odkriti smisel življenja z raziskavo lastne eksistence. Pri raziskavi zavesti so se usmerili sistematično analizo doživljajev (»feno menologija«), ne da bi se spuščali v kako duhovno globino. Prizadevali so si najti temelj za vrednote v svetu, ki nima nobenega objektivnega smisla in nobenega lastnega cilja ali namena.  Veliko vprašanje je, kako najti osebni smisel v dobi nihilizma.  
Linn (2009) nas sprašuje, »Ali veste, kdo ste in kakšen je smisel vašega življenja? Veste, kakšno je vaše poslanstvo v tem življenju? Se zavedate dnevnih napotkov svoje duše? Ne glede na to, kako in koliko ste navzven uspešni, če ne veste odgovorov na ta vprašanja, verjetno čutite, da nam v življenju manjka stik z dušo. » 

Naše (moje in tvoje) bistvo je najvišje vibracijsko stanje, ki je obilje, radost, ljubezen, izpopolnjenost, varnost, kreativnost, čutnost, sočutje, odprtost, moč odločanja, pogum, ljubeča prijaznost (palijsko metta, sanskrt maitri), zaupanje vase in v druge, zdravilna energija, harmonija, ravnovesje,…ki z vstopom vanjo prične žareti v najvišji vibraciji tudi v našem zunanjem življenju. tako kot je Jezus zažarel v božanski beli svetlobi na Gori, lahko tudi mi zažarimo v popolni čistosti. Zbirajmo čedalje več takšnih veličastnih dogodkov (gr. kairos – srečni čas), ki nas ponesejo v nebeške višave. 
Avtohipnoza je sredstvo samoobvladovanja. Vsaka hipnoza je avtohipnoza, obratno pa ne gre. Ne vemo, kdaj hipnotiziramo. Hipnoza je vrsta avtosugestije. Pri osebnostnem razvoju je treba biti zelo sistematičen, da veš, kaj še delati na istem področju ali na drugih, ki jih je še precej. Če na drugih zaostajaš, se to slej ko prej maščuje. Ali se na ta način rešujejo konflikti.

Analiza napak (failure analyses) spada k samokorekcijskemu mišljenju, ki vključuje vse drugo. Pravzaprav je samostojno mišljenje glavna odlika samostojne osebnosti. Ker pa samo stojnost ni stalnica, ampak spremenljivka, jo osebnost išče v vsaki situaciji. Bistveno je, da samega sebe ne blokiramo in ne kaznujemo. Zasvojimo se lahko s svobodo ali nesvobodo drugega. Zato je treba znati usklajevati različne potrebe.

Frankl je poučen za ženske in moške, ki v avtokratskih režimih težko najdejo smisel. Moški se radi pasivizirajo ali agresivno aktivirajo, ženskam pa odvzemajo priložnosti družbenega uveljavljanja. Vprašanje je le, če so jim Franklove šole dostopne. Navsezadnje prihajamo pri izkušnjah, predlogih, nasvetih in modelih iskanja smisla do podobne domneve kot pri izkuš njah rezilientnosti, duhovnosti, osebne rasti,…, da so najmanj dostopni tistim, ki  so jih najbolj potrebni. Brez motivacije za določeno dejavnost ni napredka. Smisel sovpada z dejavnim doseganjem določenih (multifunkcionalnih) ciljev in kot njihova dodana vrednost.
Smisel nastopa lahko že procesno npr. pri navdihovanju in načrtovanju naloge ali pa je razvi den na koncu kot rezultat. Terapevtski cilji se nanašajo na razvoj osebnosti, zato klient pogosto opazi smisel šele po končani terapiji.       

Duševne stiske psihologija/psihiatrija diagnosticira kot anksioznost, depresijo, samomoril nost. Kristančič (2018) se z vidika logoterapije posveča tudi psihološkim, etičnim in bivanj skim posledicam izgube presežnih vrednot v sodobni družbi. Iz tega nezavedno izvirajo mnoge duševne stiske današnjega človeka. Logoterapija ni v prvi vrsti filozofija, ki nekaj razlaga, ampak odpira tudi poti k razreševanju in preprečevanju krize smisla sodobnega človeka. Zato postajajo knjige iz logoterapevtskega »kroga« danes vse bolj iskane. Danes vedno več ljudi doživlja eksistencialno krizo in krizo smisla, ki sta temeljna problema sodobnega človeka in družbe. Smisel iščemo svobodno odgovorno. Vsak mora med možnostmi spoznati  najboljšo, ki ima za njegovo vrednostno usmeritev največji pomen. To je najtežja izbira. Eksistencialni vakuum v razvitem svetu doživlja cca 20 % ljudi. Srečo večina zamenjuje z uspehom. Pogoji eksistencialne krize so različni. Dokler jih ne poznamo, ne razrešimo problema smisla.

Psihiater Kostnapfel piše o suicidalnih bolnikih, mladostnike in ostarele osebe, ki pravijo, da življenje zanje nima pravega pomena. Ne glede na to njihovo »ugotovitev« pa v svoji očitni razdvojenosti vendar sprašujejo terapevta o smislu življenja. Pomen smrti je komunikacija med mrtvimi in živimi, ki oboje navdaja z upanjem. Živi prosijo za mrtve in ti za žive pri Bogu. Velja Kristusov izrek tip – trkajte in se vam bo odprlo, iščite in boste našli in prosite in se vam bo dalo. Smisel življenja vidi v sublimaciji osnovnih nagonov in potreb, v njihovi abstrakciji na eni tel' v materialni konkretizaciji na drugi strani. Skušnjava je v pridiganju drugemu z neznosnimi duševnimi stiskami, ki jih sam ne občuti. Ivan Cankar pravi mladim, da kaže »živeti življenje zaradi življenja«.

Pri mnogih se zgodba iskanja smisla začne po  izgubi ljubljene osebe. Ne bi smeli bežati pred samim seboj, ko ne dovolimo naslednje faze – globokega soočanja in zloma. Tako se nespre jeta, nepredelana in neizražena bolečina ter čustva zagozdijo v našem telesu in energetskem polju, velik del naše energije ostane v »zmrznjenem« stanju otopelosti. To je naša življenjska energija, ki bo od zdaj delovala kot blokada, ustavljala bo pretok energije skozi nas in nam povzročala negativna čustvena stanja in težave. Če si ne dovolimo polno začutiti bolečine, ji dati priložnost, da se izrazi, zapremo svoje srce in čustveno doživljanje. Od takrat več ne doživljamo polno, ker smo se zaprli pred intenziteto bolečine, jo potisnili, bomo odslej prikrajšani tudi za doživljanje in resnično intenziteto vseh drugih čustvenih stanj in življenja. Poslej ne živimo polno, ampak v večji ali manjši meri vegetiramo.

Analitična psihologinja Ann Casement  strah pred lastno senco razume. »najprej se moramo sprejeti kot nepopolna bitja z napakami. Nekateri posamezniki in celo narodi pred soočanjem s senco bežijo, da se ne bi še bolj ranili.« Kaj pa, če (as if) senca ni naš sovražnik marveč zaveznik in je tako ključ do lastnih resničnih zmožnosti in večjega razumevanja, kdo resnično smo?

Psihoanalitični koncept sence je razvil psihiater Carl Gustav Jung. Zanj je senca lastnost kolektivnega skupnega nezavednega gona po preživetju. z tega nabora. Skušamo jo prikriti pred drugimi in kot nasprotje drugega arhetipa – persone, tj. javnega, socialnega jaza, ki ga kažemo navzven. Verjel je tudi, da nam senca omogoča preživetje, saj se pokaže vselej, kadar smo v nevarnosti.

Senca kaže na človekovo nedobrohotnost in celo zlonamernost. Michael Daniels meni, da ta vsebuje tudi koristne, a nedovoljene lastnosti jaza. Kot otroci se zavemo, kaj je družbeno in družinsko nesprejemljivo npr. preveliko odprtost ali javno kazanje čustev. Te slabše ovrednotene vzorce vedenja se naučimo potlačiti v svojo senco. Ker jih ne izražamo, ne dozorijo in kakor poredni otroci čakajo, da nam zagodejo. Tako stroga katoliška vzgoja porodi  iskro uporništva; otroku, ki ni prejemal dovolj pohvale, lahko drugemu jazu pritakne domišljavost.

Starša kot inkompatibilni osebnosti, sta naju vzgajala kontraverzno. Oba sva morala biti v šoli pridna, vendar so meni dopuščali vragolije, njej pa neumorno klepetavost. Sam svoje agresivnosti kot posebnež nisem zanikal, sestra pa jo je. Vse  neprijetnosti je potlačila, da je imela komilfotniško – v žargonu pravšnjosti za vse vedno prav. 

Zdaj nam je jasno, zakaj uporabljamo projekcijo – obrambnim mehanizmom, s katerimi projiciramo svoje zastrte lastnosti na druge, ki jih delamo za slabe. Ob drugih nam je neprijetno, kadar se ne zavedamo, da smo tudi sami takšni. V bistvu nam nobena človeška lastnost ne bi smela biti tuja. A pogosto sem se počutil kot (Camusov) tujec. Takoj zjutraj naj bi napisali svoje sanjske asociacije, s katerimi naj bi spoznavali svojo senco, kar pomeni samoomejitve.

Vemo, da se po župniščih vsako leto prirejajo duhovne vaje za duhovnike in vernike. So tudi posebne vaje za oklop moških in žensk. Poslanstvo Ignacijskega središča duhovnosti v Ljubljani so organiziranje ignacijanskih duhovnih vaj: »Tvoja ljubezen in milost mi zadošča« (Dv 234). Datum: 26. 04. 2018 - 01. 05. 2018. »Daj mi le svojo ljubezen in milost, to mi zadošča,« je del molitve sv. Ignacija, ki naj bi jo vzel za svojo vsak udeleženec duhovnih vaj. Do nje pa vodi pot potrpežljive molitve, poslušanja Božje besede, tišine, ... Platovnjak vodi vsakoletni plačljiv študijski program 'duhovno izpopolnjevanje' na Teof. Omogoča soočanje z duhovnimi potrebami našega časa in za spremljaje drugih na njihovi duhovni poti.    
Žižek (1972) je pisal o bolečini razlike. Gre pa še prej za nasprotovanje, preprečevanje, blokiranje. Strah  pred lastno identiteto nastaja prav zato, ker se v čem ne maramo, si ne priznamo nezaželene lastnosti. Psihoanalitik bi nas postopno razkrival, a zanj nimamo časa. V želji po čim prejšnjem rezultatu je vedenjska terapija danes najbolj prikladna, sfabricira vedenje, ki je primerno družbi. Pri odraslih nadaljujejo vzgojo staršev. Zato nas vsak psihoterapevt ne privede do avtentičnosti, ki bi jo želeli eksistencialisti tudi za ceno absurda. Rilke je svoje psihične težave raje razreševal sam. Pari se zaradi konfliktnih situacij iz obupa raje ločijo kot da bi vložili toliko časa in truda, kolikor je potrebno za medsebojno razumevanje denimo po Gostečnikovih nasvetih, kajti 'garanje na odnosih' nas lahko spravi ob zdravje. Že stoik Seneca je dejal, kadar grem v družbo,  pridem slabši domov.    

1.2.2 Svetovalec v vlogi psihoteravta smisla 

Kako si oblikovati ustrezno samopodobpo? O tem govori tudi starogrški mit o Prokrustu. 
Največjo nevarnost na poti Tezeja do Aten je predstavljal velikan Prokrust. To je bil zvijačen 
orjak. Svojih žrtev ni napadal, ampak jih je povabil v svoje domovanje, jih pogostil in jim 
ponudil prenočišče. Prav tu pa je tičala past. Prokrust je imel dve postelji: majhno in veliko.
Gostu pa je vedno ponudil tisto, ki mu ni bila po meri. Velikim je nato sekal ude, majhne pa je 
natezal. Tako jih je mučil do smrti. Tezeja pa vendarle ni mogel ukaniti. Sam je končal v 
prekratki postelji in Tezej mu je odsekal glavo. Pregovor pravi: Ga najde nazadnje, ki bil mu 
je kos. 	
Ljudje s prenizko negativno samopodobo imajo nenehne težave pri iskanju smisla. Samoučin
kovitost je zaupanje v lastne sposobnosti razmišljanja, presojanja, izbiranja in odločanja. 
Pomeni poznavanje in razumevanje svojih interesov in potreb, zanašanje nase in zaupanje vase. 
Občutek lastne učinkovitosti se kaže v sposobnosti nadzora nad lastnim življenjem, v občutenju, 
da smo mi vitalno središče svojega življenja in ne le pasivni opazovalci in žrtve dogodkov. 
Samospoštovanje pa je opredeljeno kot zaupanje v lastne vrednote. Predstavlja pozitivna stališ
ča do pravice do osebnega življenja in sreče, do svobode uveljavljanja lastnih misli, želja, 
potreb in radosti. Omogoča mu vzajemno pozornost do drugih ljudi in zdrav občutek prijatelj
stva. Občutek samoučinkovitosti in samospoštovanja sta temeljna stebra zdrave samopodobe. 
Če je okrnjen eden od obeh, je okrnjena tudi samopodoba. 	

Človek je odnosno bitje in odnosi so temelj pravnih razmerij. Če so kakovostni, pomenijo vir sreče in zadovoljstva in nas neizmerno izpolnjujejo. Vsi hrepenimo po tem, da bi ljubili in bili ljubljeni. Toda če gre v odnosih kaj narobe, ni hujšega nezadovoljstva, neznosnejše stiske in večje bolečine ter frustracij.« Vodnik po ljubezni se v prvi vrsti posveča odnosu med moškim in žensko, čustveno predanima partnerjema, ljubimcema in staršema, odnosu, ki ima posledično močan vpliv tudi na odnose med starši in otroki ter posamezniki in njihovo okolico. Poleg analize konkretnih primerov opozarja na stalne univerzalne probleme med na videz povsem različnimi partnerji. Pri analizi »problemov povprečnih ljudi« za posamezno težavo išče 'vzroke', ki bi v različnih možnih kontekstih do njih lahko privedli. Podgorškova (2017) gradi na temelju opazovanja in spoznavanja samega sebe in partnerja ter na bogatenju zveze z intimnostjo in komunikacijo. Odločite se za srečno partnerstvo, kot si ga zaslužite, in prekinite začarani krog nesrečnih zvez in ponavljajočih se ovir! 

Deleuze ugotavlja, da ima tekst vedno "presežek smisla", na katerega avtor in bralec nista računala. To je razlog več, da ob omembi imena npr. Jacquesa Derridaja tudi bralca zgrabita panika in občutek krivde. Tekst  ni le to, kar zdajle berete, ampak tudi tisto, kar v temle tekstu spregledate, zgrešite, zamudite. Tekst je vedno v kontekstu (Derrida). Tekst so vsi tisti teksti, ki jih v temle tekstu ne opazite. Vsi tisti pomeni, ki jih v temle tekstu zgrešite. In vse tiste interpretacije tega teksta, ki jih zamudite. Toda tega ne jemljite osebno: ta zlobni, zarotniški "presežek smisla" v tekstu je v naravi teksta, kakršnegakoli teksta, samega jezika, ki nam onemogoča, da bi izrekli realnost. Ko govorimo o morju, se nam iz ust pocedi slina, gnusni, perverzni rezime naše nemoči, da bi izrekli realnost. Vedno izrečemo preveč ali premalo - nikoli ne izrečemo le tistega, kar hočemo izreči. To je značilnost homo duplex in njegve želje.
Kot posamezen organ, ki je odtujen od telesa, nima smisla, tudi odtujeni odnosi nimajo smisla. Na marksistično teorijo odtujitve smo pozabili. Vendar pa je človek v antropološkem smislu lahko odtujen na vsaki plasti svoje osebnosti tako kot je odtujen v odnosih. Tega takoj ne opazi, vendar pa je to prej ko slej treba popraviti, sicer ima za udeležene strani škodljive posledice. Nenehno začenjanje od začetka ali polovičarstvo se ne obnese ne glede na to, koliko rešitev stane.  

Majerholdova pri nas in Galimberti v Italiji sta opravljala tudi vlogo filozofskega svetovalca klientom. Seveda to vlogo lahko opravlja psihoterapevt, učitelj ali kritični prijatelj.  

Zakaj je življenje nad smislom? Tudi tedaj, ko bi izginile vse splošne vrednote, bi življenje ostalo smiselno, ker edinstveni smisli ostajajo nedotaknjeni, tudi če se izgubljajo izročila. Če naj človek najde smisel celo v času brez vrednot, mora biti opremljen z vso zmogljivostjo vesti. Zato je pametno, da v času, kot je naš, to je v času bivanjske praznote, najpomembnejša vloga vzgoje ni posredo vanje izročil in znanja, temveč prečiščevaje zmožnosti, ki omogoča človeku najti edinstvene smisle, to je neodvisno in pristno odločanje.

Predmet Franklove metode je trpeči človek - homo patiens. Če je smiselno trpeti zaradi življenja samega, ne pa zaradi njegovih (tehničnih) nadomestkov, potem je odločilno pomembno, kako smo nanj naravnani (naperjeni, intencionirani), kakor so to odkrili fenomenologi. Bistvo njegove metode je reči življenju da (Ja-Sager) in ne ne (Nein-Sager pri Schelerju). Trpljenje je manjše, če ga ne odklanjamo, ampak gremo čim hitreje skozenj. To je metoda pretiravanja po paradoksni intenci.

Zaradi minljivosti svojega življenja je človek odgovoren za to, da in kako izrablja priložnosti za udejanjanje možnosti za uresničevanje vrednot, pa naj bodo te ustvarjalne, doživljajske ali vrednote stališča. Malokdo se v polnosti zaveda, da je odgovoren za to, kaj dela, koga ljubi in kako naj trpi. A ko enkrat uresniči vrednoto, ko izpolni smisel, ga izpolni enkrat za vselej.

Po Franklu lahko v vsaki še tako težki situaciji najdemo smisel. Zanj je človek bitje smisla z voljo do smisla. Celotna stvarnost smiselna. Antropološka osnova iskanja smisla pri Franklu je, da je človek duhovno bitje s svobodno voljo in voljo do smisla. Človek je bitje dvojne presežnosti navznoter v imanenco in navzven v transcendenco. Ko sprejemamo svoj psihični in duhovni svet, sprejemamo tudi zunanjega. Z delovanjem navznoter delujemo navzven in obratno. Smeri iskanja smisla so v plasteh individualne osebnosti. Možno ga je najti v predanosti ustvarjalnemu delu, srečanju z drugimi ljudmi in sprejemanju (ljubezni, spoštova nju) samega sebe. Človek kot religiozno bitje sme upati na odrešenje. Iskanje smisla je brezkompromisno, ker smisel dajemo ali ne dajemo, tretje ni možno. Zato je smisel lahko le celovit. 

Pomembno je vedeti, katere so motnje pomanjkanja smisla in katere metode uveljavlja logoterapija. Motnje so: bivanjska praznota, noogena nevroza, bivanjska prikrajšanost – apatija, pretirana pozornost. Metode pa so: namerna nepozornost, nasprotna namera npr. humor, odmik od sebe - jaza, pogovor o odpiranju smisla v dani situaciji, sokratski pogovor,  sprememba stališča od nezdravega k zdravemu, sugestivno treniranje volje, ki je potrebno pri tistih, ki so jo zaradi boleuni izgubili. 

Kakor ljudje stvari razumejo, tako ravnajo. Določeni  socialni pojavi so le konstrukti znotraj določenih kultur in socialnih kontekstov. Človek percipira okolje v skladu s smislom, ki mu ga daje, kar je opredelil že Husserl.  Socialna realnost je plod medsebojne komunikacije in kooperacije. Husserl izpeljuje ethos Evrope iz izvirne utemeljitve pri Grkih. Pri njih dobivamo navdih volje za obnovo (nem. Erneuerung). Ta izhaja iz vznesenega razpoloženja za skupni jezik Evrope. Ne gre pa le za voljo, ampak za dejavni odnos (Frommov izraz) nastajanja novega iz regenerativnega jaza (Neumannov izraz), ki je prožno čuteči. 

Lewinova postavka je, da je 'človekova akcija zelo odvisna od kognitivne predelave informacij' v svetu predstav. Smisel vseh predstav je, da nam naredijo tuje domače (Moscovici). Socialna realnost je tista, ki je 'dodana' fizični. V primerjavi obeh se pokaže, da sta obe slabo definirani. Neupravičena je njuna dihotomizacija, nezadostna pa je primerjava. Za Festingerja je funkcija socialnega primerjanja osnovni mehanizem (oblikovanja in ohranjanja) socialne realnosti v preverjanju konsenza. “če drugi mislijo enako, potem je res”. To pomeni, da je družba pred posameznikom in da je vloga posameznika prilagajanje družbenim kriterijem, normam in predstavam. Prav slednje spreminjajo neznano v znano. 

Pretirana zaskrbljenost za mlade izhaja iz nezaupanje vanje in našo vzgojno moč. veliko talentov se izgubi ali pa ostane nesocializiranih. Strah pred vzgojo vodi do nespametnih, premalo premišljenih političnih ukrepov v šolstvu, ki, kot je analiziral Furedi (2016) nimajo izkustvene še manj pa tradicionalne podlage. Ideal terapevtske družbe je iluzoričen in ne le utopičen v tem smislu, da takšne družbe še nikoli ni bilo.    

Frankl se je duhovno uprl proti totalitarnim družbenim razmeram.  Nasproti kolektivistični, totalitarni ideologiji se pojavlja prav kot glasnik in zaščitnik aspiracij osebnosti posameznika. Njegov personalizem je ustvarjalen odgovor na eno in drugo totalitarno ideologijo, ki zastopa voljo do oblasti in moči nasproti volji do smisla.  

»V času, ko se zdi, da je deset božjih zapovedi za veliko ljudi izgubilo svojo brezpogojno veljavo, se mora človek naučiti, da prisluhne deset tisoč zapovedim, ki tičijo v deset tisoč situacijah, iz katerih sestoji njegovo življenje«.

Tako lahko posameznikova vest prične revolucijo in lahko tisto, kar je prvotno edinstveni smisel, postane splošna vrednota. Tako nastajajo religije in se razvijajo vrednote. Vest pa ima tudi moč, da odkriva edinstvene smisle, ki nasprotujejo sprejetim vrednotam.

Smisel pomeni Franklu toliko kot sreča in srečanje. Oboje pa je najprej znotraj nas. Srečo Frankl ne razume kot užitek, ampak je lahko tudi izpolnjevanje dolžnosti. Za Kanta je v večnem miru, čustvu veličastnega in vzvišenega. Skratka: pojem smisla življenja iščemo v odnosu med imanenco in transcendenco, integriteto in identiteto osebnosti in na vrednote. Najbolj ogroža občutek smiselnosti sodobni nihilizem. Izkusimo, da ne moremo niti začeti iskati, kar nismo v nekem smislu že našli. 

Šele tedaj, če verjamemo, da je smisel možno najti, ga začnemo iskati. Smisel je noogen, kar pomeni, da ga iščemo in najdemo v duhovni plasti naše osebnosti, ki je najbolj imanentna in presega celo psiho. Danes je med mladimi veliko noogene nevroze, ki jih vodi v obup, depresijo in izbiro ekstremnih dejanj. 

Ker je za Frankla (Frankl, 1993) smisel v potrjevanju življenju, ga lahko najdemo v vsaki še tako težki situaciji. Človek je zanj duhovno bitje s svobodno voljo. Človek je bitje dvojne presežnosti navznoter v imanenco in navzven v transcendenco. 

Frankl je postavljal smisel nasproti eksistencialni praznini v mladosti ali v starosti. Če se to zgodi posamezniku,  pomeni  zanj hudo krizo in celo samomor kot je pokazal Dostojevski, za katerega pomeni absolutna svoboda izbiro zla npr. Krilov v Besih. Vrednotni vacuum (depre sija, apatija) lahko pomeni, da je stara monopolna ideologija odpovedala,  nove pa  ni. Že Čehov je pokazal, da sedanji rod trpi za srečo prihodnjih rodov. zato je bilo nehvaležno, da starši skupaj spravljajo, otroci pa zapravljajo.  Po sebi sem večkrat sklepal, da bi mi bilo najhu je, če ne bi mogel več delati tega, kar delam. Grün opozarja, da potapljanja v svoje neizrazne globine ne moremo izključiti. Vendar pa krize ne moremo preseči brez vere v Boga živih in ljubečih, duhovno in telesno prenovljenih bitij.    

Človek je bitje upanja in zato sme in mora najti smisel. Videli smo, da zaradi volje do smisla Frankl ne pristaja na eksistencialni absurd in eksistencialno praznino. Ta dva občutka nastajata le na površini osebnosti, ne pa v njeni globini, kjer biva skriti Bog. 

Psihološko pojasni iskanje smisla definicija pozornosti, ki  se lahko pojavlja kot avtomatiziran ali pa kot kontroliran proces. S pomočjo teh dveh procesov nadalje izvajamo potrebne akcije. Avtomatični procesi potekajo brez zavestne kontrole, kar pomeni, da zahtevajo zelo malo ali nič truda in namena (Sternberg, 1999).  

Težave s pozornostjo so v nezreli, nesistematični, nenadzorovani  pozornosti in odkrenljivosti. Počasnost in  neodločnost naredijo iz otroka negotovega in neučinkovitega.  Nekdo  je  po značaju manj vztrajen in nagiba k nesmotrni dejavnosti. Pretirana popustljivost  in  opravlja nje stvari namesto  njega  bosta  prikrajšala otroka za samozavest. Frankl pozna pojem 'pretirane pozornosti' – ko težava zaradi ukvarjanja z njo zasenči perspektive. Mladi  zaradi odvisnosti od medijev počasi socialno in etično dozorevajo. BMZ piše celo o prededipalcih. Mediji bi nas morali bolje obveščati o tem, kako so ljudje rešili probleme iskanja smisla z medsebojno pomočjo.   

Pozornosti je več vrst: toga, prožna, vzdrževana, ljubeča,... Vzdrževana pozornost je sposob nost vzdrževati zavestno pozornost oz. vigilnost v daljšem obdobju. Nanaša se torej na sposobnost ohranjati enak nivo delovanja skozi podaljšano časovno obdobje. Vigilnost je sposobnost kontinuirano ohranjati budnost oz. določen nivo aktivacije. Nekateri vzdrževano pozornost enačijo s koncentracijo. Iz tega je jasno, da brez nje ni značajske vrline.  

Frankl je glasnik psihologije iskanja smisla, ki je prek različnih šol, pomemben tudi v 21. stoletju. To stoletje naj bi bilo stoletje vzpona duhovne kulture, če vemo, da je lep kos 20. stoletja potekal v boju dveh ekstremnih družbenih mega-strojev (vojaške uničevalne mašinerije),  nacionalizma  ali nacifašizma in realnega socializma. Oba družbena reda sta skušala poteptati individualno vest, svobodo in odgovornost. 

Subjektivni smisel je samo včasih istoveten s semantičnim pomenom. S situacijami se stalno spreminjajo tudi pomeni, posamezniki in skupine, ki to opazijo, jih morajo na novo osmisliti. Tako imajo prisilna ponavljanja za nas enak nesmisel, izjemne pozitivne spremembe pa vedno drugačen smisel. Frankl je znal najti duhovni smisel tudi v tem, kar je bilo za večino nesmiselno.   
V smislu neupravičenega posploševanja in dogmatičnega prepričanja o tem da smo pametnej ši, hitrejši in boljši iluzija. Če razumemo naslovno vprašanje kot hipotezo, jo lahko poskuša mo uresničevati. Mnogi so dali za to navodila, ki pa niso razumljiva brez izhodišča.  Kdor sprejme doktrino mnogovrstnih Jazov na temelju opazovanja, razume, da vsaka želja, misel, dejanje, strast itd. ustreza drugačnemu Jazu, ki jih Assagioli opredeljuje kot podosebnosti. Kdor opazuje samega sebe, postane opazovalec in opazovani. Brez tega ni osebne rasti, ker se istovetimo z vsemi pojavi mnogovrstnega Jaza. Treba se je učiti pogajanja s podosebnostmi, da ne postanemo lahek plen zunanjih in notranjih okoliščin. Tako se učimo tudi asertivnosti do sebe in drugih, sicer pri predsmrtnih doživetjih obžalujemo, da se nismo ukvarjali s pravimi rečmi. Warrejeva piše o 5ih obžalovanjih, s katerimi se slednjič pomirimo. Zavzema se, da bi jih imeli čem manj, kar pomeni sproti živeli iz sebe. 
Seveda pa niso vsi pozitivni psihologi razumeli odločanja kot dogovarjanja med raznimi deli. Pri vseh pa opazimo dvodelno shemo in potrebo po prehodu od ene k drugi t. im. višji instanci, ki je duh, sebstvo, globinski jaz, sistem 2 itd.   

Tudi ameriški pastor in psihoterapevt Joseph Murphy (1998-2081) razkriva velik vpliv podza vestnega uma na vsa področja našega življenja. Za razna področja našega življenja daje primere, kako z enostavno spremembo načina razmišljanja doseči izjemne, pozitivne spre membe na katerem koli področju življenja. V Moči vaše podzavesti (2014) podaja sugestije za osredotočanje uma in odpravljanje podzavestnih ovir, ki nam preprečujejo doseganje zaželenega – in zasluženega – uspeha. Na osnovi duhovnih zakonov obljublja samozavest, ustvarjanje harmoničnih odnosov, doseganje poklicnih uspehov, pridobivanju bogastva, zoperstavljanju strahovom in fobijam, odpravi slabih razvad, telesni ozdravitvi ter vsesplošni blaginji in sreči. Za razliko od Couéja je pri Murphyju prva in zadnja predpostavka vera v Boga. Pri njem opazimo to, kar je bilo doslej le implicirano. Za uspeh določenega individualnega projekta npr. zdravljenja je potrebna tudi podpora okolja. Ne bi smeli pozabiti, da postanemo boljši po trdnem sklepu in s pomočjo božje milosti. 
Aristotel: eno se izgovarja mnogotero. Izgovarja se vsaj večjezično (latinsko –slovensko-angleško). Potopljeni smo v glasbeno harmonijo nebeških sfer. 

Assagiollijeva psihosinteza je analiza in ponovna, toda boljša optimalnejša združitev (lat. integere - združiti) vseh sončnih in senčnih delov naše osebnosti. Morali bi se jih naučili poimenovati in se z njimi pogovarjati. Powell zastopa spoznavanje sebe prek obrambnih mehanizmov. Kaj maramo ali česa ne? Maramo, kar nam je lastno, nam spodbuja želje po užitku, nas varuje, ne maramo pa ravno obratno. Po transakcijski analizi bi lahko vedeli, koliko odrasli, zreli jaz v nas res odloča. Verjetno malo, ker ostaja otroška nepotešenost v nas še dolgo. 
 
Imamo prevedenih 6 Zelandovih transurfngov. Transurfing 4 govori o tem, kako deluje realnost ter  zakaj je upravljanje realnosti možno in kaj ga ovira.  Svojo življenjsko situacijo bomo lahko pogledali iz drugega zornega kota kot ga ponuja in vsiljuje sodobna družba.  
Zeland (2005) nam razlaga, da je v vsaki situaciji je neskončno  različnih možnosti razvoja dogodkov. Zakaj se vam življenje preprosto »dogaja« namesto, da bi bili vi tisti, ki svobodno in mirno odločate o tem, kar sledi? Posameznik hodi po uhojenih poteh. To dela zaradi t. im. varnosti in gotovosti. To je tisto, kar vas vedno znova vleče nazaj in ustavi vaš korak takrat, ko bi želeli kreniti v novo smer. 

Pozitivna načela so: 1. bodi prizemljen, npr. z metodo tai chi, kar  pomeni zavzeti  svoje stališče, ki je za nas najpomembnejše in od  njega odstopimo le, če se izkaže za absurdno; 
2. sproščen glede na razne tehnike npr. AT, 3. prilagodljiv glede na različne vetrove in 4. uravnotežen.

Do negativcev  se  vedemo tako, da jih napademo ali  pa  se jih skušamo znebiti ali Pa jim odpuščamo in jih razummo. Potrebno je videti v njih in nas dobre strani. Zakon ustreznosti postane zakon projekcije, ko nam svoje mnenje uspe vsiliti drugemu. O samoizsiljevanju govorimo tedaj, ko zaradi odobravanju drugih česa ne storimo, kar si (močno) želimo. 

Vsak si mora  sam odpustiti, sicer čuti, da ni vreden resničnega napredka, ki nastane tedaj, ko druge ljubimo. Človek s prizadetimi čustvi se umika v samoto, ker ne ve, kaj bi moral spremeniti v odnosih do drugih in rešiti problem. Zateka  se v nadomestne komunikacije  namesto k rehabilitaciji sposobnosti razumevanja. Čiščenje uma od fiksiranih stališč je del priprave za  predajanje  Bogu. 

Zakaj se vam življenje preprosto »dogaja« namesto, da bi bili mi tisti, ki svobodno in mirno odločamo o tem, kar sledi? Odpira se dilema ali je primerno sledenje  enemu ali (pri)merlji vost in zamenljivost partnerjev v odnosih ljubezni.

Značilnosti (ne)sporazumov v ljubezenskih odnosih

Identiteta in neidentiteta (Hegel)	Podrejanje otroškega jaza starševskemu (Berne po TA)	
ženska spoštuje moškega moški ljubi žensko – Eggerichs	Nespoštovanje in ignoranca z obeh strani 	
Skupno in različno	Telesna govorica vsaksebi	
Uravnotežena bližina in distanca	Nadomeščanje z iluzijo bližine	
Ponižnost in uvidevnost samoomejitev	Pristranost in prevzetnost (J. Austine)	
Empatičnost in sistematičnost	Zamere s separatnim modelom – ločenost od mize in postelje	
Hoditi za nekom, z nekom in pred nekom	Dominacija zunanje kontrole pomeni odločati v imenu drugega	
Ustreznost vsebine in forme v komunikaciji	Forma ne ustreza vsebini – previsok glas, neustrezne besede	
Dobra, medsebojna komunikacija	Slaba, enosmerna, doktrinarna komunikacija 	
Zukav - duhovno partnerstvo	Partikularistični interesi	
Afirmacija življenja	Strah pred spremembo, ki jo ljubezen prinaša	

S to preglednico smo skušali samostojno ugotoviti, kaj pomeni smiselni produktivni odnos ljubezni, kakor ga definira Fromm. Strukturno funkcionalne pomanjkljivosti v odnosih so: neravnotežje med zunanjo kontrolo in samokontrolo, nerazlikovanje med tesnobno so-odvis nostjo (dvojna vez) in plodno kooperativnostjo. Ni nenavadno, da je tudi 'ljubezen' na terapiji.   

Jorge Bucay, gestalt terapevt in pripovedovalec zdravilnih zgodb, je iznašel besedo samood visnost. Pelje nas po labirintih naših notranjih poti. Pot samoodvisnosti nas bo privedla k samoizpolnitvi, uspehu, sreči … in k sprejetju odgovornosti za svoje življenje. K srečanju s samim sabo. Kot pisatelj in psihoterapevt je prisrčen mož, ki poskuša živeti tako, kakor svetuje v knjigah in predavanjih. Danes živi v odmaknjeni obmorski vasici v Španiji, kjer denar ne pomeni veliko. Odpovedal se je televiziji in svoj čas posveča branju, pisanju, predavanjem ter družini in prijateljem. Besede so kakor klice za cvetlice, ki se razcvetijo v humusu moje duše. 

Osebne rasti ni brez bolečine in želje po spremembi. Vsi nosimo maske, na katerih se zrcalijo nasmehi in sreča, kar pomeni, da drug drugega slepimo. Tudi sami imate masko, zato drugi mislijo, da ste srečnejši! Vi pa mislite, da so srečnejši drugi.
Biti zvest samemu sebi pomeni zaupati si. Človek se mora osredotočiti na lasten potencial, kakršen ta pač je, in nihče ga ne bi smel usmerjati in mu svetovati. Drugi mu lahko pomagajo priti tja, kamor je namenjen, ali postati to, kar se je namenil postati. Takrat bo svet tako zadovoljen, da kar ne boste mogli verjeti.
Svet želi, da bi bili zgolj roboti in ker smo na to pristali, smo v težavah. Nismo roboti. Naučimo se ljubiti sebe. Politik ne bo imel privržencev. Vsi, ki bi utegnili v družbi imeti korist od nas, bodo propadli. Vsi našteti uspevajo, ker vas zelo prefinjeno psihološko izkoriščajo.
Ljubezen do sebe je osnovni pogoj rasti. Zato vas učim, kako biti sebičen, kar je naravno. Vse religije učijo, da morate biti nesebični. Žrtvujete se za različne bedaste zamisli. Za zastavo, ki je samo ušivi kos blaga. Žrtvujete se za državo, ki ni nič drugega kot utvara – žrtvujete se za črte, narisane na zemljevidu!
Ustvarili smo čuden svet! Njihova strategija je povsem preprosta: uničiti človekovo prirojeno ljubezen do sebe. Politiki vam vzbujajo upanje, da bo revščina kmalu izkoreninjena – a ta se še poglablja. In naj vas ne preseneti dejstvo, da pol milijona Američanov trpi zaradi debelosti in prenajedanja. Čedalje debelejši so. V Etiopiji ljudje hirajo, stradajo in umirajo. V Ameriki umirajo zaradi prenajedanja, v Etiopiji zaradi lakote. V prvi vrsti nismo odgovorni religiji ali državi, ampak  sebi.
Spoštujmo se. Občutite radost in ponos, da vas življenje potrebuje, sicer vas sploh ne bi bilo tu. Veselite se, kajti življenja brez vas ne more biti. Tu ste predvsem zato, ker vam je življenje ponudilo priložnost. V vas so skriti neznanski zakladi – lepote, vznesenosti, svobode.
Ljudje kot Sokrat so običajno kaznovani, saj gre za posameznike, ki nikomur ne dopustijo, da bi jih nadvladal. »Govoriti o resnici v družbi, ki temelji na lažeh, prevarah, iluzijah, je enako kot prositi za smrt.« Sokrat. Človek ne more pasti nižje. Vendar je že padel. Ne ve več, kako biti zdrav in celosten. Konfucija je učenec nekoč vprašal, kako biti srečen, kako biti blažen. Konfucij je odvrnil: »Postavljaš mi nenavadno vprašanje, kajti te stvari so vendar naravne. Vrtnice nihče ne vpraša, kako naj bo vrtnica.« Zakaj velja pri nas zagrenjenost za dobro, smeh pa velja za motnjo? Nihče ne mara, da bi ga analiziral namesto njega. To delajo psihotera pevti, pa še tedaj je boleče.  
Družba vam je razkrila ideale, kakšni bi vi morali biti. In te ideale vam je tako globoko vcepi la, da se nenehno ubadate s tem, kakšni bi morali biti, na to, kdo ste, pa pozabljate.  Obsedeni ste z ideali prihodnosti in pozabljate na resničnost sedanjosti. Družba ceni nepristne ljudi.
Živite življenje, prežeto z izražanjem, ustvarjalnostjo, radostjo. Prisluhnite svojim instinktom, prisluhnite svojemu telesu, prisluhnite svojemu srcu, prisluhnite svoji inteligenci. Zanašajte se nase, pojdite, kamor vas odnese spontanost, pa ne boste nikoli ničesar izgubili.
Reaktivni človek trpi zaradi preteklosti. Nihče se ne rodi, da bi bil stroj. To je sramota, poniža nje. Če nisi zvest sebi, ne boš nikoli srečen, radosten, izpolnjen, zadovoljen. Nikoli ne boš sproščen, vedno se boš počutil razklanega. V družbi strahu se bojimo, da bi postali ranljivi, če bi se odprli. Celotna družba temelji na določeni zamisli, ki je v bistvu hinavska. Ne smemo biti le takšni, kot od vas pričakujejo drugi da ne izgubimo tega, smo v resnici. Potem bi vse postalo nepristno, zlagano.
Politikom ustreza naša poslušnost. Tako manj izstopamo iz skupine in smo bolj tradicionalni – ne predstavljamo nevarnosti. Če smo resnično živi, ste nevarni vsem – vsem, ki vas skušajo izkoriščati, vsem, ki vas zajedajo.
Kristjani skušamo posnemati Jezusa Kristusa. Budisti skušajo postati Buda. Nenavadno! Za Oshoja pomeni, da se nihče ukvarja s seboj in vsi bi radi postali nekaj drugega. Življenje ima samo sebi namen. Človek je teleološko bitje, vendar pa nekateri zastopajo teorijo navezanosti, drugi (budisti) pa nenavezanosti. Nemara smo raztreseni v več smereh, zato se umirimo. Osredotočimo se na tukaj in zdaj, in v tem, edinem trenutku lahko spoznamo klice življenja v večnosti. Transformirajmo vpliv staršev ter dedkov in babic v naše in njihovo dobro.
Večina naše ljubezni izvira iz uma, ne iz srca. Če se boste preveč navezali na mater, ne boste mogli najti svoje ljubljene žene. Moja mama je 'non plus ultra' dopustila, da sem jo fizično zapustil, sicer pa ohranil v večnem spominu. Osho ne sinovom ne hčeram ne svetuje oklepanja mame. Spominjamo se Gibranove Gibran (2006, str. 29) prerokbe, po kateri »vaši otroci niso vaši otroci. Sinovi in hčere klica Življenja k Življenju so, …« Metulji, baloni so metafore naših sprejetosti v gibanju, poletu, elanu.  Predniki so uzhodišče naših spoznanj.  
Če ravnam drugače kot običajno, presenetim samega sebe. In lotevajte se samo majhnih stvari. Ko presenetiš um, ta neha delovati. In to nedelovanje predstavlja začetek. Včasih se človek razsvetli zgolj zato, ker učitelj stori nekaj absurdnega. Človek je stroj, če zgolj reagira na programe, ki so bili »naloženi« vanj in ni stroj, če ravna odgovorno in proaktivno. 
a.Kratek oris geštaltpedagogike  

Geštaltpsihologija se je začela razvijati sredi 20. stoletja na osnovi eksistencializma zlasti Martina Bubra (Jaz in ti) in Paula Tillicha (Pogum biti) in fenomenologije. Iz preučevanja psihologije zaznavanja se je Geštaltpsihologija postopoma razširila na pristop k vsem 'geštaltom' (celotam, konfiguracijam) in močno vplivala na vso sodobno psihologijo, epistemologijo in pedagogiko.
 
Pojem  geštalta različno razumemo. V polju klient in terapevt interaktivno soustvarjata drug drugega. Na tem sloni terapija dialoga. Poznamo tudi več vrst celovitih razumevanj izkustva in učenja. Izkustveno reflektirano učenje (transformative experiential learning) je eno izmed najkompleksnejših. Intuitivno gledano ustreza geštaltistični terapiji. Ščukove (Ščuka, 2007) in druge delavnice deviantna stanja učencev, ki jih ti pridobijo v šoli, popravljajo. So le pomoč za samopomoč oz. avtoregulacijo. Po načelu enakovrednosti brez pravice močnejšega je geštaltistična skupina podobna psihosintetično urejeni osebnosti, ki tudi skuša enakovredno upoštevati vse podosebnosti (Assagiolli, Ferrucci). Lamovčeva (Lamovec, 1997) postavlja geštaltterapijo v vlogo odkrivanja našega notranjega otroka. Zanjo tedaj ni cilj delovanje s pozicije odraslega jaza, kar pa je za transakcijsko analizo. Pri učenjskem vzorcu pa učenje za znanje in delo dopolnjuje učenje za bivanje in sodelovanje, kar pomeni, da ni smiselnega individualnega učenja brez socialne podpore.   

Ferrucci (2006) razvija psihosintetično teorijo smisla. Smisel najdemo, ko smo srečni, to pa smo, ko uskladimo v se svoje podosebnosti. To poznamo iz NLP kot dogovorni model. Ve tudi, da lepota zdravi.  
Geštaltpedagogika razlaga enega izmed načinov razumevanja, kako se posameznik celovito uči. Je humanistična veda, ker izhaja iz humanistične psihologije, ki je poudarjala, da je osebnostno pomembno učenje kar najbolj motivirajoče. Človekova težnja je, da se razvija tako da presega svoje meje. Je v interakciji z okoljem. Pestalozzi že v 19. stol. pozna model celostne vzgoje. Njena načela so oblike človekovega doživljanja, mišljenja in delovanja. Služijo kot vodilna nit učenju in poučevanju. 

Temeljna  metoda geštaltpedagogike so: kreativni mediji – risanje, kiparjenje, ples, mimika, petje..., ki aktivirajo vse človekove čute in vse inteligentnosti. Zato so najprimernejše sredstvo za učenje delavnice, ki so prilagojene starosti posameznikom, ki določeno skupino sestavljajo. 

Geštalt sposobnosti so: 
1.	 pridobivanje znanja z odprtim učenjem in integriranje novih perspektiv
2.	 Razmišljanje in delovanje z razmislekom o prihodnosti
3.	 Pridobivanje znanja in interdisciplinarno delovanje
4. Sposobnost načrtovanja in delovanja z drugimi
5. Sposobnost participiranja v odločitvah, sposobnost motivirati druge za akcijo
6. Sposobnost refleksije
7. Sposobnost načrtovanja in avtonomnega delovanja 
8. Sposobnost pokazati empatijo in solidarnosti v neugodnih razmerah
9. Sposobnost motivirati samega sebe za aktivnosti.

Cilji so: 
1. spoštovanje in spodbujanje posameznikove individualnosti;
2. profesionalna in osebnostna drža v skladu z etiko stroke;
3. profesionalna kompetentnost;
4. ustvarjalnost;
5. upoštevanje in spoštovanje moralnih, spolnih, rasnih, religioznih, jezikovnih, socialnih in ekonomskih razlik, spolne identitete in potrebe po duhovnosti;
6. preseganje rivalstva in tekmovalnosti v smeri sodelovanja in vzajemnosti.

Po Philipsonu (Philipson, 1996) so načela geštalta naslednja:
1. Načelo organizacije trdi, da »pomen izhaja iz pogleda na celotno situacijo, na celotnost soobstoječih dejstev« (Parlett, 1991). Tako v geštalt teoriji polja ne obstaja nič takšnega kot čista intrapsihična dejavnost. To kar mislimo, čutimo in počnemo je osnovano na naši interakciji z našim okoljem v danem trenutku.
2. Načelo sočasnosti: Gre za geštaltistični tukaj in sedaj. Na nas ne vpliva preteklost, ki za nas ne obstaja več. Na nas vplivajo naši spomini na preteklost (mi sami izbiramo, katerega od neštetih spominov prinesemo v sedanjost) ter naša pričakovanja in tisto, kar smo se naučili v preteklosti. Vse to so sedanji deli polja, prav tako kot vse, kar nas v okolju spominja na pretek lost (ljudje, fotografije in situacije, ki so na določene načine vzporedne preteklim dogodkom). Ljudje v geštalt terapiji praviloma spremenijo vzorec načina, kako se spominjajo, in načina, kako gledajo na to, kar so se naučili v otroštvu.
3. Načelo posameznosti oz. celostnega odnosa: »Vsaka situacija in vsako polje oseba-situacija je edinstvena (Parlett, 1991).« Geštalt terapevt se ne sme rutinsko odzivati na kliente, s katerim skupaj soustvarja terapijo, da bi bila v skladu z določenim terapevtom, klientom in klientovo življenjsko situacijo. Vse posplošitve so začasne in so podvržene spremembam, kjer polje to upravičuje.
4. Načelo spreminjajočega se procesa pove, da se polje nenehno spreminja. Zato sta za geštalt terapijo homeostaza in ustvarjalnost tesno povezani. Z okoljem moram priti v neko ravnovesje (homeostaza), vendar pa se to dejanje ne more ohraniti, kajti polje se spreminja in to, kar je delovalo prej, pogosto sedaj ne deluje več. Tako moram izumiti nove načine, kako uravnote žiti svoje potrebe in interese z možnostmi v okolju (ustvarjalnost).
5. Načelo možne relevantnosti trdi, da je vsak del polja potencialno pomemben za situacijo in bi se mu bilo morda treba posvetiti. Perls je geštalt terapijo imenoval 'terapija očitnega'. 

Načela GITA so tudi: 
1. človek je celota v življenjskem svetu. 
2. načelo kontakta z občutki in odnosi, 
3. načelo zavestnosti s postavljanjem bližine in distance, 
4. načelo osebne rasti. Človek je sposoben razvijati potenciale, kar zagovarja že humanistična tradicija. 
5. načelo učenja z izkušnjami. 

Bistven je dober kvalitetni stik (v NLP raport) kot pogoj za učenje, oz. profesionalno rast: korak za korakom, odkrivajoč prekinjanje kontakta, motnje v kontaktu in ponovno vzpostav ljanje kontakta. Pri tem gre za specifični kontekst vsakokratne učne situacije. Usposabljanje postane tako zahtevno pridobivanje sposobnosti in ne le spretnosti in še manj 'kompetenc' za ustrezno odzivanje v mnoštvu različnih situacij. Vodi v holistično razumevanje profesionalne kompetentnosti.
Načela geštalt terapije se dajo prenesti v pedagoško prakso. Vprašanja pa so, katere vsebine in oblike pouka omogočajo takšna načela. Kako uresničiti šolo za odnose in srečanja, kako se spremenita pouk in šola? To je možno, ker lik – geštalt omogoča samooblikovanje, odgovor nost in smiselnost delovanja. 

Celoviti modeli se utemeljujejo v skladnosti posameznikov navznoter in navzven. To je v sistemski teoriji odnos med elementi znotraj sistema ter med sistemom in okoljem, pri geštaltteoriji pa gre za odnos med tem, kar je spredaj kot lik in v ozadju.  Model geštalta vključuje tudi pričakovanja avtonomne šole.       

Ni vseeno, kako odpreti posameznika in ustanovo za sprejemljivost sprememb v smislu prehoda od starega k novemu človeku. Vemo, da sistemska teorija izhaja pri tem iz odprtih sistemov, h katerim sodijo živa bitja. Različne teorije in terapije predpostavljajo različne pristope k odpiranju psihosocialnega polja, ker je zanje celota različno strukturirana. Z različ nimi metodami jo skušajo deblokirati.   Ker je človek multifunkcionalno bitje, ga najbolj kompleksno pojasnjujemo z več teorijami. V tem prispevku smo povezovali sistemsko teorijo z geštaltteorijo in teorijo komunikacije.   

Ustvarjalno učenje, ki izhaja iz našega lika – geštalta, lahko uporabimo tudi za osebno rast. Vzorci naše zavesti pogojujejo odzive na življenjske situacije. Zaradi negativnih prepričanj se počutimo osamljeno, nemočno, preplašeno, zaskrbljeno, jezno, žalostno, depresivo, utrujeno, zmedeno, preplašeno, zmedeno, jezno, itd. Zaradi negativnih občutkov pride do zmanjšanja pretoka vitalne življenjske energije, kar povzroči utrujenost, bolezni in zmanjša se dotok ustvarjalnih idej. 

Integrativna psihoterapija izhaja iz prepričanja, da se posamezne psihoterapevtske šole nanašajo le na en vidik človekove osebnosti. Zaradi tega integrativna psihoterapija povezuje različne pristope k psihoterapiji (transakcijsko analizo, sodobno psihoanalitično terapijo, kognitivno-vedenjsko terapijo, geštalt terapijo in druge usmeritve).

Pedagogika skupnosti želi vzgajati “nove” ljudi, ki bodo našli svoj smisel delovanja in bivanja v dialogu, v odnosih, ki rodijo medsebojnost. Čeprav smo zelo različni in ima vsak določeno vlogo in dolžnosti, pa smo si enakopravni v tem, da smo vedno v ljubezni. Ko se različne bar ve zlijejo v eno, iz mavrice nastane bela svetloba. V dilemi sivega povprečja ali enkratne celo vitosti posameznika v skupnosti se odločamo za slednjo. V tem naj bi bil tudi smisel Bele knji ge (ured., Krek, 2011), da zajame vse vidike razvoja celovite osebe: telesnega, čustvenega, miselnega in duhovnega. Brez slednjega bela svetloba izgubi svojo barvitost in je v nevarnos ti, da postane siva, tedaj takšna kot jo Musek Lešnik (2011) piše za neuspešno šolsko reformo, ki ni dosegla svojih ciljev. Kot vemo nova Bela knjiga sicer nalaga učencem večjo odgovor nost za učenje, ustavi se pa pred duhovnim iskanjem smisla.  

Musek je prepričan, da je smisel najgloblji cilj, ki ga lahko dosežemo kljub težavam in motnjam, cilj, ki ga ni treba posebej razlagati: občutje smiselnosti življenja. Ta cilj se napaja iz našega življenja, napaja pa se tudi iz človekove duhovne narave, ki presegajo materialne cilje in materialne ovire. Smisel običajno identificiramo s konkretnimi cilji in dobrinami. A občutje smiselnosti je zadeva življenjske orientacije in življenjskega sloga, ki udejanja  duha radoživosti, ustvarjalnosti, odgovorne svobode. Zalokar Divjak (1998) nam govori kaj vse je pomembno na tej poti.

Tehnike, metode, stil so sestavine stalnih vaj. Gre za to, kako smo življenje izvadili. Morda sem še preveč upošteval samoomejitve. Niti sebi niti drugim nisem dopustil, da bi kaj več storili, se več obiskovali. To je bil znak nizke samopodobe, ki jo je opredelila Kobal Grumova. Že pri očetu sem občutil nesmisel minimalizacije. Vedno znova je bilo že dovolj, da se ne bi kaj več razvilo, kar bi spremenilo obstoječe stanje. 

Kaj nam je hotel Cankar s Hlapci povedati? Ti so tragična drama o prepletenosti politike in vsakdanjega življenja. Možnih je več branj in izvedb. Vsi protagonisti drame izgubijo vse: čast, dostojanstvo, smisel in sopotnika. Gre za refleksijo izgube, žrtev, ki si želijo vrniti smisel. Je že res, da se ves moramo česa odpovedovati v imenu nečesa drugega. Koncept dvovalentnosti, po katerem je lahko to ali (poleg ali namesto predvidenega) kaj drugega smiselno, je težaven, vendar nujen, saj sodi že v polivalentni logiki. Po eni strani dajejo Hlapci videz usodnosti, da vsaka drugačna oblast izvaja prisilo s podobnimi mehanizmi, po drugi strani pa je ves čas implicitna utopična vizija sveta brez hlapcev. Danes pogrešamo Jermana, da bi nam kot kritični intelektualec držal ogledalo. Današnji intelektualci tega ne delajo več. Je naš pomembni drugi res kritični Jerman ali je aplogetski Komar? V vsakem (kmečkem, malomeščanskem ali prestižno bogatem) okolju je tudi impliciran smisel, sicer ga ljudje ne bi izbirali. Ker pa so v njem pogojevanja, omejevanja tudi blokadna otesnjevanja, generirajo tudi patologijo. Morda intelektualci po žanru rešujemo premalo, oblastno pozicionirani pa s svojimi ukrepi iz prepričanj marsikaj pokvarijo.  

Če bi danes izbirali najčednejši kraj na Slovenskem, bi dolina šentflorjanska zagotovo zasedla eno izmed prvih mest. Bogaboječi Šentflorjanci vedo, da dober sloves seže v deveto vas, slab pa v deveto deželo. Ko se v njihovo dolino spuste tujci, domačini strnejo vrste in se postavijo v bran spodobnosti. Eden izmed prišlekov je namreč umetnik, ki pride v spremstvu poželjive Jacinte in ekscentričnega Konkordata.

Čeprav so duri v dolini šentflorjanski trdno zapahnjene, ima tudi tu noč svojo moč. Umetnik najde pot v sleherno izbo. Iz popotne malhe izvleče na plan skrivnost, ki bi lahko očrnila neomadeževani sloves doline. Pred petindvajsetimi leti so Šentflorjanci pod vrbo našli dete; sirota je bila sad grešnega prešuštva. Dete so poimenovali Peter, ga položili v košaro in splavili po reki. Nihče ne ve, kdo sta bila grešnika, ampak ko uzrejo umetnika Petra, vsak posebej sprevidi, da kri ni voda. Za molk ga darežljivo poplačajo z zlatom. Konkordat, ki je hudič v človeški podobi, pa si obeta drugačen dobiček. Umetnik (ta se za Petra le izdaja, v resnici pa ni sirota, ampak razbojnik Krištof Kobar) mu je bil obljubil brezmadežne duše Šentflorjancev. A med njimi, ki zdaj vsi po vrsti hlastno jedo Petru z roke in Jacinti s slastjo poljubljajo noge, ni niti ene čiste duše. Zlodej posumi, da iz te moke ne bo kruha. Takrat pa se od nekod pritepe še prava sirota – Peter. Krištof z Jacinto za las ubeži jezi Šentflorjancev, ki se potem znesejo nad Petrom in ga naženejo v svet. Hudič pa v sili muhe žre.

Ivan Cankar, čigar stoletnico smrti obeležujemo leta 2018, je v Zgodbah iz doline šentflorjan ske preroško zapisal: »Tudi ti ne boš pozabila name, lepa dolina šentflorjanska. Lahko se užaljena odvrneš od mene, lahko me ostaviš samega ob cesti, popotnika; jaz pa ležem v travo in se smejem in čakam, ker vem, da se povrneš. Zakaj jaz sem v tebi in ti si v meni.«
Kos (2018) razpravlja o problemih in kontroverzah Cankarjevega opusa v kontekstu evropskih duhovnih in socialno-političnih tokov, vse od liberalizma, ničejanstva pa do socializma in prenovljenega krščanstva. Kos se loteva vprašanj nekonformizma, volje do moči, slovenskega romana, ateizma in krščanstva, revolucije, politike in spolnosti, razumevanja Cankarja v 21. stoletju. Mar ni že miturgično vprašanje osmišljanja, kako se tedaj Cankar misli skozi nas in mi skozenj.

Osnovni problem svobode so razne vrste zasvojenosti. Med njimi izstopa spolna zasvojenost. Kompulzivno seksualno vedenje na internetu je realen in naraščajoč problem. Tistim, ki opažajo znake internetne zasvojenosti v svojem življenju ali v življenju ljubljenih oseb, prinaša knjiga V senci interneta odgovore, razumevanje in pripomočke za zdravljenje. Z zadnjimi statistikami, razpravami o najsodobnejših tehnologijah, novim razumevanjem razvoja zdravega odnosa do interneta in razumevanjem preprečevanja vračanja v problema tično vedenje je ta knjiga dragoceno strokovno pomoč pri zdravljenju in pri doseganju trajnih in zdravih življenjskih sprememb. Sanja Rozman pomaga tistim, ki se ne morejo 'postaviti na noge' sami. 
Treba je poskrbeti, da je otrok v stiku s samim seboj in z drugimi. K temu je prispevala dvodnevna konferenca Empatija - odnos – dialog namenjena strokovnim delavcem in staršem 26. in 27. 1. 2018. V prihodnosti bodo morali bolj kot doslej medsebojni odnosi sloneti na notranjem miru, empatiji, sodelovalnosti. Svoje pristope so predstavljali naši in tuji strokovnjaki (npr. Maša Vidmar in  Jesper Juul).  
Samo tisti, ki je v ozaveščenem stiku s sabo in svojimi občutji, ki pozna in zna imenovati svoja čustva, ki jih po tej poti tudi zmore obvladovati, je sposoben razviti globok in pristen stik z drugimi ter se uveljaviti v vse kompleksnejšem svetu, v družbi, ki se vse hitreje spreminja in v kateri je vse težje najti vzore in vzornike.
Povojna generacija je zaradi vojnih grozot dobro poznala anksioznost. Danes že mladostnike napada tesnoba, anksioznost iz drugačnega razloga. Strah pred prihodnostjo odrasli prenašamo na otroke. Bolje je prenašati dobra dela, dobre misli. Bolj ko kličemo k opolnomočenosti, manj s(m)o opolnomočeni. Vem, da osamljenost nastane zaradi nezaupanja najožjega okolja in zaradi distanciranja od otroka.  Anksioznost je v ZDA prvi razlog za bolniške. Zdi se mi, da se padec civilzacijske prilagoditvene sposobnosti kaže na osebnih ravneh z občutkom nesposobnosti. Furedi je ugotavljal, da so obstoječe metode socialne pomoči in olajšav nekakovostne in le na videz učinkovite, ker mladino 'osvobajajo' potrebnega napora za učenje. Starši in učitelji bi otrokom bolj pomagali z zaupanjem vase in vanje kot da jim rešujejo probleme namesto njih.    
Mesečniki so zame ptolomejski ljudje, ki so od tujih sonc osvetljeni le z ene strani, sami pa se ne spreminjajo. Nanje vpliva le gravitacija, ne pa milost. Don Kihot pozna drugo metaforo 'boj z mlini na veter'. Clarksonova pravi, da zmagujejo le toliko časa, dokler lahko prikrivajo svojo Ahilovo peto.   

Penman (2016) nam predlaga preproste vaje za povečanje čuječnosti, ki odpravljajo anksioz nost, distres in uspešno povečujejo ustvarjalnost in sposobnost za reševanje problemov in sprejemanje odločitev. Te spretnosti ne pomagajo samo 'kreativcem', ampak tudi vsem, ki hočemo uspevati pri delu in v življenju ter se nasploh dobro počutiti. Penman nam predlaga kombinacijo operativno analitičnega in intuitivnega pristopa. Ta preprosti 4 tedenski program vam bo vzel samo deset do dvajset minut na dan. Deluje tako, da umirja, jasni in vedri um, zato se domiselne ideje laže izoblikujejo in uresničujejo. Program razkrije, da je velik del življenja pod vplivom utečenega načina mišljenja in odzivanja na svet in pokaže, kako se lahko podamo na ustvarjalnejšo in produktivnejšo pot.  
Wiliams in Penman (2015) predlagata razne meditacije npr. čokoladno ob raztapljanju in okušanja koščka.  Čuječi so tudi bolj odporni zaradi razumevanja in obvladovanja smisla.  
Najprej le zavestno dihamo in avtopilota razširimo na delovni spomin, da ga imamo bedno priročnega. 2. teden čekiramo telo in se nato čuječe gibamo z jogijskimi vajami, da ugotovimo, kje imam telesne in mentalne meje. 3. Čuječno gibanje z jogijskimi vajami, 4.  teden dojemamo misli kot zvoke, 5. Teden spoprijem s težavami, 6. Gojimo meditacijo spoprijateljevanja tako da opazujemo, kako izginjajo negativni načini mišljenja, 7. V stiski se pogosto odpovemo temu, kar nahrani dušo. Opuščamo to, kar nas izčrpava. 8. Vnos naučenega v vsakdanje življenje. Moj pristop je površen. Zberem znanje in nanj običajno pozabim. Pot naše duše je pot čiste energije, je pot poslanstva nove dobe. To pomeni živeti po naši notranji resnici, ki povezuje vse v eno.  
 
Če izvajamo meditacije za povečanje ustvarjalnosti, nas dogodki oz. sporne zadeve  ne bodo hitro zmotile. Laže bomo zbrali pogum, ki je potreben za sprejemanje težavnih odločitev. Laže se nam bodo porajale ustvarjalne ideje in laže jim boste sledili, kamorkoli vas bodo že pripeljale. Svet nam nastaja na dlani in svetost v srcu.
Za dobo Vodnarja se je treba naučiti naslednjih duhovnih zakonov, načel, pravil:
1. zakon vzroka in posledice oz. 'povratnih učinkov', karme. Kar sejemo, to žanjemo, kar smotrno načrtujemo, to delamo. Hicksov zakon privlačnosti pomeni da se vse enako med seboj privlači.  S pozornostjo sprožimo miselno vibracijo tega, kar opazujemo, kar privede do rasti ali ekspanzije. Dobimo tisto, na kar se osredotočamo. Glede na ambivalentna stališča se gibljemo se po benigni spirali, če mislimo in delamo dobro ali po maligni spirali, če se ne izognemo privlačnosti slabega, zlega oz. travmatičnega. Čim več in čim dlje pomeni tem intenzivneje in bolj materializirano. Videti je, da je vsak dogodek prošnja za podoben dogodek. Zakon prvobitne akumulacije kapitala postane zakon informacije, ki je danes donosna kot nekdaj nafta. Pygmalijonovo načelo oz. samouresničena prerokba je izvedba tega zakona. Krščanski TIP prav tako funkcionira v tej smeri.   

2. Zakon gibanja, delovanja, kreativnosti, vibracij, ritma, pulziranja - valovanja. Polno ustvarjalnost čiste zavesti črpamo iz enosti vsega. Gre za dialektični zakon enotnosti in boja nasprotij (npr. yang in yin). Delovanje pove, da resnično ljubeče spoznamo le to, kar delamo z veseljem in kar vodi k razumevanju in modrosti, kar spremeni znanje v modrost in razumeva nje. 

3. Zakon ujemanja, dajanja in sprejemanja darov življenja in smrti, spolov. Tudi v ezoteriki je znano načelo: kakor zgoraj tako spodaj. Iščimo ravnotežje na vseh ravneh. Nanaša se na telo in duh, razum in čustva. Če se zanihamo v eno stran, nas bo neizbežno neslo v drugo (Zelandova nihala). 

4. Zakon (ljubeče) pozornosti so odkrili že budisti z namenom osmih poti za preseganje trpljenja.  Bodimo samozavestni, odločni in vztrajni. Vso energijo usmerimo k naši viziji, tako da uskladimo vibracijo želje z vibracijo Boga oz 'vesolja' (Byrne). Gre za konkretno obliko brezpogojne ljubezni.   Pozornost na način čuječnosti oz. prisotnosti tukaj in zdaj odpravlja premlevanja in travme. Sprejemanje tega trenutka pomeni hoditi po svoji poti. Učimo se ne le spoznavati, kaj želimo, da bi  dobili, ampak tudi spoznavati željo (zadovoljstvo) po tem, kar dobimo (imamo). Uporabimo vsak izziv za osebno rast in širjenje zavesti. (Brown, Tolle, Ch. Lubich).   
4a. Zakon fokusiranja - osredotočenosti. Ko se fokusiramo na višje duhovne ravni, ne bomo imeli nižjih skušnjav kot so pohlep ali jeza. To vodi k ponižnemu sprejemanju. »Ničesar ne moremo spremeniti, dokler tega ne sprejmemo. Na razlikovanje obojega se nanaša Ottingerjeva  molitev. Obsodba ne osvobaja, ampak potlači.« (Jung). Fokusiranje je tudi pogoj flowa.
5.Zakon wu wei – nedejavne dejavnosti in nenavezanosti na rezultat, zakon najmanjšega napora – manj je več. Na ravni  kvantnega polja sta le energija in informacija. Na Danskem je lahkotni način življenja hygge. 

6. Zakon dharme ali življenjske dolžnosti pomeni poslanstvo služenja človeštvu (Chopra, Dowling Singh, …). Gre za velikodušnost (lat. magnanimus, animus magnus, fr. générosité f, grandeur f d'âme, ang. generosity).  Vsaj nekaj lahko napravimo bolje kot drugi. Kadar se te potrebe uskladijo z ustvarjalnim izrazom našega talenta, se ukreše iskra, ki ustvari izobilje. Zakon dharme sestavlja troje resnic. 1. Smo duhovna bitja, ki smo se utelesila v snovno telo. 2. vsak človek je posebni dar, 3. Vsak trenutek je dar, Derrida piše celo o daru smrti, Kristus je primer daru Vstajenja. Ta dar je tako edinstven, da ni človeka, ki bi nam bil po nadarjenosti enak in ki bi svoj dar izražal enako kot Odrešenik, ki ga lahko pa ga posnemamo. 

Chopra svetuje: napišimo seznam svojih edinstvenih darov, in še seznam tega, kar bi radi s tem edinstvenimi darovi storili. Tako si prinesemo življenjsko izobilje. Vsak dan se sprašuj mo: “Kako naj služim?” oz. “Kako naj pomagam?” in ne “Kaj bom imel od tega?”, kar predstavlja notranji dvogovor ega. Odgovori na ti vprašanji nam bodo omogočili, da bomo lahko z ljubeznijo pomagali in služili svojim bližnjim.

7. Zakon potrpežljivosti, vztrajnosti in nagrade oz. povračila: cilja ni brez potrpežljivosti in vztrajnega  napora. Pravo veselje izhaja pričakovanja nagrade ob svojem času. Učimo se potrpežljivosti in zaupanja v naše neprecenljive potenciale. Živimo korak za korakom, potrpežljivi, z vzpenjanjem v višine po polžastih stopnicah

8.	Zakon celovite povezanosti enega z vsem. Vsak korak vodi k naslednjemu koraku itd. Seneka: vsak konec je nov začetek. Pri Nietzscheju gre za večno vračanje enakega. Stremimo k najvišji modrosti in resnici. Sprejemamo našo najglobljo in najbolj avtentično naravo. Cilj je zmaga nad samim seboj. Telo, duša in emocije dopolnjujejo drug drugega. To je obenem zakon ciklusov, kjer se vse dogaja v pravem času po ritmih, vzorcih in ciklih (npr. pri Rothovi). 

Chopra govori raje o zakonu čiste možnosti. Kot čista zavest smo polje neskončne ustvarjal nosti kot izpolnitve svojih domišljijskih sanj. Gre  enotnost, zakaj ta neskončna raznoterost življenja temelji na enotnosti enega samega vse prežemajočega duha. Med nami in tem poljem energije ni nobene pregraje. Prihajamo v najtesnejši stik s poglobljenim doživljanjem svoje narave. 

Vaja: vsak dan vzemimo nekaj časa za molk in tišino, zato, da zgolj smo. Poleg tega vsaj dvakrat na dan, npr. pol ure zjutraj in pol ure zvečer sedimo in meditirajmo. Vsak dan si vzemimo nekaj časa za to, da bomo v stiku z naravo in tiho pričevali razumu, ki se skriva v sleherni živi stvari. Molče sedimo in glejmo sončni zahod, poslušajmo zvok morja in potoka ali pa samo ovohavajmo dišeč cvet. V tihi zamaknjenosti in v stiku z naravo uživamo življenj sko bit tisočletij, polje čiste možnosti in brezmejne ustvarjalnosti. Svetuje, da čim dlje gojimo čisto zavest. Recimo si: “Danes ne bom razsojal o ničemer, kar bom doživel,” in se ves dan opominjajmo na to. V celovitosti doživljamo sočutje pomeni, da delamo najboljše in najbolj humano, kar je treba.  

9. Zakon vere nas usmerja k polnosti življenja. odgovorno izbirajmo, čeprav ne moremo kontrolirati okoliščin. Izberimo ljubezen in ljubimo izbiro! Vera  ohrabruje duha, da gre dlje od tega, kar vidi. Dyar pravi: “verjemite in videli boste«. Gre za intuitivno zaupanje v brezmejnost duha ljubezni, ki deluje skozi nas. Gre za pričakovanja, po katerih oblikujemo izkustva življenja. Energija sledi mislim in z razširjanjem prepričanj bogatimo doživljanje.
Vera pomeni pomen in navdih: dobili bomo tisto, kar smo vložili. Vsak osebni prispevek je tudi prispevek za celotno skupnost. Druge navdihujemo s svojim zgledom. 
Trije krščanski duhovni zakoni vere so: 
1. Namen, čemu živim? »Bog te ljubi in ima za tvoje življenje čudovit načrt.« Janez 3:16 govori: »Bog je namreč svet tako vzljubil, da je dal svojega edinorojenega Sina, da bi se nihče, kdor vanj veruje, ne pogubil, ampak bi imel večno življenje.« Janez 10:10 je navedel razlog, zakaj je Jezus prišel: »Jaz sem prišel, da bi imeli življenje in ga imeli v izobilju.« Kaj nas zadržuje stran od božje ljubezni? Kaj nam preprečuje, da bi imeli bogato življenje?

2. Stanje pogube, smrti. »Človeštvo greši in je zato ločeno od Boga. Zato ne moremo spoznati čudovitega Božjega načrta, ki ga ima Bog za nas.« Pismo Rimljanom 3:23 potrjuje to dejstvo: »saj so vsi grešili in so brez božje slave.« Pismo Rimljanom 6:23 razlaga posledice naših grehov »plačilo za greh je namreč smrt«. Bog nas je ustvaril, da bi imeli z njim prijateljski odnos. Uničili smo razmerje, ki ga je z nami hotel imeti Bog. Kdo, kje in kakšna je rešitev?

3. Metoda TIP – trkajte, iščite, prosite. Jezus v Evangeliju po Janezu 14:6 pove, da je on edina pot odrešitve: »Jaz sem pot, resnica in življenje. Nihče ne pride k Očetu, razen po meni.« Kako lahko prejmem ta čudoviti dar odrešitve? Metoda molitve in izprosimo si vero. »Če želimo prejeti dar odrešenja in spoznati čudoviti Božji načrt za naša življenja, moramo verovati v Jezusa Kristusa.« Janez 1:12 to tudi opiše: »Tistim pa, ki so jo sprejeli, je dala moč, da postanejo Božji otroci.« Tudi v Apostolskih delih 16:31 je jasno zapisano: »Verjemi v Jezusa Kristusa in odrešen boš!« Rešeni smo lahko samo iz milosti, samo po veri, samo v Jezusu Kristusu (Pismo Efeženom 2:8-9).
Nekateri posebni zakoni so izvedeni iz splošnih. Tako je zakon pozitivne podkrepitve in starega kitajskega miroljubnega bojevnika, in miroljubni Anglež (angl. undefensive person). Če nočemo pritegniti neželene situacije, se ji z namerno nepozornostjo (Sullivan) lahko  izog nemo, preden postane dejanska. Sistem čustvenega vodstva nam prinese več kot smo pričako vali, če ga znamo selektivno usmerjati na bistveno. Že Biblija pravi, da naj ne gledamo dol, ampak gor, ne negativno, ampak pozitivno. Le če živimo iz Boga in zanj, postanemo bitja svetlobe, vstajenja, sonca, večne sreče.  
Ti t.im. zakoni oz. pravila nam prinašajo ravnotežje, notranji mir, zadovoljstvo in občutek, da smo z namenom dani v svoje življenje. Ko smo koristni širši skupnosti, občutimo notranji mir, ker vemo, da s tem delujemo za lastno in tudi za najvišje dobro.
Baje zapuščamo ozvezdje Rib, ki simbolizira nasprotovanje. Tistim, ki danes znotraj sebe hrepenijo po osvoboditvi, ni treba čakati na nadaljevanje tretjega tisočletje  novega obdobja Vodnarja in pri tem na primer preračunavati, kako bi pri kasnejši reinkarnaciji morda lažje ali bolje šli po poti. Vsakdo, ki je spoznal, da snovni svet s svojim krogotokom ni njegova resnična domovina, je vedno duhovni pionir. Vselej in ob vsakem času izvršuje svoj lasten duhovni preobrat. Vodnar (aquarius kot Kristus) mu v ta namen podarja večno živo vodo novih možnosti. Zaživeti pa jih mora zdaj in sam. Večkrat se pokaže, da pričakujemo od sprememb preveč ali premalo, kar se pokaže v zakonu kontinuirane diskontinuitete oz. diskontinuirane kontinuitete, ki je tudi negacija negacije.  

Na zakone se navezujejo obljube (dogovori, smernice) sebi, s katerimi izboljšamo svojo moč volje in uveljavimo svoje potenciale:
1. Obljubim, da bom spoštoval/-a svojo resnično vrednost.
V resnici smo vredni veliko več, kot se zavedamo. Zaslužimo si blaginjo, srečo in zdravje, in takoj, in ko si to priznamo in verjamemo, da nam pripada, začnemo privlačiti obilje, do katerega smo upravičeni.
2. Obljubim, da bom jasen/-na glede svojih namer.
Namere so mostovi, ki povezujejo zavestno misel z odkritosrčnimi in dobronamernimi dejanji. SMART cilji.
3. Obljubim, da se bom čim več naučil-/a iz sveta, ki kaj velja. Gre za potovanje duše, pokrajine. 
4. Obljubim, da bom pokazal/-a več sočutja za svet okrog sebe.
Rešitev kakršnekoli težave, s katero se soočamo, je vedno možna le s pomočjo potrpežljivosti in zmožnostjo vživeti se v drugega. Sočutje do sebe izkazujemo tako, da nismo prestrogi do sebe in se imejmo radi takšni, kakršni smo.

5. Obljubim, da se bom postavil/-a zase.

Vsi se sem pa tja znajdemo v situaciji, ko se nam zgodi krivica. Takrat se moramo postaviti za svoje pravice na prijazen, miren in trden način, da ne bi še nadalje živeli v podrejenem položaju.

10 duhovnih nasvetov za pravilno in učinkovito metanje na koš.

1. Izprazni um, tvoja jeza je tvoj največji sovražnik. 
2. Žoga je tvoja duša, zato pazi, kam jo mečeš. 
3. Sprosti telo. 
4. Bodi pozoren. 
5. Tvoja roka je ogledalo. 
6. Bodi prisoten v tem trenutku, tukaj in zdaj. 
7. Če zgrešiš en met, to ne pomeni, da si izgubil tekmo, ne popusti do konca. 
8. V odločitvah bodi iskren in pošten kot ptica na nebu. 
9. Pazi, žoga je veličastna in nevarna kot fatalna ženska. 
10. Rojen zmagovalec si! … In na koncu, ko si popolnoma sam in je senca tvoj edini sopotnik, razmisli o svojem metu, razmisli o kvaliteti življenja. 

Avtorja Caddy in Platts (2012) trdita, da se je za notranjo varnost treba odločiti. Z njunega vidika sem bil premalo odločen na vseh segmentih da dopuščam različne razplete (zavrnitve nikar), celo v tej točki, da bom odkrit in odprt sem zgrešil.  
Nekateri posebni zakoni so izvedeni iz splošnih. Tako je zakon pozitivne podkrepitve in starega kitajskega miroljubnega bojevnika, in miroljubni Anglež (angl. undefensive person). Če nočemo pritegniti neželene situacije, se ji z namerno nepozornostjo (Sullivan) lahko  izog nemo, preden postane dejanska. Sistem čustvenega vodstva nam prinese več kot smo pričako vali, če ga znamo selektivno usmerjati na bistveno. Že Biblija pravi, da naj ne gledamo dol, ampak gor, ne negativno, ampak pozitivno. Le če živimo iz Boga in zanj, postanemo bitja svetlobe, vstajenja, sonca, večne sreče.  
Ti t. im. zakoni oz. pravila nam prinašajo ravnotežje, notranji mir, zadovoljstvo in občutek, da smo z namenom dani v svoje življenje. Ko smo koristni širši skupnosti, občutimo notranji mir, ker vemo, da s tem delujemo za lastno in tudi za najvišje dobro.
Baje zapuščamo ozvezdje Rib, ki simbolizira nasprotovanje. Tistim, ki danes znotraj sebe hrepenijo po osvoboditvi, ni treba čakati na nadaljevanje tretjega tisočletje  novega obdobja Vodnarja in pri tem na primer preračunavati, kako bi pri kasnejši reinkarna ciji morda lažje ali bolje šli po poti. Vsakdo, ki je spoznal, da snovni svet s svojim krogotokom ni njegova resnična domovina, je vedno duhovni pionir. Vselej in ob vsakem času izvršuje svoj lasten duhovni preobrat. Vodnar (aquarius kot Kristus) mu v ta namen podarja večno živo vodo novih možnosti. Zaživeti pa jih mora zdaj in sam. Večkrat se pokaže, da pričakujemo od sprememb preveč ali premalo, kar se pokaže v zakonu kontinuirane diskontinuitete oz. diskontinuirane kontinuitete, ki je tudi negacija negacije.  

Na zakone se navezujejo obljube (dogovori, smernice) sebi, s katerimi izboljšamo svojo moč volje in uveljavimo svoje potenciale:

1. Obljubim, da bom spoštoval/-a svojo resnično vrednost in se bom postavil/-a zase.

Dejansko smo vredni veliko več, kot se zavedamo. Zaslužimo si blaginjo, srečo in zdravje, in takoj, in ko si to priznamo in verjamemo, da nam pripada, začnemo privlačiti obilje, do katerega smo upravičeni. Vsi se sem pa tja znajdemo v situaciji, ko se nam zgodi krivica. Takrat se moramo postaviti za svoje pravice na prijazen, miren in trden način, da ne bi še nadalje živeli v podrejenem položaju.
2. Obljubim, da bom jasen/-na glede svojih namer.
Namere so mostovi, ki povezujejo zavestno misel z odkritosrčnimi in dobronamernimi dejanji. SMART cilji.
3. Obljubim, da se bom čim več naučil-/a iz sveta, ki kaj velja. Gre za potovanje duše, pokrajine. 
4. Obljubim, da bom pokazal/-a več sočutja za svet okrog sebe.
Rešitev kakršnekoli težave, s katero se soočamo, je vedno možna le s pomočjo potrpežljivosti in zmožnostjo vživeti se v drugega. Sočutje do sebe izkazujemo tako, da nismo prestrogi do sebe in se imejmo radi takšni, kakršni smo.

5. Obljubim, da bom napredoval/-a. bom dokončal/a, kar sem začel/-a. Sartre: človek je nedokončan projekt. A svoje cilje lažje dosegamo z disciplino, zaupanjem vase in potrpežljivostjo.
6. Obljubim, da bom opustil/-a negativne vedenjske vzorce in slabe navade.
7. Obljubim, da ne bom dovoli(a)l drugim, da mi škodujejo.
Prekinimo začaran krog sovraštva. Sem varuh(inja) lastne sreče, ki je celovita, neokrnjena in nedotaknjena. Blagoslavljam ovire (Wayne W. Dyer) in vse tiste, ki so me prizadeli (Linda Schubert) 
8. Obljubim, da ne bom ničesar jemal/-a za samoumevno, sicer nastane neupravičena zveza med nasiljem samoumevnosti in samoumevnost nasilja. 
Naj topel objem, prisrčen trenutek v družinskem krogu, poljub, ki nas vzradosti, vsak dan posebej zaznamuje vaše življenje in napolni skrinjo vaših spominov ne glede na to, kako drobni in minljivi so.

Vsi ljudje si zaslužimo ljubezen kljub prepričanju, da si jo ne. V Šimleševem Ljubeznoslov ju (2012) smo brali o ustvarjanju medosebnih odnosov in ljubezni, v Šoli življenja (2013) pa nam avtor z nasveti in nauki pokaže, kako zaživeti življenje s polnimi pljuči. v zadnji knjigi (2017) nam v osmih poglavjih predstavi stopnice do celostnega razumevanja življenja v sedanjem trenutku. To je ljubezen do sebe, ljubezni, drugih ljudi, partnerja, narave, svobode …, saj če dobro razumemo ljubezen, se zavedamo tudi lastne vrednosti in navdihov za dejanja, da postane življenje neprecenljiva umetnina.

Štifterjeva knjiga (2002) govori o ljubezni, otrocih, družinah in o smislu življenja. Spodbuja nas podobno kot Minatti, da bi koga imeli resnično radi. Kako pomembno je biti uglašen (kot Mea Valens), sozvočen – resonančen kot J. W. Hawkesova (2012), brezpogojno ljubeč kot Miranda Holden ali Marjan Ogorevc.  

Časova opredeljuje družbene razmere, v katerih funkcionira R. Byrnejeva Skrivnost, kar posredno velja tudi za Moč in Junaka, ki vodijo do opogumljanja bralca za doseganje sreče in uspeha. Slednjega se poslužujejo tudi avtorji NLP-ja.

Samorealizacija v neoliberalni mentaliteti ostaja nedosežen cilj. Ko željo izpustimo iz "prime ža in nismo bili več navezani, se uresniči, a prinese nov problem. To je inačica reka: trkajte, prosite, … 

Želje nam bodo prinesle različne stvari, od varnosti, svobode, sprejetosti, ljubezni, spoštovanja ali kaj drugega. Delujemo iz pomanjkanja namesto iz obilja.  Življenje nam po zakonu privlačnosti prinaša stvari, ki so enake naši vibraciji, tedaj še več tega, iz česar delujemo - še več pomanjkanja.   Ko pa živimo dalje, kot da so se vse naše želje že uresničile, uživamo življenje enako, kot bi ga uživali potem, ko bi že imeli, kar želimo, potem nas naenkrat, včasih v popolnoma drugačni obliki, kot smo si predstavljali, preseneti materializa cija tega, kar smo želeli. Bog vsakič dostavi tisto, kar želim. :)   zanese me domače reklo: mu bom že povedal(a), pokazala. Naše želje lahko sprostimo in spustimo na naslednje nači ne:    1. Sprijaznimo se s situacijo takšno kot je. Poglejmo realnosti v obraz in jo sprejmi mo. Šele takrat se energija sprosti. Naš fokus lahko usmerimo na nekaj drugega ali pa se preprosto prepustimo temu, kar bo prineslo življenje.     2. Vse naše želje, vse, kar želimo, ima globlji smisel, ker nam prinese olajšanje in dobro počutje. 2. Včasih se vprašam, kaj je najslabša stvar, ki se lahko zgodi, če nekaj ne uspe ali če se lotim nečesa izven mojega prostora udobja.  V končni fazi lahko umrem. To zna biti kar izziv.   3. Zamislite si igrivo lahkotnost v tej igri. 4. Začnimo uživati v vsakdanjih trenutkih življenja, kjer je popolnoma vseeno, če to, kar želite, že imate ali ne. Ko smo polno prisotni, težave ne obstajajo. Poskusite. In pričakujte, da bo naslednji trenutek prinesel nekaj lepega.   5. Opustimo časovno omejevanje vaših želja.  Sicer moje izkušnje kažejo, da se da zavestno ustvarjati tudi s časovnimi okviri, vendar tega, če se le da,  ne priporočam. Postavljanje rokov predstavlja le še dodatni pritisk, ki vpliva na to, da se počutimo vse prej kot dobro.    6. Imejmo se radi, kljub vsemu, kar se dogaja v vašem življenju. Z vsem, kar imamo in nimamo smo več kot vredni ljubezni, sprejemanja, odobravanja in vsega, kar želimo prejeti preko materializacije vaše želje.    Predstavljajte si, da so naše želje kot baloni, ki jih s sporočilom in naročilom pošljete v nebo. Potem postane njihova pot samodejna kot let z avionom.   

Če nismo imeli zadovoljivega energetskega stika z materjo, se kasneje notranje vire lahko napolnimo le s pomočjo psihoterapevta in nadaljujemo s samostojnim črpanjem iz zemlje. Tak puer aeternus skuša krasti energijo drugih. Žrtev nastaja od 2. do 4. leta starosti. Prestroga vzgoja jim ne dopušča dovolj svobode. Nastane zapostavljen moški, ki zapostavlja druge. Kompenzirajo svoj manjšinski kompleks z megalomanijo oz. grandioznim jazom.  Zato pogosto čakam, da drugi prineseje primerne praktične rešitve.  Arhetip žrtve, ki skušajo ustreči najprej drugim. Te se razdajajo, ne da bi dobile ustrezna povračila. Padajo v depresije, čustveno izsiljujejo.  Nekatere se postavljali tudi v vlogo kontrolorjev, da racionalno nadzoru jejo, kar se  dogaja. Takšne so pogosto zaskrbljene, nesproščene, enostranske. Zunanja popolnost jim je nadomestilo za notranjo neurejenost. Jezus jih je označil kot čistune, farizeje, pristaše črke zakona. 

Ljudje smo na različne načine navezani. Razlikujemo naslednje stile: 1. varen, v katerem dobi otrok dovolj materine in očetove čustvene topline, 2. Negotov, 3. izogibajajoč, ker ob vsiljivih in neodzivnih starših otrok izgubi samozaupanje. Ti odnose idealizirajo in omalovažujejo. 4. Preokupiran ali ambivalenten stil, kjer otrok skrbi za starša in se ga boji. Niha iz ene skrajnosti v drugo. 5. Neorganiziran stil, kjer skuša razne zlorabe zaradi izgubljenih ali odsotnih staršev. Te ponotranjene predstave – stili navezanosti – delujejo samodejno in vse življenje vplivajo na posameznikovo delovanje v odnosih. Stil navezanosti torej vpliva na našo samopodobo in predstavo o drugih ljudeh. Od tega je tudi odvisno, kakšne odnose bomo iskali v prihodnosti. Ne preveč pričakovati od življenja. Gaude sorte tua! pomeni "Bodi zadovoljen s svojo usodo." Verjetno sem nihal med 2. In 3. Stilom, ker nisem imel zadovoljenih intimnih potreb po ljubezni že v ranem otroštvu. 

Budistična nenavezanost je starejši koncept kot navezanost. Prvi je uravnotežen, celovit, verjame v harmonične povezave enega z vsem in vsega z enim, drugi pa predpostavlja takšno ali drugačno disfunkcionalnost homo duplexa. Nenavezani so danes tisti, ki so duhovno prebujeni denimo v smislu novodobništva, ki združuje vzhodne in zahodne religije.   
Peter A. Levine (2015) predstavi novi način zdravljenja travme. Travma kot posledica šoka se pojavi, ko doživimo dogodek, ki utegne ogroziti naše življenje, in ko zaradi tega klonejo naše sposobnosti učinkovitega odzivanja. Odgovarja na vprašanje, kako nastanejo posttravmatski simptomi, kako se razvijejo in zakaj so tako vztrajni in trdovratni? Levine zavrne mite o trav mi, in jih nadomesti z enostavnim, celostnim opisom osnovnih fizioloških procesov, ki trav mo povzročajo. Čeprav razum pogosto negira  naravne instinkte, ne upravlja travmatskega odzivanja. Smo bolj podobni svojim štirinožnim prijateljem, kot bi si to priznali.
Levine (2015) nam predlaga preproste zamisli in tehnike, s katerimi prirojeno zmožnost za zdravljenje podpremo, namesto da bi jo ovirali. Telesna občutja so ključ do zdravljenja travme.
Vranić Udović (2014) nas v priročniku za odrasle pouči, kje in kako naj najdemo notranji mir. Spoznamo pomen duševnega zdravja in tudi načine, kako ga dosežemo. Poleg tega nas pelje na pot spoznavanja ljubezni do sebe in vseh najbližjih ter nam razkrije, kako postopoma zgradimo boljšo samopodobo in srečnejše zaživimo. Spodbudi nas k »pustolovščini osebne preobrazbe«.
Coelhov roman Alkimist je ponavzočenje pomena in uporabe sinhronicitete v vsakdanjem življenju vsakega posameznika. Ko se odpremo dimenziji sinhronicitete, dopustimo možnost, da smo povezani z vsem in da so naključnost, določenost ter čas relativni pojmi, postanejo sinhronicitetni pojavi vsakdanji pojav in v njih začenjamo prepoznavati določen vzorec - spoznavati začnemo, da nas ti pojavi vodijo v določeno smer ter da od nas zahteva jo dejavnost, spremembe v mišljenju ali načinu življenja. Spoznamo, da nas sinhroniciteta vodi po poti našega življenjskega poslanstva. Življenje postane lahkotnejše, bolj smiselno in bolj čarobno. Meja med sinhronim načinom življenja in racionalnim, izpraznjenim načinom življenja je tanka, a hkrati izredno globoka - prestopimo jo lahko s preprostim dihom, vendar od nas zahteva globinsko transformacijo, ki se ji prepustimo.

Coelhov mladi Andaluzijec Jakob je zavrnil tudi očetovo željo, da bi postal duhovnik ter se odločil, da bo s svojimi ovcami potoval naokoli. Ker je nato večkrat sanjal o otroku, ki mu kaže zaklad pri egipčanskih piramidah, se je odločil prodati svojo čredo in obiskati Egipt. Na popotovanju v Egipt je spoznal kralja, prodajalca kristalnih izdelkov in angleškega mladeniča, ki je želel v Egiptu odkriti alkimistično skrivnost - kamen modrosti, ki vse spreminja v zlato. Jakoba okradejo, bojuje se pa tudi z velikimi notranjimi dvomi ter občasnimi občutki zmago slavja. Na poti je pozoren na znamenja, ki ga vodijo. V oazi je srečal svojo veliko ljubezen ter modrega alkimista, ki mu je dokončno pomagal do piramid. Ko je prispel do piramid, je ugotovil, da je zaklad skrit v Španiji na mestu, kjer je sanjal o njem. Hkrati pa je spoznal, da tistemu, ki verjame v svoje sanje in jih uresničuje, življenje stoji ob strani in da v svetovni duši vse povezuje ljubezen.

Mihajlović Slavinski (2010) raziskovalec alternativne psihologije, duhovnosti in ezoterike  razlaga veliko resnico večne filozofije. Posamezni  postopki vodijo od sveta dvojnosti v stanje Enosti, enotnosti in skladnosti. Najprej je treba razumeti bipolarno strukturo za uporabo metodologije, da se s pomočjo nezavedne težnje iz tega protislovnega sveta osvobodi tako, da doseže Enost. Kot zemljevide prikaže nauke tistih, ki so to poskušali. Izostrimo zavest o tem, da ne moremo obiti dualnosti v sebi in zunaj sebe v svetu. Lahko bi rekli, da je to, kar uči vrsta gnoze.
 
Smisel se čuti medosebno. Zato se večkrat pojavi vprašanje, za koga naj se zavzemam. Slavinski navaja in  opisuje različne metode enosti npr. s premeščanjem iz enega pola v drugi, kar pomeni sprejemanje obeh hkrati. Npr. molk in nenehna zgovornost, jaz - drugi. Molimo lahko, Gospod napolni nas s spozitivnim nasprotjem. Življenje terja pozitivno in optimalno držo. Zamislimo si, kako je slabo dobro in dobro slabo. Naslednja metoda je polaritetna terapija (polarity therapy), ki jo uporabimo, če z meta-pozicije opazujemo dve nasprotji. Alternativna tehnika pomeni, da isti dogodel doživimo z obeh strani. Alkimija je uporabljala tehniko solve et coagula, kar pomeni razredči, izloči otrdela stališča in zgosti – integriraj nova. To sta dobro znani analiza in sinteza. Pri razgrajevanju se vrata zavesti odprejo. Na ta način se dogaja transformacija osebnosti. V stanju sproščenosti rešujemo probleme. 

To je dolga in naporna pot, vendar vodi k izhodu iz labirinta. Postopoma prerastemo ta svet in nehamo igrati prisilne in zmotne igre. Postajamo živa integracija in sinteza najglobljega in najvišjega, svetlobe in teme, materialnega in duhovnega, svobodne volje in usode, omejitve individualnosti in neskončnosti univerzuma.

Kako lahko podvojimo oz kopiramo določeno izkušnjo? Ne gre za to, da jo zavržemo ali pozabimo, ampak jo po spominu obnovimo kakršna je. Šele tedaj izgine. Če vemo, kako je nekaj zavezano, bomo to odvezali. Želja, ki se podvoji, realizira, izgine. Po mojem šele kontrast ustvari novo. Zanikanje realnosti je način potrjevanja, da ta obstaja. Resistenca – odpor poraja persistenco vztrajanje. Postajaš to, čemur se upiraš (Buda). Kako diskreirati (re-kreirati) nerealizirano željo? Za Diogena, ki živi v sodu, revščina ni problem, za tistega, ki želi bogastvo pa je. Pri močnem naboju – energije želje podvojitve ne opravimo z enim postopkom, ampak po 4 delih: slika, misel, čustvo, občutek.  Paziti moramo, da ne pride do zanikanja. Ključno je tedaj sprejema nje s ponovitvijo! Procesiranje raznih usedlin je njihovo zavedanje. 

Razlikuje 4 stanja eksistence: 1. Če nekaj enkrat ustvarimo, izkušnja traja, če drugič pa izgine, 2. druga ali porazna odločitev, 3. obstoj, 4. zanikanje obstoja.  Ko po porazu a sprejmemo b obe sobivata. Zato je treba ne-zaželeno odstraniti. Panoramski pogled pomeni, da prevzamemo katerokoli obliko oz. stališče. To redkokdaj uspe. Celo večina intelektualcev k temu ne teži.

Aspektika je za Slavinskega učinkovita metoda integracije razcepljenih izkušenj. V staroin dijski filozofiji so vesolje razlagali iz pravira Bramana. V krščanstvu je ta povratek v Kristu sa. Vse manifestno se vrača v Brahmo (kot pri metodi coagula et solve). Prehajamo v kvantni vacuum. 25 % vseh Jezusovih ozdravitev se nanaša na izganjanje hudega duha.     

Nevtralizacijo različnih problemov, travm, oziroma kakršnikolih nezaželjenih stanj, kar prive de do boljše kvalitete življenja. Glede dejstva, da Aspektika dela direktno na odločitvah, ki so najvažnejši in fundamentalni deli nezavednega, se v enem aspektnem procesu "sprazni" (kenoza) količina nezavednega naboja ( mentalne mase ). Z Aspektiko se duhovni razvoj pospeši, kar pripelje do integracije osebnosti v harmonično celoto. Aspektika predstavlja resnično emocionalno alkimijo in transformacijo na najvišjem nivoju. Postajamo polni energije. Pri nas obstajajo praktični tečaji njene izvedbe. PEAT – v eni polariteti vidimo drugo in tako postanemo eno z Bogom. Ne gre brez večperspektivnega mišljenja. Prilika o izgubljenem sinu kaže za krščansko aspektiko. Pri naših aspektih – vidikih gre tudi za ljudi, ki jih re-integriramo, ko jim in si odpustimo.

V intelektualčevem soočanje s svojimi nezavednimi temnimi stranmi, ki ga obremenjujejo, je soočanje z vsemi paradoksi. Jezus je govoril o enosti z očetom. Postajamo sposobni  prevzeti katerokoli obliko. Živimo tukaj in zdaj. Gledano nazaj bi moral več moliti in odpuščati, razreševati notranje konflikte. Probleme rešujemo na način coagula et solve v sanjah, alfa stanju.   Gre za delo z ne-želenimi deli osebnosti. Kitajci: svoje pomanjkljivosti lahko vidiš le s pomočjo drugih. 

Že pokojni Taras Kermauner je menil, da je na stara leta je bolje, da se človek izogiba elitnih sprejemov, plehkih zabav in medsebojnega poveličevanja, ki druži podobno misleče, zaprte v patološki narcisizem. Dolga leta se je psihološko izčrpaval na otvoritvah, sprejemih in zabavah, kjer jara gospoda s pritlehnim glamurjem in malomestno gizdavostjo drug drugemu malikuje izpraznjeni ego. To mnenje upoštevam pri neuporabi facebooka. Zakaj neposredni stiki, ki so prevladovali tisočletja, nenadoma niso več dobri? Ker dajemo prednost posrednim.  

2. Življenje filozofije in filozofija življenja

Diana Gasparyan (2007) pravi, da sta bila Deleuze in Derrida sprva dediča metafizike, šele kasneje pa prideta do spoznanja o nemožnosti metafizike, kar pa od njiju zahteva paradoksalne formulacije – metafizika namreč kaže na svojo lastno nemožnost, istočasno pa tudi na nemožnost nemožnosti. Metafizika ni mogla uresničiti svojega projekta udejanjanja in s tem svojega konca prav zato, ker postalo naravno ciklično poenotenje v družbi nasilno unificiranje z monopolno ideologijo. Prvo razočaranje filozofije je spoznanje, da družbena politika ne funkcionira na način zakonitosti kozmosa. Idealne države so postale izjalovljeni poskusi nebes na zemlji. Tolikanj opevana stičnost nasproti (coincidentia oppositorum) je bila totalitarna prisila, huda jama, v katero so bili smrtniki vrženi kot v pekel. Pokvarjeni rimski cesarji so bili predhodniki novoveških makiavelističnih spletkarjev in zaslepljenih revolucionarjev 20. stoletja. Izključujočih nasprotij, ki so sprevrnila stari svet, se tudi novi človek ne reši. 

Za 21. stoletje nekateri napovedujejo, da bo mistično ali pa ga ne bo. Nekateri vidijo v mistiki smisel življenja, drugi v kontemplaciji. Arendtova je razlikovala med novoveškim aktivnim in staroveškim kontemplativnem življenjem. Danes je doba povnanjenja, ki ji manjka duhovnega ponotranjenja. V tem je osnovni spor glede razumevanja smisla. 

Ali so filozofi življenja le tisti, ki afirmirajo življenje ali tudi tisti, ki mu prek mnogih stran poteh tudi služijo? Nekateri filozofi 20. stoletja so bili domnevno skoraj brezidejni. Utilitaristi so menili, da je dejanja potrebno presojati po koristnosti njihovih posledic. Ameriški pragma tisti so ugotavljali nezanesljivost naše spoznave. Veliko so se ukvarjali s povezovanjem matematike in logike (Frege, Russell), še več z analizo jezika ter jezikovnih formulacij (anali tična filozofija), s problemi pomena izjav, smisla in resnice. Wittgenstein (1889-1951) je menil, da se mora razumna filozofija omejiti na svet, o katerem lahko govorimo, saj bi »posta la nesmiselna, če bi to mejno črto prestopila«. In večina filozofov mu je v tem oženju obzorja zavesti zgolj na pojavni svet pritegnila.

Russell je v Wittgensteinu našel potrditev svoje filozofije logičnega atomizma, kar kaže njegov Uvod, dr. G. Petrović razvito filozofijo neizrekljivega (in s tem tudi mističnega), Rudolf Carnap ne do kraja izvedeni logični pozitivizem Schlickovega kova. B. Majer je odkrival notranjo povezavo strukturalizma in eksistencializma. Z Wittgensteinovo knjigo se je dogajalo in se še dogaja tako kot skoraj z vsemi velikimi umetniškimi in filozofskimi deli – pisana so tako, da vsaka doba najde v njih svoj smisel in odgovor na lastna vprašanja. In v tem je stiska in moč filozofskega jezika.” (Wittgenstein, Logično-filozofski traktat str. 172) 
Heidegger je svoje in njegovo veliko zamolčanega in neizgovorjenega je ozaveščal in priznal v svojih pismih pesniku Celanu. 

Pomlajevalno silo odkriva Proust v obujanju spomina, ki aktualizira dogodke, ki smo jih le bežno neprisotno prešli. To je anticipacija budnost - mindfulness, ki se danes zagovarja v EFT in v tehnikah, ki jih Stone (2013) razlaga in predlaga v izvajanje kar po akronimih (gap, agape, ) nekako v istem duhu piše Minatti o bolečini nedoživetega in  Pavček o tem, da je treba iti vedno do konca. Učinek tapkanja EFT je navidez enak kot v krščanski molitvi za dopolnitev s pozitivnim nasprotjem, ki vodi do pomiritve. Pri slednji ne gre le za čustveno osvoboditev, ampak za osebno. Tudi ne gre za osebno zadovoljstvo, ampak za vsa dobra dela. Danas so začeli prevladovai preprosti dostopi do duhovnosti. 
Fone (2012) nam predstavlja teorije in tehnike EFT in pojasnjuje, kako lahko uporabljate to hitro, varno in blago tehniko (tapkanja) pri sebi in pri drugih ter si s tem ponovno uravnovesite energijo, začnete drugače razmišljati in podprete pozitivne spremembe v telesnem in čustvenem zdravju. Iz vsebine:
- Odkrijte, kako ljubiti samega sebe.
- Boj s strahovi, fobijami in tesnobo.
- Premagajte jezo.
- Osvobodite se čustev, ki spremljajo stres, travmo in zlorabo.
- Nadzor nad hlepenjem, zasvojenostjo in škodljivimi navadami.
- Zdravljenje telesa.
- Skrivnosti uspešnega spanja.
- Uporaba EFT pri otrocih.
- Poklicno izvajanje EFT.
- Deset drugih tehnik, ki so v sozvočju z EFT.

Kraljićeva pesniška zbirka (Achtung Auschwitz) s svojim pesniškim zamahom poziva k temu, da se upremo. Žal se znova sproža morija, ki je že v naši bližini. Nietzsche je že pisal o svetu kot puščavi, ki raste, spet drugi o svetu kot pogorišču. To terja bivanjski obrat, ki  izhaja iz svobode. Današnji svet ni več tragičen kot je bil še v času Auschwitza, temveč je komičen. Vprašanje pa je, kako lahko prav to osvobaja od neosvobojenega dela in sproži samokreacijo.

Žal se v svetu znova sproža morija, ki je že v naši bližini. Nietzsche je že pisal o svetu kot puščavi, ki raste, spet drugi o svetu kot pogorišču. To terja bivanjski obrat, ki  izhaja iz svobode. Današnji svet ni več tragičen kot je bil še v času Auschwitza, temveč je komičen. Vprašanje pa je, kako lahko prav to lahko osvobaja od neosvobojenega dela in sproži samokreacijo.

Repar (20017) piše, da se razlika med androidnim strojem in človekom se vse bolj zabrisuje. Svet postaja ena sama velika korporacija sprenevedanja in primitivizma. Kraljićeva pesniška zbirka Achtung Auschwitz s svojim pesniškim zamahom poziva k temu, da se upremo. Žal se v svetu znova sproža morija, ki je že v naši bližini. Nietzsche je že pisal o svetu kot puščavi, ki raste, spet drugi o svetu kot pogorišču. To terja bivanjski obrat, ki  izhaja iz svobode. Kraljić se te naloge loteva s humorjem in ironijo. Današnji svet ni več tragičen kot je bil še v času Auschwitza, temveč je komičen. Vprašanje pa je, kako lahko prav to lahko osvobaja od neosvobojenega dela in sproži samokreacijo.

Smiselno je posnemati vzore, obujati spomine, znamenj, simbolov, podob (Bild, image), (preroških) besed. Nimajo pa ga že sami dogodki. Imajo pa ga dejanja (lat. gesta) bogov in herojev, ki nam kažejo pomen bivanja. Višina in globina bivanja nas spominjata na Ozval dovo razlikovanje med zakoreninjenimi in izkoreninjenimi posamezniki. 

Vsak dan se dogaja prehitevanje 'idealnih projekcij' (Vojan Rus, 2000) s  kvazirealno ponudbo enormnih količin pokvarljivega blaga z omejenimi roki uporabe. Realni šovi poskrbijo za redukcijo nevidnega sveta na vidnega. V Malem princu je Des Exipery pisal, da je bistvo očem nevidno. To nevidno pa je s simulakri in spektakli zabrisano kot original s kopijami.  

Vojan Rus (2000) se je trudil za združitev izvirnega marksizma z izvirnim krščanstvom. Piše o samozavedanju vprašljivosti in hkrati izjemnem položaju človeka v kozmosu in družbi, o njegovem nihanju med dobrim in zlim, med njegovimi dosežki in možnostmi, določili in odprtostjo v svet. Zavzema se za poenotenje ideje in materije v proizvodnem aktu. Rus se opredeljuje za realni humanizem kot filozofijo življenja. Pri tem seveda ne bi smeli pozabljati na resurse takšne avto- in hetero-reprodukcije človeka, ki vključujejo smisel vsega (ne)živega sveta. Fromm pri razlikovanju produktivne ljubezni od nekrofilne razlikuje manipulantsko nihilistično od po intenci humane proizvodnje. Zato je na vprašanje, kako človek z Bogom sodeluje v še nedovršenem aktu stvarjenja v hipostatični uniji in kako nekrofilno skuša uničevati sveto in svet z metodami destrukcije, treba odgovarjati vedno znova.   

Površinsko drugače, po intenci pa enako nekrofilno, naš čas znova grozi z barbarstvom, razčlovečenjem. Človek ni več človek (homo humanus), ampak je stroj za takšno ali drugačno izkoriščanje oz. ožemanje (squizzing) zaradi na(r)cizma navideznega ugodja nenehnega izpolnjevanja želja. 

Repar (20017) piše, da se razlika med androidnim strojem in človekom se vse bolj zabrisuje. Svet postaja ena sama velika korporacija sprenevedanja in primitivizma. Kraljićeva pesniška zbirka Achtung Auschwitz s svojim pesniškim zamahom poziva k temu, da se upremo. Žal se znova sproža morija, ki je že v naši bližini. Nietzsche je že pisal o svetu kot puščavi, ki raste, spet drugi o svetu kot pogorišču. To terja bivanjski obrat, ki  izhaja iz svobode. Kraljić se te naloge loteva s humorjem in ironijo. Današnji svet ni več tragičen kot je bil še v času Auschwitza, temveč je komičen. Vprašanje pa je, kako lahko prav to lahko osvobaja od neosvobojenega dela in sproži samokreacijo.

Debord (1999) ugotavlja, da družbo spektakla pogosto označujejo tudi kot kapital nove generacije. Debordov namen je bil napisati vseobsegajočo kritiko socialnih in političnih manifestacij sodobnih oblik produkcije, s posebnim poudarkom na analizi medijske produk cije kulture in ideologije spektakla. Analizo 60ih letih 20. stoletja  je na koncu 90. let dopolnil s komentarji. V njih interpretira nove dogodke. Spektakel pomeni tisti vidik situacio nistične teorije, ki opisuje, kako družbeni red, ki ga vsiljuje sodobna globalna ekonomija, vzdržuje, nadaljuje in razširja svoj vpliv z manipulacijo reprezentacij. Status quo družbenih razmerij se ne opira več na (pri)silo ali na znanstveno ekonomijo, marveč se posreduje s podobami. 
Sedlaček Tomas, Tanzer Oliver (2018) sta psihoanalizirala današnjo ekonomijo z motnjami v njenem delovanju. Zagovarja proizvodnjo in uničevanje blaga podobno kot je to delala že Adamova prva žena Lilit. Kako težko je gojiti realen pogled na kapitalski neoliberalizem, ne da bi ga idealizirali kot da ni boljšega sveta ali demonizirali za najslabšega? Res je, da se nekaterim tako kaže glede na položaj, ki ga ima na družbeni lestvici.   
Svetlič (2016) razgrinja teme filozofije prava na ravni odnosa mišljenja in biti. Pokaže na izvore številnih defektov pri funkcioniranju prava. Analizira dela avtorjev, v katerih odklan janje obstoječega sveta nastopa kot negativna gesta, ki omogoča ohranjanje ideje post-metafizičnega preseganja človekove biti v svetu. Podobne misli razvijajo še S. Žižek, A. Badiou, A. Negri, N. Klein.
Humanizem je že skoraj postal osebnostna motnja. Dejstva so postala ideologija, znanje je postalo odvečna teža. Želja po pomoči je izdaja lastnega naroda. (Gržan, 2017, 261). To je odgovor na Baudrillardovo vprašanje, kam stvari preidejo.

Petkovšek (2014) pravi: »namesto da bi človek nič v sebi sprejel kot izziv in ga naredil za svojega, obratno samega sebe zanika (zanikanje realnosti!), zataji, potlači, si ustvari o sebi lažno podobo in beži v brezimni svet. Človekova eksistenca se izmaliči kot  beg pred samim seboj, pred ne-domačnostjo, pred negotovim in »strašnim«, ki ju nosi v svoji biti. Temu je podrejena misel, ki v svetu išče domačnost, trdnost in prijetnost. Ni druge pomoči kot se s pomočjo Boga odpovedovati zlu. 

Nečloveško nastane zaradi nesprejemanja sebe. Nezmožnost sprejeti sebe v svoji lastni tujosti, je Heidegger opisal v Uvodu v fenomenološko raziskovanje (1923/1924), v katerem pravi, da je »branjenje pred samim seboj« »bistvo biti tubiti«. Heideggerjeva tu-bit se prav tako lahko spoznava kot se je starogrški človek in prav tako beži pred spoznanjem same sebe. Ta beg je način njene ne-avtentične biti. Beg pred spoznanjem samega sebe, pomeni beg pred lastno vestjo in pred samozaščito pred zlemi dejanji. Zato piše Waldenfels o želu tujega. Abraham, Antigona, Luther so bili tisti pogumni junaki, ki so bili tu in zdaj. Humanistični marksizem je že sam teorija odtujitve in osvoboditve človeka. Sartrov humanistični eksistencializem je želel postati enklave. 
Furedi (2016) večplastno analizira različne tipe bralcev in branja ter vseskozi primerja različna mnenja o branju skozi zgodovino. Argumentirano in s konkretnimi primeri pojasnjuje moč in pomen branja v različnih obdobjih vse do danes. Furedi se zavzema za branje v času, ko se vnovič razpravlja o dejavnikih, ki vplivajo na vse bolj klavrno podobo branja in na upadajoč pomen bralne kulture. Kljub tehnološkemu napredku in internetni dobi je branje knjig nekaj, kar po Furedijevem mnenju 1. ohranja svoj kulturni in družbeni pomen. Furedi nam z izvirno knjigo o kulturi branja ponudi drugačno videnje pomena branja, zamisel o izumiranju branja je po njegovem mnenju enostranska in nepopolna, saj je ravno branje že od starega veka naprej ključnega pomena za človekov socializacijsko-kulturni in komunikacijski razvoj. Kot vsako veščino moramo tudi bralno in pisalno vaditi. Treba bi bilo govoriti o umetnosti branja – pisanja. Kajti ob branju in filmskem spremljanju zgodb drugih se zapisujejo tudi naše zgodbe, ki jih bodo brali drugi, ko nas ne bo. Zapisujejo se na več načinov v skupni spomin, v gene, v kulturo in ne nazadnje v zrelostni izpit - maturo. 
Podobno kot Tamaro tudi sam pišem osebni dnevnik kratkih dogodkov in razmišljanj. Zato je branje - pisanje sukcesivno - sinhron proces. Nikoli se skozi te dejavnosti do konca ne spoznamo in se prav tako ne dvakrat enako.  Opazimo pa to, kar se ponavlja in zato to štejemo za konstantno in zakonito. Furedi meta-kritično opazuje branje - pisanje. Skozi vajo to navado udomačimo. V njej se dobro počutimo. Leonora Flis, ki vodi delavnice kretivnega pisanja v TH pravi: pisanje je navdih, ki te vedno znova nahrani. V New Yorku občuti 'prebujeno izkušnjo' sinhronosti troedinega veččasja, ki ga sukcesivno poznamo kot preteklost, sedanjost in prihodnost. Z vidika spolov opazimo, da dekleta berejo več kot fantje in odrasle ženske več kot moški. Beremo in gledamo tudi različne reči in zgodbe.  To je logos sodobnosti, plamen pred Izraelci. 
Brez odprtosti duha ni človeškosti, ni razumevanja sebe in drugega. Vsaka praksa rabi podla go v teoriji. Tradicionalizem je konservativen, detradicionalizacija (Giddens) z aktualizmom pa vodi v izkoreninjenost oz.  iztrganost. Adrenalin in kortizol sprožata še druge destrukcije v telesu. Inovativnost, ki jo v zadnjem času hvalimo,  sama po sebi ni zdrava. Je več vrst inova cij. Nekatere so vpete v kontekst, druge pa so samo tekmovalne v smislu uničiti konkurenco.    

V »enronski družbi« (Verhaegejev izraz) ni več v ospredju moč ideje in spoznanja, temveč tehnično merjenje točk za objave v anglosaških znanstvenih revijah. Žrtve so tudi zdravstveni sistemi z nepotrebnimi diagnostičnimi pregledi in posegi, ki so v funkciji pridobivanja zasluž ka za posamezno kliniko. Živimo v zapuščenem svetu post-totalitarne dobe, ki je brezidejna, brezdušna, apatična, kalkulativna. Uresničuje se grožnja pošastnega samozaslepljevanja. Neoliberalni trg množične družbe tehničnega nadzora je človeka izravnal med drugimi (sobitji) – kar ni le demonično preigravanje moči, temveč tudi skrajni pojav hinavščine. 

Zaradi naglice hiperaktivizma človek izgublja stik s samim seboj. S tem se odpoveduje soočanju s svojimi eksistencialnimi problemi in temu, da bi postopno razreševal svoje travme. Pohablja lastno notranjost kot nedoumljivo razsežnost duše. Vsi pristajamo na diktaturo politične birokracije določenega aparata, ki kontrolira, nadzoruje ter tako upravlja družbo. Doba povnanjenja je doba začasnosti oz. minljivosti, praznine smisla. Če v naši notranjosti ni duha, tudi ni večnosti. Duh omogoča razrešitev paradoksov, tako da upamo kljub obupu.

Islanski pisatelj Laxness je dejal, 'ljudje bi se bolje razumeli, če bi si priznali, kako šibki so v svojem upanju'.  Enako velja za brezup. Averoes je pisal o nesmislu nesmisla (lat. destructio destructionis, nem. Widerspruch des Widerspruches, ang. the incoherence of the Incoheren ce). Navzkrižje kultur prej občutimo, kot ga mislimo kot je pokazala H. Arendt pri analizi nacizma. Morda spominja na Huntingtonov trk civilizacij. Podobno kot se lahko vprašamo, v čem je bistveni nesmisel površinskega nesmisla, se vprašamo, v čem je smisel smisla. Smisel no je, da človeške zadeve (human affairs) razumemo kot smiselne, toda ime česa so. Ime česa je Sarkozy (Bourdieu),   tao, subjekt, …

Zgodba o rojstvu in smrti zadeva vsakogar izmed nas. Rojstva se veselimo, smrti se žalostimo. Sv. Pavel priporoča 'veselite se z veselimi in žalostite se z žalostnimi'. V prvi poletni noči je prijokal na svet moj vnuk in v julijskem vročinskem valu sta preminuli dve najožji Darkovi sorodnici mama in tašča. Slednjo sem spoznal na parceli s čudovitim razgledom na piranski zaliv. Ta  je postal prav zdaj na novo pomembna demarkacijska črta. Vseživljenjsko poskušamo ujeti ritem časa po markacijah življenjskih poti (Heidegger Wegmarken). 

Nismo samo vsota prebranega (s tem naslovom vodi ga. Jakšičeva bibliografski krožek), nismo vsota govorjenega (parafraza Wittgensteina) in vsota svojih del (po filozofiji dejavnosti) oz. pisanja (Kierkegaard s stališča mojega pisateljstva). Nekaj časa še lahko te vsote ne le zbirateljsko, ampak tudi zbrano dopolnjujemo z Minattijevo vsoto še nedoživetega dokler s Pavčkom ne pridemo do konca poti. Ni več ne moje, ne Darkove in ne Jelkine mame. Je pa vsenavzoča kozmična mama iz Malickovega filma Potovanje časa, pot življenja (2016), ki se jo lahko še kaj vpraša. Z lepoto, dobroto in resnico vplivamo na harmonično delovanje možganov in celega organizma. Omenjeni film nenehno ohranja stik z mater(i)jo vesolja kot z njenim giba njem kot potencialno sposobnostjo življenja, ki je svetloba ljubezni. Mati, kaj ti pomenim. Kdo sem? Sem tisti, ki opazujem njeno sposobnost rojevanja, minevanja, samoorganiziranja kot sinergije. Film ne pokaže, kje se vse začela, kdaj se bo končalo. Je nenehno samospraševanje po smislu in pomenu, čeprav sam (po)govor ni artikuliran. Vse dogajanje je hkrati v središču in na obrobju. Obstaja nevidna meja med organskim in anorganskim svetom. To je coincidentia opositorum na sinhroničen način. Življenje je po potencialni raznolikosti vendarle analogia entis v izgubljeni najdenosti in obratno.    

Bolečine rojevanja in minevanja kot ptice poletijo v nebo. Venera je njihova jutranja zarja in večerna. Sonce in zvezde nadaljujejo svoj kozmični tek. Kdo nas bo bral, kdo se bo še spomnil, kdo nas bo dnevom krog čela ovil? 

In tukaj je še nečakinja ga. Varja, vrata v prihodnost, poglobljena urednica različnih Wittgen steinovih branj, branj vojnega veterana, prostovoljca iz prve in druge svetovne vojne.  Wittgensteina  sta ga prebrala še Precht in Nadežna Čačinovič z njegovega biografskega stališča. Kljub življenjskim peripetijam in paradoksom velja Aristotelov zakon neprotislov nosti, da se ne izgubimo v pojmovnem kaosu ali se ne utopimo v mističnem gledanju (participation mystic).

Husserl je v Krizi evropskega človeštva ugotavljal ‘krizo evropskega bivanja’ in ‘bolnost evropskih nacij’ (Husserl 1989, 6, 39). V nekem smislu podobno kot Heidegger v tehniki, vidi nevarnost človeštva v naravoslovno znanstvenem objektivizmu, ki se odtuji od Duha in hoče slednjega razumeti v analogiji z naravo-znanstveno metodo. Husserl: »Človeštvo pojmu je sinonimno z Evropo, pri čemer je Evropa zanj ‘duhovni lik’« (Husserl 1989, 9), ki ima v sebi bistveno prirojeno teleološkost in entelehijo. Po Husserlu edinstvenost Evrope zasledimo »v tem, da nas vse druge skupine človeštva občutijo, ne glede na predvidene koristi, kot nekaj, kar jim daje motiv, da se kljub nezlomljivi volji do duhovne samoohranitve evropeizirajo (evropocentrizem), medtem ko mi ne bomo nikoli postali Indijanci.« (Husserl 1989, 11) Aristotelova entelehija postane teofanija krščanskega sveta. stekališče trenutkov v stekališču večnosti. 

Izhajajoč iz Boetijeve »tolažbe filozofije« in iz prepričanja, da je filozofija v svojem bistvu in poslanstvu vselej philosophia perennis, se Uršič sprašuje, v katerem pomenu je dandanes filozofija lahko še »tolažnica«. To se ne da razložiti s Heglove postavke, da je um »ujet« v (človeški) zgodovini. Toda tista globlja, »presežna« tolažba filozofije ni v izenačenju uma in dejanskosti in v fatalističnem sprijaznjenju s svetom, kakršen pač je, temveč je njena presežnost na poti duha, v iskanju smisla bivanja, tako duše kot polisa in slednjič tudi kozmosa. Tolažba filozofije je za nekatere v pričakovanju nekega eshatološkega télosa, za druge v večno odprti »jasnini« sveta: v platonsko uzrtem »sončnem« duhu, ki jih kot spoznavajoče in živeče vseskozi »preseva« in me vselej znova tolaži, opogumlja in navdihuje.
Kot vemo igra za kristjane Sveti duh vlogo tolažnika.  

Beseda pomeni odnos, slog, dogodek, po- in do-govor, dejstvo (držati besedo), konotacijo, interpretacijo, (kon)tekst. Pomeni pa tudi grožnjo, zaničevanje, oddaljevanje, … Molk besede je (ne)smiseln. Raje izberemo molk kot pa zavajajoče in prikrivajoče besede. O travmah ni mogoče kar tako govoriti, ob bolečinah se razbijamo kot ob pečinah. 

Heidegger je pisal iz izkustev mišljenja, ker je izkustvo privedel do mišljenja. Ob Kantu, ki ga je na novo premišljeval kot nekatere druge filozofeme, se je srečeval s pred- in po-metafizič nimi stanji. Predme tafizična sta Heraklit in Parmenid po istem v različnem, postmetafizična pa je njegova eksistencialna analitika, ki je med subjektivizmom in objektivizmom. V tem zapisu pišemo o izkušnjah z iskanjem humanega smisla.  Eksistencialni par je tvoril tudi sam s Hannah Arendt, ki ga je v izmenjavi pisem z njo fenomenalno opazoval in opisoval. Eksis tencialne pare poznamo že iz antike, srednjega in novega veka. 

Z Millsom se vprašajmo, kakšno vlogo imajo znanstvena, poetično-umetniška, filozofska imaginacija v post-resničnost nem (post-realnem oz. simulakričnem) svetu, ko ne razpola gamo več z neposrednimi dejstvi, ampak  z 'alternativnimi, medijskimi dejstvi' v času, ko populizmi uspevajo na politikah strahu? Kako uspešna je pri beleženju težav posameznikov v strukturne kontekste družbenih problemov? Z beleženjem lahko 'različne oblike zavesti' merijo svobodo in jo spodbujajo. V globaliziranem svetu, ki mu bijejo takt neoliberalna pravila tekmovanja odločilnih arbitrov, množice pa trpijo posledice slabega delovanja ekonomizma, financializacije in (post)realne politike zunanje premoči.

Vera je merilo modrosti, ki nam je dana od Boga, da bi kdo ne mislil več, kakor se sme misliti, temveč kakor je prav (ortonomija, ortopraksija), vsak dela po meri vere, ki mu jo je Bog dodelil.

Sad Svetega pisma je polnost večne blaženosti. V njem so besede večnega življenja; da bi ga doseg li. V njem bomo gledali in ljubili, tako da se bodo spolnile vse naše želje. Kakor se nenavadno sliši, a vsega smisla življenja ne moremo doživeti v tem življenju. V življenju smo ranljivi in ranjeni zaradi starih in novih medsebojnih meja, kjer se srečujemo in razlikujemo, delimo bremena in podarjamo olajšave. To je vidno šele dolgoročno.  

Sveto pismo je Božja govorica. Po Svetem pismu se Bog ne le razodeva, ampak tudi »sklan ja« nad svoje otroke. Gre za »sestop« (condescensio) večne Modrosti, »da bi spoznali neizrekljivo Božjo naklonjenost«. Bog »prilagodi svoj govor« (prim. BR 13); konstitucija BR uporablja izraz sv. Janeza Zlatoustega: attemperatio; gr. synkatábasis – “prilagoditev”, pa tudi “sestop” ali “sestopanje”; In Gen. 3,8 (hom. 17,1: PG 53, 134). »Po svetih knjigah prihaja svojim otrokom ljubeče naproti in se z njimi pogovarja Oče, ki je v nebesih« (prim. BR 21).

Z eksistenciali je ponovno prišla v filozofijo govorica (nem. Sprache, fr. bavardage, ang. gossip) (Kierkegaard, Heidegger). Že za Stare Grke je človek govoreče bitje. Čenče se za odtenek razlikujejo od opravljajo. Delujejo kot toplotna greda, ki ne prepušča globljih spoznanj, ker vsebujejo precej etiket in stigmatizacij.  Kierkegaard je zaradi njih pisal za zidovi svoje sobe in objavljal pod pseudoninoma (Climacus, AntiClimakus). Približujemo se koncu, ko nehamo govoriti o najpomembnejših oz. najbolj bistvenih rečeh. Stvar po sebi je stvar sama, je najsvetejše, najbolj oddaljena bližina srca. Assagioli je opisal vertikalno terapijo koz poveza vo med podzavestnim in nadzavestnim. To pa je v medicinski terapiji prav govorica Boga. V logoterapiji ima glavno besedo terapevt in ne klient.   

Majerholdova (2003) zagovarja stališče, da ohranja filozofija svojo veljavnost, in to ne zgolj zaradi platonskih, kantovskih,… idej o tem, kaj in kako lahko vemo, ampak zato, ker gre filozofiji tudi za vednost znati-storiti, znati-živeti in znati poslušati (Lvotard)." Gre torej za kompetenco, ki presega določilo in uporabo edinega kriterija resnice, ki sega tudi do kriterija učinkovitosti (tehnična kvalificiranost), pravičnost in sreča (etična modrost), zvočne, kroma tične lepote (slušna, vizualna dojemljivost) itd. tako razumljena vednost je tista, ki napravi in kvalificira nekoga za zmožnega izrekati 'dobre' denotativne izjave, a tudi 'dobre' preskriptivne izjave, 'dobre' evalvacijske izjave ..." (Lvotard, 1979, str. 34) Majerholdova si prizadeva za razvijanje sposobnosti izdelovanja konceptov (organiziranja vednosti in konceptualiziranja družbe ter dobrih dejanj), s pomočjo katerih  lahko filozofija spet pove svoje mnenje o umet nosti, svoje predloge o etičnih vprašanjih genetskega inženiringa, okoljevarstvenih problemih, politiki, enaki zastopanosti spolov in drugačnih (bodisi zaradi spolne, verske ali kake druge usmerjenosti) v javnem in privatnem življenju. 

V času (pre)hitrih sprememb in vtisov, kaj vse smo že zamudili, verjamemo, da ima filozofija moč anticipacije, ne pa zgolj metafizične reprodukcij, kaj vse so že drugi filozofi rekli in domnevno tudi premislili. Če bi šlo le zato, bi bila filozofija zgolj metafizični deja vu, zgolj Minervina sova, ki na vedno enak način vzletava ob vsakokratni svetovni noči. Spominjanje že pozabljenega je potrebno zaradi distanciranja od obremenjujočih preteklih vzorcev zaradi večperspektivnosti zaznavanja in mišljenja. Filozofija ni zgolj arhivirana arhetipska modrost (Jung, Myss) in ne generalna metoda revolucije, ni idolatrija sonca, prav tako se ne more samo odpirati v izvor, jutranjo zarjo in postajanje, ampak je treba poiskati vedno znova tisto odgovorno smer sožitvene svobode, ki je najboljša glede na tisočere zmaličene obraze odtujenega in zapostavljenega barbarstva. Kdaj natanko smo samouresničeni zdaj in tukaj, zaradi česar ne bi rabili ničesar več.? V ekonomskem jeziku gre za vprašanje smiselnih naložb in investicij zaradi beneficij. Včasih odmeva v nas eno spoznanje, včasih drugo. Vsekakor pa kaže upoštevati obrnjeno Leibnizovo vprašanje, zakaj nič, če je lahko nekaj, zakaj prezgodnji obup, če lahko še kakšno smiselno upanje uspe, zakaj izbrati zlo, če bi lahko izbrali dobro, zakaj izbrati laži, če imamo pogum za resnico.       
 
Salecl (2017) odkriva cesarjeva nova oblačila bogatašev v t. im. silicijevi dolini. Antropološ ko gledano je človek moralno omejen, njegova sposobnost sprenevedanja in poneumljanja je pa neomejena. Namesto da bi se resno soočili s svetovno krizo, raje skrbimo za plačljivo in vprašljivo dobro počutje. Kot je ugotovil Dušan Rutar so razne oblike osebne rasti v službi rasti kapitala. 
T. im. psihološki človek obiskuje plačljive kurze za kvaziduhovno rast in psihoterapije za prihajanje k sebi in svetu, kar sodi k neiskrenemu odnosu do sebe in do drugih. Silicijevo dolino bi lahko imenovali tudi Dolino Šentflorjansko ali pa kak drug blatni dol, ker v njej nastopajo 'hudobci' v vlogi vodij korporacij. Odkar je konec socialne države, socialne spremembe močno zaostajajo za vsakdanjimi inovativno tehnološko revolucionarnimi. Če sledimo mističnemu diskurzu, najdemo v wikipediji, da je leta 1589 Peter Binsfeld vsakega od smrtnih grehov, ki jih še danes neoliberalizem sistemsko pogojuje, povezal z določenim demonom, ki še danes spravlja ljudi v skušnjave. 
Po Binsfeldovi klasifikaciji demonov – hudobcev so pari naslednji: Lucifer: napuh (superbia), Mamon: pohlep (avaritia), Asmodej: pohota (luxuria), Leviatan: zavist (invidia), Belcebub: požrešnost (gula ali gullia), Satan/Amon: jeza (ira) in Belfegor: lenoba (acedia). S tem ni izčrpan niti seznam hudobcev in njim pripadajočih grehov. Nekateri hudobci so naši stari znanci kot npr. Mamon, Lucifer in Satan, drugi so pa zamaskirano nevidni. Ljudska lenoba, za katero je baje 'pristojen' Belfegor, se spretno skriva za raznimi olajšavami (facilitations) in Sloterdijkovimi protezami in berglami. 
Gre za to, da so hudobci pred shakespearjansko iztirjenostjo sveta postali nemočni in zanjo ne prevzemajo nikakršne odgovornosti za posledice. Cankarjev Konkordat ne odgovarja za kompleksno pokvarjenost oz. grešnost Doline Šentflorjanske, ker se v njej tudi sam ne orientira.  Bogataš, ki životari v Jungovi senci svojih finančnih uspehov je indisponiran oz. demotiviran za soočanje (cooping) s svojimi pomanjkljivostmi in slabostmi. Boj z zlom sveta je zanj pretežko breme, ker je jasno, da ga sam ne bo premagal. Zvijačnost spekulativnega uma (List der Vernunft) se pokaže v samozaslepljenosti (self-deception) odločilnih dejavnikov, ki, paradoksalno, ničesar bistve nega ne storijo za skupno dobro, čeprav imajo sredstva, da bi to storili, če ne bi bili slepi za socialne cilje. Prenehali bi morali parazitirati na skupnem in ga uničevati. Videti je, da je posameznikov najtežji problem sprememba temeljnih življenjskih orientacij. Zato je toliko nalivanja novega vina v stare mehove in ponavljanja nepredelanih slabih vzorcev.  
Včasih kdo izmed izumiteljev (a)socialnih omrežij občuti krivdo zaradi zlorab. Vendar pa to v razmerju sil ničesar ne spremeni, ker ugotovi, da se pomanjkljivosti komunikacijsko interaktivne tehnologije odpravljajo s še več tovrstne tehnologije, kar je izganjanje 'hudiča z Belcebubom'. Kajti kolonizatorji sveta življenja (Habermasov izraz) s »kolonizacijo preddverij niča« kot se izrazi italijanska pisateljica Suzana Tamaro v romanu Poslušaj moj glas,  zelo racionalno natančno ta svet uničujejo. Krščanstvo sicer prenaša iz roda v rod poslanstvo spreobrnjenja in odrešenja, zlasti v času Spenglerjevega propadanja in Hribar jevega trojnega sesutja Zahoda (umiranja civilizacije?) pa bi se že morali vprašati, ali  se božji  glas na bleščečih sejmih ničevosti sploh sliši. Starozavezno gledano, živimo v času paranja in ne šivanja, heglovsko povedano pa v času povnanjene raztrganosti in ne notranjega poenotenja. Nietzsche je, da »se vsem zdi umiranje pomembno, vendar smrt še ni praznik. Ljudje se še niso naučili, kako praznovati svoje najlepše praznike«. Mar nista največja in najlepša praznika kot sta božič in velika noč, najbolj skomercializirano obubožana?
Varna fizična in čustvena navezanost na starše otroku omogoča, da v stiski pri njih poišče zatočišče in jih, ko je pomirjen, uporablja za izhodišče pri raziskovanju okolice in medosebnega sveta. Otrokov odhod od doma in vrnitev domov sta prispodobi ključnih vidikov njegovega poznejšega življenja: njegove samopodobe in občutka zase, njegove podobe sveta in soljudi, iniciativnosti in poguma, sposobnosti za žalovanje, zaupanje in vero. Njegova barka življenja bo imela svoje domače pristanišče, od koder bo izplula in kamor se bo lahko vedno vrnila.

Teorijo navezanosti je prvi razvil angleški otroški psihiater in psihoanalitik John Bowbly (1907–1990) skupaj s sodelavko, psihologinjo Mary Ainsworth (1913–1999) in zato je obsežno poglavje v knjigi namenjeno njegovemu delu in raziskavam. Bowblyjevi pogledi na otrokov razvoj so povsem zasenčili takrat veljavne psihoanalitične teorije, saj je bil prepričan, da je delinkventno vedenje pri otrocih praviloma povezano z ločitvijo od matere oziroma njeno dolgotrajno odsotnostjo. 

Tomaž Erzar in  Katarina Erzar (2011) obravnavata vse vidike navezanosti od odraščanja, prek najstniških let do starševstva in regulacije odnosov med odraslimi, ter je kot tako namenjeno najširšemu krogu bralcev. »Varna fizična in čustvena navezanost na starše otroku omogoča, da v stiski pri njih poišče zatočišče in jih, ko je pomirjen, uporablja za izhodišče pri raziskovanju okolice in medosebnega sveta.« najboljši je varno varen tip navezanosti, slabši pa je ambivalenten, ker zaradi strahu otroku ali partnerju ne pusti svobode.  

Bowlby je opazoval, kako so se otroci vedli do matere, ki so zapustile skupni prostor. Opazil je tri značilne reakcije na ločitev od matere: protest, obup in nato odmaknjenost oz. odcepitev. Najprej se pojavi protest, ko poskuša otrok z jokom in nasprotovanjem mati priklicati nazaj. Sledi faza obupa, ko je otrok preokupiran z mamo, po drugi strani pa se umika, joče in je pasiven. Če matere še vedno ni, se otrok umakne v svoj svet. Če se mati vrne v tej fazi, ostaja otrok do nje ravnodušen in ne kaže interesa zanjo. Iz različnih primerov uvidimo, da prezgodnje distanciranje staršev ustvarja otroku in pozneje odraslemu večje probleme pri iskanju smisla kot bližina. 

Odgovori na ptašanje,  zakaj so nekateri ljudje srečnejši od drugih, spada že k medosebnemu in medkulturnemu učenju. V NLP smo se učili, kako sprejemati nekatere dobre lastnosti od drugih. Že otrok se uči s posnemanjem. Danci veljajo za najsrečnejši narod na svetu. Glavni razlog je njihov način življenja oz. hygge.

Hygge lahko začutite in takoj prepoznate. Gre za tisti prijetni občutek, ko se na kavču stiskate s svojimi najbližjimi ali za mizo jeste kaj dobrega z najtesnejšimi prijatelji. A ni omejen samo na bivanje v počitniški hišici, pitje irske kave na jadrnici in posedanje pred toplim ognjiščem. Lahko ga imamo in smemo ga imeti tudi na delovnem mestu. Hygge je za (pred)praznični čas čiščenja, higiene. Louisa Thompsen Brits (2017) razloži hygge kot občutek pripadnosti in topline, trenutek udobja in zadovoljstva. Najdete ga lahko, če se vprašate, kje se počutite najbolj domače, katere so vaše navade in obredi, ob kom ste najbolj sproščeni, kaj vas najhitreje razvedri in kaj potrebujete, da vam je udobno. Poskrbite za dobro počutje (well being). Prepustiti se trenutku kot pri Tolleju ali Brownu (prisotnost kot proces).

Slog hygge spodbuja k polnemu oživljanju in ohranjanju trenutkov. Na slog hygge pa se nihče ne spozna bolje kot Meik Wiking (2017), direktor Inštituta za srečo v Kobenhavnu, ki že dolga leta proučuje umetnost življenja in uživanja po dansko. S to čudovito in navdihujočo knjigo vam bom pomagal najti pristno zadovoljstvo, pa naj gre za izbiro pravih svetil in načrtovanje večerje, pripravo nujne opreme za hygge ali celo za slog oblačenja. Po meritvah neodvisni ameriški raziskovalci so v študiji ugotovili, da smo Slovenci po občutku sreče, na katerega vplivajo državno blagostanje, stopnja korupcije, itd. (nadpovprečno za EU?) na 51. mestu na svetu, Danci pa na 3. mestu za Finsko in Norveško. Treba je še ugotoviti, da se meritve iz leta v leto razlikujejo. Prvi pomladanski dan je mednarodni dan sreče.  
2.1 Filozofija vseživljenjskega učenja in vseživljenjsko učenje filozofije
Razlikujemo med filozofijo vseživljenjskega učenja, ki je drug izraz za strategijo in koncept učenja filozofije življenjskega smisla. Koncept vseživljenjskosti učenja je vodilo v razvoju izobraževalnih sistemov v Evropi in po svetu. Evropski svet je marca 2000 v Lizboni sprejel ključni dokument za prihodnost. To je »Memorandum o vseživljenjskem učenju«. Premik k vseživljenjskemu učenju je ključnega pomena za uspešen prehod v na znanju temelječo družbo in posledično tudi za uspešno gospodarstvo. Koncept vseživljenjskega učenja izhaja učečega se posameznika, predvideva 1. enake možnosti za učenje vseh 2. ustrezno kakovostno raven učenja, 3. priložnosti za učenje v vseh življenjskih obdobjih, 4. skrb za bolj odprte, fleksibilne izobraževalne sisteme, ki so prilagojene individualnim potrebam, interesom in ciljem. Strategijo življenjskosti učenja v Sloveniji je pod uredništvom dr. Zorana Jelenca izdalo Ministrstvo za šolstvo in šport Republike Slovenije in Javni zavod Pedagoški inštitut leta 2007. Zakaj sem bil na PI tako nemočen? L. 85 v fazi največjih prepirov nisem hotel tuliti z volkovi. Izkušnje od doma so pokazale, da se z zapletanjem v konflikte, teh ne rešuje. Kakor je bilo mogoče, sem ohranjal svoj mir in molčal, ker idej upravljanja ustanove PI tudi nisem imel. Ne vem, zakaj bi nekatere stvari le sam rad vedel. Da je za druge primerno le prečiščeno besedilo. Prav tako izbrano naj bi drugi govorili z mano.
    
Strategija vseživljenjskosti v Sloveniji (Ministrstvo za šolstvo in šport 2007) vsebuje 10  strateških načel, ki jih opredeljuje tudi v predstavljeni knjigi (2016). To so: 1. celostna sistemska ureditev in povezanost vsega učenja; 2. omrežje vseh možnosti in namembnosti učenja; 3. učenje v vsej širini življenja; 4. raznovrstnost, prožnost izpeljave učenja; 5. dostopnost učenja po meri osebe, ki se uči; 6. ključne kompetence za učenje in osebnostno rast; 7. učenje za uspešno in kakovostno delo ter za poklicno kariero; 8. učenje kot temeljni vir in gibalo razvoja skupnosti; 9. vse pridobljeno znanje je mogoče ugotoviti in potrditi; 10. osebam, ki se želijo učiti ali se učijo, ponuditi informacije in svetovalno pomoč. 

Širše odgovarja na vprašanja zakaj, kdaj, kaj in kako se (lahko) nekdo uči. Za Jelenca (2007, 2016) je vseživljenjskost učenja integrativen koncept, ki zajema vso kontinuiteto, vso širino in vso globino učenja v življenju. Zavzema se za njegovo pospeševanje in udejanjenje v političnih strategijah in v normativnih dokumentih. Ta koncept je humanističen, vendar ne izključuje ekonomske rasti. 
Po Jelencu (2016) izobraževanje odraslih v tretjem obdobju popolnoma spada v shemo vseživljenjskega učenja. Škoda je le, da se sintagma vseživljenjska vzgoja ni strokovno uveljavila, čeprav človek zori, dokler živi. Jelenc  igra na področju humanistične andragogike podobno donkihotsko vlogo kot jo je igral dr. Pediček na področju antropološke pedagogike zlasti zato, ker sta v praktični izvedbi obe šele na začetku. V bistvu obe implicitno izhajata iz vseživljenjske filozofske antropologije.  
Na lastnem primeru in primeru vnukov opisujem vseživljenjsko (avto)biografsko učenje filozofije življenja.  Erikson (2014) bi to imenoval osmišljanje našega življenjskega ciklusa.  Po Eriksonu (2014) potrebujemo posamezniki kritični premislek o svoji zasilni življenjski filozofiji in smislu zato, da presežemo krize svoje začasne identitete in si pridobimo druge. Znotraj filozofije se po vprašanjih kaj, zakaj in kako oblikuje tudi vprašanje, kdo sem jaz (Kierkegaard, Nietzsche, Precht, 2012).  
Ana Kolman (2013) je prepričana: za sprejemanje, pretok in skladiščenje energije v telesu so potrebni »inštrumenti« in organi, ki to omogočajo: »antene«, energijski kanali in čakre-vitre. Nosilec informacije je kromosom v katerem se informacija zapiše kot koda. Informacije dobivamo iz okolja in iz naših misli. Misel je informirana energija! Tudi kozmos je v osnovi energija, ki jo naše telo sprejema, naše misli pa imajo sposobnost, da to energijo vodijo v smer, ki jo določijo naše želje oz. cilji! Energija se lahko ciljno usmeri samo v stanju usklajenosti duše in razuma. Če ni usklajena kozmična energija deluje kot motnja v »radiu« sprejemnika. Zelo pomembno pri tem je, da vizualizacija cilja širi energetske kanale. Ob tem se širi zavest in takrat človekov um lahko sliši svojo dušo. Zanjo je SMART metoda nepotrebna – pomembna je le koncentracija na cilj in vizualizacija doseženega. Duša z razliko od našega uma ne misli – ona čuti in ve, zato ne dela napak. Nikola Tesla je človekov organizem primerjal s kozmičnim mehanizmom. Možgani z neokorteksom (skorja velikih možganov) deluje kot procesor, je primopredajnik, ki je odgovoren za misli – informirano energijo. Srce in amigdale (posebna jedra v možganih) so povezani s čustvi – informirano energijo za dušo, ki je primopredajnik za informacije iz univerzalnega energijskega polja ali vsezapisa. V vsakem problemu je tudi koda njegove rešitve. Ko duša prepozna rešitev, je nesmiselno v to dvomiti. Potrebno je prepoznati v sebi notranji mir – ko ta obstaja, je človek na pravi poti, da svoje življenje izpolni s srečo, zdravjem, blaginjo in ljubeznijo. 

Roman Kronosova žetev slovenske avtorice Mojce Kumerdej (2016) je postavljen v konec 16. stoletja, ko v notranjih avstrijskih deželah, med katere je sodilo naše današnje ozemlje, poteka izganjanje protestantov in vseh nečistih duhov, ki nad ljudstvo prinašajo vse možne nadloge. Knezoškof Wolfgang je poslan na naše ozemlje, da ga očisti, vzpostavi red in ljudi pripelje k pravi veri. V zanimivih filozofsko-teoloških pogovorih s svojim mladostnim prijateljem grofom Friderikom odstira svoj pravi obraz in obraz katoliške oblasti. Vzporedno pa spoznava mo tudi razmišljanje navadnih ljudi, ki so predstavljeni kolektivno v eni osebi kot ljudstvo, občasno pa iz njega izstopi posameznik in predstavi svojo zgodbo. Privržencem protestantske miselnosti in preprostemu ljudstvu v poduk je potrebno poiskati ustrezno žensko in z ustreznim sodnikom izpeljati čarovniški proces. Obstajajo pa tudi sile, ki želijo grmado preprečiti. V pripovedi srečamo tudi zasebne zapise mestnega pisarja Miklavža in na koncu poročilo škofa Tomaža Hrena o uspešnosti protireformacijskega gibanja. Bralcu ostaja tragični občutek, da se zgodovina ponavlja. 

2.2 Primeri dobrih praks predstavljanja filozofije
Ester Pečaričeva mi odpira mi primerjave vloge filozofije v različnih življenjskih obdobjih.  15 let sem poučeval filozofijo na različnih gimnazijah. Po končanem študiju filozofije na Filozofski fakulteti, kjer sem na svoji koži 'občutil' t. im. pravo filozofijo po izbranih imenih velikih filozofov (npr. Platon, Aristotel, Marx), dialektičnih problemov socialistične realnosti in filozofskih smereh z glavnim poudarkom na marksizmu, sem bil še precej oddaljen od filozofije življenja.  
Ker človek svojih osnovnih pomanjkljivosti nikoli v celoti ne odpravi, kar je jasno že iz starogrške mitologije in nadaljnje filozofske antropologije, v novejšem času pa tudi iz vedenjske ekonomije in psihologije (npr. Kahneman, 2016), potrebuje socialno pomoč in vero v Boga. Potrebuje trening, zato gojijo na raznih DCA za starejše tudi umovadbo. Potrebuje pa tudi filozofske utehe (de Botton, 2001). Potrebuje Duha tolažnika, čeprav ga nekateri ne priznajo. Pomanjkljivosti nikakor ne smemo pustiti vnemar. Jezus ponavlja: 'Bodite torej popolni, kakor je popoln vaš nebeški Oče' (Mt 5,48).
Pri tem je filozofija že odigrala različne vloge npr. sokratske babiške modrosti pri rojevanju pojmov in nastajanju etičnih vrlin, platonskega zagledanja pravih idej, identifikacije z izvirnim enim (Plotin), tolažnice pri Boetiusu, svetovalke (dr. Majerholdova), služabnice teologiji ali osvobajanja od nje, zastopnice humanistične provenience. Filozofija nima lastnega predmeta, zato vse lahko postane njen predmet. Danes je to tudi kritika brezobzir nega potrošništva, tehnokratizma in vulgarnega materializma, sicer se podaja na pot brezpotja od starogrškega paideia – vzgoje za vrlino do vzgoje robotov.        
Ko Dnevnem centru aktivnosti za starejše (akronim DCA) na Gosposvetski 4 v Ljubljani predstavljam slušateljem in slušateljicam nad 65 let »filozofijo za življenje«, ponovno spoznavam samega sebe. Po Bernejevi shemi transakcijske analize smo med poznimi odraslimi tudi tisti, ki smo ohranili otroški jaz poleg razvoja odraslega in starševskega jaza. Pozno odrasli zakajčki se še okrepimo, ker imamo svetovno široko izkustveno bazo. Imamo različna mnenja, ker ima vsak takšno filozofijo, kakršen je sam. Imamo tudi nekatere skupne aspiracije. Meta-kognitivni problemi dobijo bogato izkustveno osnovo v primerih, ki postanejo razumljivi, ko jih izkomuniciramo.  
Ugotavljam, da je filozofija za različna obdobja po eni strani strukturno podobna glede na potrebe kritičnega mišljenja in odnosov med vprašanji in odgovori, funkcionalno se pa spreminja glede na to, kaj in kako naj bi načelno pojasnjevala, napotila na prakso ali pustila kot odprt problem. Izvor filozofije je vsekakor v čudenju. Filozofija ima lastne izkušnje druženja s teologijo, znanostjo, umetnostjo, osvobajanja od teh področij in iskanja novih povezav z aspiracijami posameznikov in družbe. Filozofija v medsebojni komunikaciji presega faktografsko zgodovino filozofije in indoktrinacije ex cathedra.  
Fernandez Carvajal nas je (v petih knjigah, prevedenih v slovenščino) v vsakdanjosti oskrbel za pogovore z Bogom med letom, za Božič in  Veliko noč. Vsestransko je poskrbljeno, da skrbim zase in v tem duhu za druge. Govorili bi lahko o procesni brezskrbni skrbi oz. skrbni brezskrbnosti. To je svojevrstna teofanija, teološka terapija, ne pa tiranija. Kadarkoli smo malodušni, melanholični, depresivni izgubljamo smisel. Tedaj prav gotovo 'duhovnih zakonov' ne oprabljamo pravilno. Molitve, premišljevanja, ravnanja nas usmerjajo k večni mladosti, radosti, sreči v srečanjih.    

Postavljati se zase pomeni gojiti odločnost kot stil življenja. Kot vemo, moramo pri tem razlikovati realnost od nevrotičnih travm, ki si jih ustvarjamo sami. Po eni strani bi morali kompenzirati nasprotja, ki niso povezana in nam izpolniti vrzeli, ki nastaja (o tem piše knjiga Živeti z Jungom). Razvijati aktivno domišljijo, če ne drugače pa ob sanjah. Živeti polno pomeni živeti na vseh ravneh: čutih, čustvih, razumu, volji in srcu (Powell). Vedno še z nekom živimo že zato, ker smo mnogotere osebnosti. Kateri Bog je z nami (Emanuel), pod katero angelsko varstvo težimo, katero nebo nas zdravi? 

Filozofska dilema materializma ali idealizma je predpostavljala, da materiaj in duh nista enakovredna. Nekateri lahko živijo brez hrane, drugi brez duha. Osredotočanje samo na duhovnost in puščanje materialnosti vnemar, nam ne bo prineslo napredka. Ravno tako pretirano posvečanje materialnosti in zanemarjanje duhovnosti za nas pomeni nazadova nje. Škoda je, da so materialno najbogatejši še duhovni imbecili. Vprašanje, kako naj bi se ravijali sinhrono. 

Vprašanje smisla 'bolj ali manj potiho, bolj ali manj hrupno spet vznemirja stari Zahod' (Luc Nancy, 2011). Vprašanje sodi v samo strukturo smisla oz. "opomenjenja". Nancy uporablja zapleten, malce heideggerjanski stil, z veliko "krožnih" metafor, in glavna se nanaša prav nanj. "Izguba smisla je bistvena za smisel, da bi se ta mogel vrniti." Po Nancyju je za 'izkušnjo Zahoda' značilna 'volja do pomena', ta pa zahteva pomen prav toliko, kolikor predpostavlja njegovo umanjkanje. Tako se celotno 'podjetje smisla' vedno začne z označeva njem pretekle ali transcendentne prisotnosti nekega izgubljenega smisla, ki ga je treba dobiti nazaj ali na novo oživiti. To krožno gibanje definira Nancy 'bistvena dvoumnost'. Smisel  mora biti navzoč in razpoložljiv, hkrati pa mora biti odsoten, daleč za besedami, oddaljen na nekem nebu Idej. Tako je to vsaj potekalo v evropski metafiziki: komaj smo vstopili v smisel, komaj smo se mu približali, že se je bilo treba spet oddaljiti od njega "v nebesa, zgodovino, v globino označenca". Ampak ta metafizika se je že izčrpala, napisali so ji tudi že več koncev, čeprav se ta reč s smislom še kar vleče. Tudi sam Nancy predlaga novo oziroma drugačno pojmovanje smisla. Ker ga na tem mestu ni mogoče ustrezno povzeti, naj zadostuje citat: "Smisel smo mi. Pred vsakršnim proizvedenim ali odkritim smislom... se nam naš obstoj predstavlja kot smisel."

3. Vseživljenjska sklenitev prvega in tretjega obdobja
Juulov vrtec Volkec v Ljubljani, ki gaje obiskoval tudi moj vnuk Simon, je 23. 6. 2017 priredil zaključno proslavo učnega leta za otroke, vzgojiteljice, starše in stare starše, kamor sodiva tudi midva z ženo.  Poslušali smo angleško pravljico o gosenici, ki postane metulj.  Gledali smo CD-je kako so malčki čez leto osvojili Vogel, Šmarno goro, Sveto Ano, Soriško planino. Kolesarili so in plavali. O vsem tem se prepričamo na CD-jih, ki so jih kot pohvalo  prejeli vsi otroci. Opaziti je bilo podobno celovit pristop kot na DCA po shemi socialno-družabnih, telesnih in mentalnih dejavnosti, zaradi česar so otroci in odrasli lahko to, kar so.  
Starši so se zahvalili tudi vzgojiteljicam, ki so se potrudile, da je program uspel. V sklepnem dejanju smo se vsi prijeli za roke in skupaj meditirali v tišini. S tem smo uresničevali globalne sanje o povezanem svetu in filozofijo enosti medgeneracijskega dialoga. Na koncu so otroci spustili raznobarvne balone, ki so poleteli visoko v nebo z vetrom božjega prostranstva v človeškem počitniškem času.  Življenje teče »kakor divja, neukročena Drina« (Ivo Andrić), še preden ga utegnemo prav razumeti, interpretirati in spreminjati. Ostanejo odrešenjska lepota, resnica in ljubezen. Tretje obdobje je vsaj na videz umirjeno in je priložnost, da vsakodnevne na kup zmetane medijske informacije mentalno uredimo in transformiramo. Malokdo pomisli, da se z otroki in vnuki duhovno rojevamo tudi starši in stari starši. Če gledamo in se čudimo (naslov Malickovega filma 2016 je Glej in se čudi), ta proces gotovo ni neopazen. Pri tem ne gre le za naravne markacije štirih letnih sončnih obratov, ampak za nadnaravna znamenja spreobrnjenja (gr. metanoia). Vseživljenjskost učenja filozofije so več kot le sanje o povezanem svetu, kadar gre za dejanske sile povezovanja. Te sile smo doživeli v vrtcu Volkec na zaključni prireditvi. 
Umetnost je definitivno utopična. Naj bi (heglovsko?) pokazala, kako pride sebstvo do pojma. Prek 'še ne' se vračamo domov. Adorno lucidno  za dobo simulakrov trdi, da je celota neres nica. Izvor razsvetljenstva je človekova težnja po podrejanju narave. Skoraj neuresničljiva naloga je, da se ne pustimo poneumljati: niti moči drugih niti lastni nemoči. Ni pravega življe nja v napačnem (Adorno, 2007). Zanj mora mišljenje misliti proti samemu sebi, če hoče biti resnično. Filozofija, za katero se je zdelo, da je zastarela, se mora misliti naprej, ker je zamudila trenutek svojega udejanjanja. 

Adornovo in Horkheimerjevo Dialektiko razsvetljenstva je že leta 1970 G. E. Rusconi označil za "manifest kritične teorije družbe". Tu je bila "celotna tradicija razsvetljenstva, ta proces bojda osvobajajoče demistifikacije, ki jo je Max Weber poimenoval die Entzauberung der Welt" , podvržena kritiki. Klasičnost dela je torej v tem, da je mnogokrat prevedeno in navajano še danes, in to zato, ker se kritika loti svojih lastnih korenin. Riha je prepričan, da Dialektika razsvetljenstva ni nastala iz "odčaranja" ali začudenja nad čudeži bivajočega. Nastala je iz osuplosti, po kateri je vse narobe s teorijo in s svetom.

Jorge Bucay, gestalt terapevt in pripovedovalec zdravilnih zgodb, je iznašel besedo samood visnost. Pelje nas po labirintih naših notranjih poti. Pot samoodvisnosti nas bo privedla k samoizpolnitvi, uspehu, sreči … in k sprejetju odgovornosti za svoje življenje. K srečanju s samim sabo. Kot pisatelj in psihoterapevt je prisrčen mož, ki poskuša živeti tako, kakor svetuje v knjigah in predavanjih. Živi v samotni vasici v Španiji, kjer denar ne pomeni veliko. Odpovedal se je televiziji in svoj čas posveča branju, pisanju, predavanjem, družini in prijateljem. Besede dobrega pisatelja, pripovedovalca, pesnika so kakor klice za cvetlice, ki se razcvetijo v humusu sleherne duše, ki jim sledi. 

Bucay (2017a) nam ne daje  recepta za srečo. Upa, da se bodo spotoma, med razmišljanji o upih, domišljiji, željah ter zanj značilnih humornih, poetičnih, alegoričnih, navdihujočih zgodbah, polagoma razkrile smernice, kako lahko poišče čisto svojo, edinstveno pot k sreči. Kako lahko najde sebe. Kajti če je srečo mogoče kje najti, potem jo je v brezkompromisni zavezanosti lastnemu življenju … Ker je »biti srečen dolžnost«, je treba le pogumno stopiti na pot. 
Weor (1993) razlaga, kakšno delo je potrebno za eliminacijo jaza oz. emancipacijo od jaza. S stalno poglobljeno samoanalizo spoznavamo množico jazov ali egov, v katere je ujeta volja-zavest. To je že Assagiolijerv nauk o psihosintezi, s katero doseže dogovor med njimi.   Weor predvideva razkroj psihološkega jaza, ki vodi do samouresničitve naše biti, notranjo lepoto, stvarno samozavedanje in razsvetljenje, individualnost, stalnost namenov, prebujeno zavest in pravo osebno voljo. To imenuje popolno transformacijo v sončnega človeka. Nismo več žrtve okoliščin. Samoodkrivanje notranje Biti nas uči živeti v izpolnjujočem trenutku. Zatorej je tudi potrebno poznati stanja zavesti, saj posameznemu dogodku (zunanji okoliščini) ustreza določeno duševno stanje oz. ustrezno notranje stanje, ki pa je v našem vsakdanjiku pogosto psihološko zmotno. Metoda je razistenje od negativnega jaza. 

Živimo v dveh svetovih zunanjem in notranjem, zato smo opazovalec in opazovani. »Miselno izpraznenje« nas privede do ezoterične izkušnje notranje tišine, vendar le po ostri britvi intimnega samorazsojanja. Dokler sodimo druge, nismo sestopili z oblasti.

Dokler smo nezavedni mehanski dvonožci, smo speči. Weor (1993) spominja tudi zakon vračanja, po katerem je vsak dan našega bivanja ponovitev dogodkov, saj je smrt le vrnitev na začetek samega življenja. Ko umremo, gre v grob fizično telo, eterično (vitalno) telo ter osebnost; ostane pa ego, ki se z množičnimi jazi naseli v novo oblikovani osebnosti otroka. Ne učijo le gnostiki duhovno presežnost. Gre za ohranjanje stalnosti name nov (v smislu polne moralne odgovornosti), s katerim se preobrazimo v sončne ljudi. Ob tem pa molimo k sveti Mariji, za pomoč. Vedno bodimo človekoljubni, ljubimo bližnje v empatiji i odpuščasnju. Weor se poslužuje kozmične religije namesto krščanske ljubezni, sočutja in usmiljenja. 

Sunderland (2008) je izdala priročnik o najboljši vzgoji otrok, ki je porok za mentalno zdravje za vse življenje. Če starši in drugi vzgojitelji razumejo otrokove izbruhe jeze, bodo le-ti v življenju zadovoljnejši od tistih, ki so se morali zgodnjim strastem odpovedati. Sunderland se opira na trdne dokaze najnovejših raziskav o vplivu vzgoje na razvoj otrokovih možganov, črpa pa tudi iz izkušenj, ki si jih je nabrala pri delu z družinami.
Na izredno poljuden način pojasnjuje znanstvena dognanja, pri tem pa ima ves čas pred očmi vsakodnevne tegobe, s katerimi se morajo spopadati starši in otroci. Njen uravnotežen pristop upošteva, kaj si starši zares želijo za svoje otroke - pomaga jim vzgojiti odgovorne, samoza vestne posameznike, ki znajo uživati v zadovoljujočih odnosih zdaj in vse življenje.
Znanost o vzgoji je plod avtoričinih temeljitih raziskav na področju nevroznanosti o komunika ciji med starši in otrokom. Do ugotovitev se je dokopala na podlagi preučevanja več kot 800 študij, ki so jih opravili po vsem svetu. Odkritje, da imamo starši tako neposreden vpliv na razvoj povezav v otrokovih možganih in na dolgoročno kemično ravnovesje v njih, nas navdaja z navdušenjem in hkrati z grozo.
Delovanje možganov je kompleksno in zapleteno, vendar so nova spoznanja predstavljena dovolj nazorno in poljudno, da jih lahko prenesemo tudi v prakso. Nasveti o spanju, joku, igri, čustvenem ravnovesju so utemeljeni na znanstvenih spoznanjih in za marsikaterega skeptika, ki ne verjame kar na slepo raznim nasvetom, je to lahko v veliko olajšanje. Marsikateri  vzgojni zakaj dobi v knjigi svoj zato. Kot starši, skrbniki ali vzgojitelji lahko otrokom zagoto vimo ustrezne priložnosti za učenje in omogočimo usvojitev veščin. Močno, čustveno odgovorno in varno starševstvo ter ustrezna čustvena stanja imajo zaščitno biološko funkcijo, saj oblikujejo sisteme, ki se lahko kasneje aktivirajo v vsakdanjem življenju, tudi ob stresu. Otroku lahko s prijaznim, ljubečim starševstvom damo popotnico za vse življenje in mu omogočimo, da bo srečen in samouresničen posameznik.
Tina Bregant meni, da ta nova znanstvena spoznanja o naših možganih  nas navdajajo z navdušenjem in hkrati z grozo! Grozljivi so dokazi, da neprijazen odnos do otroka v prvih letih življenja onemogoči razvoj in zorenje otrokovih razumskih delov možganov, jih okvari in vzpostavlja v njih prevlado škodljivih kemičnih snovi, kar vse ima lahko za posledico človekovo vseživljensko negativno naravnanost do sebe, do drugih in do sveta... Dobra stran odkritij znanosti o možganih in življenskih razmerah otrok pa je, da se vsemu temu gorju lahko izognemo in svojemu otrok pomagamo skladno razvijati vse njegove  telesne, razum ske, čustvene, duhovne, osebnostne in medosebne zmožnosti, da bi odrasel v zdravo, samostoj no, odgovorno, osveščeno, samozavestno in pogumno osebnost s pozitivno naravnanostjo do sebe in do sveta. Na ta način bo otroku omogočeno, da se nauči učinkovito in ustvarjalno (so)delovati, sočustvovati in ljubiti, se sporazumevati in prispevati družbi in tako tudi in srečno živeti ter prispevati tudi družbi in njenemu napredku.

Posebnost tega priročnika o vzgoji staršev je v te, da iz vsebine, ki je kombinacija nasvetov in novih spoznanj o delovanju možganov, diha želja, da bi vzgojili otroka, ki bo polna, zadovolj na osebnost, zmožna dajanja in prejemanja, ki bo zadovo ljen, ker bo notranje uravnotežen... O zapletenih mehanizmih vzgoje govori preprosto, marsi kdaj potrdi stare vzgojne modrosti, pogosto pa pove tudi kaj novega (Štrukelj). 

V priročniku o vzgoji otrok se Margot Sunderland pouči o najnovejših znanstvenih spoznan jih o različnih vzgojnih prijemih opira na izsledke raziskav dr. Jaaka Pankseppa iz ZDA, ki že tri desetletja proučuje odzive človeških možganov... Za otroka je zelo škodljivo, če ga puščamo neutolažljivo jokati, da bi obveljala naša volja. Če ga načrtno puščate v dolgotrajni stiski kot so bili romunski otroci, ga izpostavljate strupenim kemičnim snovem, ki v telesu nastajajo ob stresu in preplavljajo njegove močgane. Takšna prisilna toleranca oz. laissez faire se sliši kot ponovna zavrnitev dr. Spocka. Nas so starši 'puščali v praznini', sedaj pa jih zasipavajo s kupom igrač in dejavnosti, da ne morejo dihati. Priporočljivo pa je, da svojemu potomcem že od ranega otroštva dopustimo veliko domišljijskih dejavnosti in raziskovanja, ker se pozneje v možganih sproži sistem za iskanje. Ko ta deluje nemoteno, otrok z veseljem živi, je radoveden, zagnan in zelo spodbujen za uresničevanje ustvarjalnih zamisli (revija Moj malček).
5.  Pota k (med)osebnemu smislu
5. 1. Izkušnje drugih avtorjev
Susana Tamaro je napisala pisemski roman, napisan v obliki babičinih pisem vnukinji, ki
je naveličana odšla od doma… To niso prava pisma, ampak dnevnik od sredine novembra do 22. Decembra 1992, kjer avtorica razgrinja retrospektivo življenja. V njem se spravi z vsem, kar je storila, govorila, ali ni storila. To je medgeneracijski roman njene družine. Pisma so priznanje napak, olajšanje vesti, napisano izjemno nežno in presunljivo. Neprizanesljivo do sebe pretehta svoje življenje, da na koncu svoje poti vnukinji (vsem nam) tenkočutno odstre globok nauk, ki ga skriva preprosta resnica njenih spoznanj: Pojdi, kamor te vodi srce!

V enem izmed odlomkov piše "Zaradi nje sem veliko trpela. Kar naprej se je razburjala, in to vselej zaradi zunanjih vzrokov. Zaradi njene "popolnosti" sem se čutila hudobno: kazen za to je bila osamljenost. Sprva sem si prizadevala, da bi bila kot ona, toda moji nerodni poskusi so se drug za drugim izjalovili. Bolj ko sem se trudila, huje mi je bilo. Samozata jevanje vodi v prezir, od prezira do jeze pa je le še korak. Ko sem spoznala, da lahko v materi vzbudim ljubezen le s tistim, kar se od mene pričakuje, ne pa s tem, kar sem, sem jo v tišini svoje sobe in svojega srca zasovražila." Sam svojih staršev nisem sovražil, a ju nisem znal spoštovati. 
Večgeneracijski dnevniško-pisemski roman je postal klasika s področja osebne rasti. Gre za te fabula naratur, ker pomaga odkrivati naše notranje svetove. Tamaro (2016) pravi: »Kdove zakaj je najteže doumeti prav najosnovnejše resnice? Če bi takrat vedela, da je prava lastnost ljubezni moč, bi se dogodki bržkone odvijali drugače. A če hočeš biti močan, se moraš poznati do globin, o sebi moraš vedeti vse, tudi najbolj skrite stvari, ki si jih najtežje priznaš ...« O stotih obrazih notranje moči pa meditativno piše Alenka Rebula (2011).
Tamaro v avtobiografskem romanu Vsak angel je strašen pledira za bolj harmonično življe nje. Ve, da je današnji plitvi čas preveč posesiven. Podobno kot Galimberti verjame, da se nekateri pokocilski otroci ne znajo vkljućiti vanj. Sama kot še predkoncilski otrok (roj. 1957)  prehaja iz teme k svetlobi. Predlaga iskanje bistva v tišini, ki je podobno budističnio nenave zanosti onkraj trpljenja. To je globinsko učenje, ki ga danes primanjkuje.  Njena lastna pot je pot pisateljice, ki jo marsikaj zanima, ker je za marsikaj občutljiva.  Po smrti staršev se sprijazni z njuno značajsko dediščino, čeprav sta jo vsak po svoje puščala na cedilu. 

Na kratko bi lahko ugotovili, da je to tisto, zaradi česar si je kdo že sam postavil spomenik. Myss se sprašuje, ali vemo, zakaj vas določeni ljudje, ideje ali predmeti pritegnejo, drugi pa vas neustavljivo odvračajo. Ta pojav popularno poimenujemo kot zakon privlačnosti – atrak cije, vendar pa si ne predstavljamo, kako deluje. Mnogi se sprašujemo, ali živite življenje, ki vam resnično ustreza. Avtorji so že napisali romane, eseje in poezijo na temo smisla ljubezni in ljubezni do smisla. Kako lahko mož ženo ljubi zgolj literarno? Ker nočeta vedeti kaj ju povezuje, v čem se slišita, uslišujeta, ker se ne usklajujeta sproti?  Z vsakim, ki pozitivno misli in deluje, se lahko razumem, z negativci pa le izjemoma.   

Rožanc (1987) se opisuje kot reveža in zapornika. Pri Rožancu je ljubezen najbolj tragična strast njegovega bivanja. Boril se je s spolnostjo in Bogom. Prebral je Flauberta, Balzaca, Camusa, Dostojevskega, Kierkegaarda, Unamuna, Millerja. Seznanil se je s Kocbekom, Tarasem Kermaunerjem. Bil je nogometaš, kar pomeni, da je delal tudi športno kariero in 
ne le pisateljsko. Njegov stil pisanja je pripovedno esejistični. Ves čas je ostal kritičen do lastnih napak in pomanjkljivosti.  Tudi Capuder je opisal svojo avtobiografijo s pomočjo knjig, ki so ga zaznamovale. Za razliko od pisateljev mene ni zanimala stil in forma pisanja, ampak njegova strokovna vsebina.

Galimberti trdi, da nihče ne prebiva v svetu, temveč izključno v lastni predstavi o svetu. Smisel življenja nam je nedosegljiv, če ne najprej ne pojasnimo svoje predstave o svetu, ki določa naš način mišljenja, naše ravnanje, užitke in trpljenje. To razčiščevanje ni stvar psihoterapije. Kdor potrebuje nasvet filozofije, ni nujno bolan. Morda Galimberti ni mislil tako kot Schopenhauer. Človek ne živi tako, da ne so-ustvarja socialne realnosti. Čustveno neobvladovanje in izsiljevanje botruje mnogim sporom med partnerji kot vir nesmislov.    

Iskanje smisla zadeva vsakega izmed nas v partnerstvu ali brez. Ne govorim o tem, da je duhovno partnerstvo boljše kot le socialno. Vprašanje je, kako kdo dogodke in zgodbe interpretira. Na izgube lahko reagiramo 1. s priznanjem lastne krivde in opravičevanjem 2. z učenjem na lastnem primeru, tako da duhovno dozorevamo, 3. z vztrajanjem pri osnovnih izhodiščih in samo formalnem ohranjanjem zveze. Iz tega je razvidno, da je samo ad 2. predlog celovit, vendar pa to bržkone najdlje traja. 

Ekstremizmi se zdijo privlačni, vendar nimajo dolgoročnega smisla. Zlo se prej ko slej samo uje. Danes prevladuje abstrakcionistična logika ne-celega, kar pomeni odtrganosti enega dela od celotne realnosti. Partikularizem, perfekcionizem kot lažna popolnost, … so že takšni pojavi. Kotsou (2014) poleg narcisizma uporablja tudi izraz nombrilizem, ki je inačica narcisoidne atomizirane kulture. Pri Aristotelu roka, ki je odtrgana od telesa, ni več roka. To je značilno tudi za mehanicistično paradigmo. Galimberti meni, da naj bi kot kriterij smisla premislili, v kateri smeri deluje naša domišljija. 

Galimbertijeva diagnoza mladih je zadevala tudi mene kot mladeniča. Doma niso znali vzpostaviti kontakta z mano. Svojega nelagodja bodisi nisem znal, smel ali želel izraziti. Ker so me ekskomuniciranega ekskomunicirali (nobenega dela, nobene dobre besede) sem bil videti emocionalno nepismen. V komunikacijski puščavi smo iz razlik 'producirali komaj sprejemljiva nasprotja. To je bil vsaksebi družinski svet, ki ga nisem spoštoval, ker mi ni predstavljal medsebojnega izziva. Bil je molk, ki je izzival očetovo kričanje. Še danes včasih jokam 'za razlitim mlekom'. Še dobro, da me je vsaj strokovno pritegnila šola, da je prijatelj Mišo izpolnjeval mojo družabno vez. Na srečo se nisem začel vdajati pijači, pogrošnim zabavam, slabi družbi. Formativno vlogo v mojem življenju sta odigrala tudi Zdenko Medveš in Darko Štrajn. 

Tistim, ki so me zavrnili, se zahvaljujem, ker bom zadevo opravil sam. (Einstein). Seveda je še drug dopolnilni odgovor – ljubezen do sovražnikov. Večja je moč sočutja bolj pogumen postaneš, večji postaneš. Večji kot je pogum, manj si nagnjen k malodušju in izgubi upanja. Sočutje je tudi vir notranje moči. Z njo je mogoče razviti notranjo odločnost in možnosti za uspeh (Dalaj Lama)..Vprašanje je, kakšno abecedo življenja je kdo razvil. Situacije nam pokažejo oboje, kako smo pripravljeni na življenje in kako nismo. Oče je dejal, da sem 'precepljen', kar njegovi in posledično tudi njeni identiteti že ni ustrezalo. Očetovo ljudomrzništvo in sestrino zbirateljsko zbiranje tujih zgodb od tu in tam. Navajali so me k samodisciplini. Zato je preludij za avtobiografsko učenje: se ipsum superavisse victoria est – najlepša zmaga je premagati samega sebe. 

Kakšen je transformacijski smisel? Eden je že fiziološki v prebavi hrane, drugi je v preobliko vanjih obstoječe energije v vesolju, tretji je v Svetem Pismu, kjer piše, da je naš zaklad tam, kjer je naše srce. Kjer se tedaj v celoti angažiramo, v tem najbolj spremenimo sebe in okolje. Če hočemo biti v polnosti življenja, ne smemo pred njim bežati. Vprašati se je treba, ali v kakšnem smislu bežimo. Beg pred samim seboj je pred življenjem, realnostjo. Mejne osebnosti občutijo strah pred življenjem. Njihova čustva so spremenljiva, težko prilagodljiva. Nihajo iz skrajnosti v skrajnost, imajo popačeno sliko o sebi. človek je antropološko precej ambivalenten. Pri zavzemanju za smisel se je treba nenehno odpovedovati nesmislu. Smo kot dvojne balerine. Že stari so vedeli, da je govorjenje takšno, kakršno je življenje. Zlo nesmisla korenini v brezbrižnosti. 

Po navadi v tretjem obdobju dohitevamo zamujeno. Nekateri samo vegetirajo, drugi pa ustvarjajo, kar so začeli, pa v kariernem obdobju niso mogli razviti. Tretji podaljšujejo svoje delovno obdobje. Sam se pridružujem drugi in tretji skupini. Danes je na voljo veliko informacij na internetu, predavanj, šah, gledaliških in filmskih predstav, koncertov, obiskov toplic, potovanj po svetu. Imam delo in rekreacijo na vikendu. Vem, da ne smem vzeti nase vse ponudbe, ker ne bo poglobljanosti.  Šah se na novo učim na način čuječnosti med pretnjami in nasprotnimi pretnjami.     

Po eni strani sem si dovolil preveč in me je žena korigirala, po drugi strani pa premalo, da bi zaživel iz sebe. Norme so potrebne, vendar je treba ugotoviti, kdaj moramo biti inovativni. Prav tako je enoumje po eni strani pogoj obojestranskega razumevanja, po drugi strani pa je pluralni smisel pogoj medosebne obogatitve. Doblanovič (1996) izhaja iz sedmih pravic: čutiti, delovati, ljubiti in biti ljubljen, imeti, vedeti,… Avatar je njegovo duhovno poslanstvo, ki nadomešča negativna prepričanja s pozitivnimi. To je vodnik, za kaj vse si dajemo dovolje nja namesto prepovedi. Doživeti vitalnost svojega telesa prek glasbe in popolno zdravje. Ker se je moj filozofski študij pričel z marksizmom, bom nekaj kritičnega povedal tudi o njem. 

Premalo smo se poglobili v dela Karla Marxa in marksizem kot (ne)koherentno doktrino premalo proučujemo in udejanjamo v praksi. Gre za njegove briljantne analize stališč njegovih sodobnikov in bistvenih značilnosti kapitalističnega sistema nasploh. Od tu dalje pa je predvidljivo (pred)zgodovinsko dogajanje še vedno uganka. Mladoheglovske, Marxo ve in internacionalne revolucionarne fraze so 'pokurile precej utopičnih energij'. Revolucio narna parola »bili smo nič, bodimo vse« je terjalo ogromno človeških žrtev. Redukcija zgodovine na razredne boje zveni socialnodarwinistično. Stališče, po katerem je 'nasilje babica vsake nove družbe' kaže na odsotnost demokracije. Marx ni bil ravno zastopnik človekovih pravic. Do sogovornikov je bil, razen do Engelsa, ki ga je finančno podpiral, precej odrezav, sarkastičen, kar je prispevalo k berljivosti njegovih tekstov, ne pa tudi h kulturi dialoga. Heglovo spekula tivno dialektiko je metaforično obrnil z glave na noge. Verjel je, da si bo človek z ustreznimi materialnimi pogoji prisvojil tudi duha. Ni pa vedel, da bo ostal nenasiten v razvijanju umetnih, virtualnih potreb. Z Metodo Marxovega Kapitala je obračunaval naš akademik Tine Hribar v letih 1977-80 v raziskovalnih poročilih, da ne naštevam drugih avtorjev. Vprašanje je, ali se je s tem poslovil tudi od revolucije razmer.   

Pri Marxu najdemo tudi nedorečenosti, neupravičene posplošitve, protislovja, netočnosti.Ideja komunizma je že zaradi antičnega občutka za 'sensus communis' večja od izkrivljenj s strani tistih megalomanskih voditeljev (narcisi, prededipalci, avtokrati), ki so dobre zamisli zlorabljali za svoje partikularistične cilje. Diktatura proletariata  je bila reakcija na diktaturo buržoazije. Mišljena je bila prehodno ob domnevi, da je proletariat nosilec celotne osvobodit ve. Delne izkušnje posameznih samooskrbnih komun oz. kibucev doslej ni bilo možno razširiti na globalno svetovno prakso. Nekateri so si le 'sposodili' elemente komunizma, da bi upravičevali militarizem in samodrštvo. Marx je predvideval vse večjo poenostavitev družbene strukture v kapitalizmu, tako bi pozicija proletariata, ki bi predstavljal družbeno totalnost, in pozicija večine prebivalstva sovpadli, zato posledice ne bi bile nujno avtoritarne. 
Proces pa je, nasprotno, potekal v smeri 'rastoče kompleksnosti'. Vodilna partija je kot partikularna skupina razglašala, da razpolaga z objektivnim spoznanjem, vsa druga stališča pa je odpravljala kot napačno zavest, po Laclauju. Potlačeni (umazani in zli)  so iskali simbol kulta osebnosti, ki bi predstavljal simbol upora proti kapitalizmu. Ta pa se je najbolj razvil v zelo primitivnih družbah, v družbah elit, ki so jih deprivirali - oropali Vednosti, modrosti, dostojanstva.
Ni res, da delavec ne more izgubiti nič drugega kot lastne okove. Lahko izgubi zaposlitev. Finančna elita pa se boji izgube denarnega monopola. Manjše skupine – komune so samoos krbe. z neposredno menjavo dobrin. Stari režimi (fr. ancien regime) so se bali izgube oblasti kot posledice proletarske razlastitve buržoaznih razlaščevalcev. Tako podružbljanje kot reprivatizacija sta se pokazala kot boleča postopka enostranskega uveljavljanja pravičnosti. Realni socializem oz. komunizem se je pokazal kot avtokratska vladavina obremenjena s prejšnjimi absolutnimi monarhijami (npr. Stalin kot naslednik carja Nikolaja). 

Njegova 11. teza o Feuerbachu, po kateri so filozofi svet samo interpretirali, gre pa za to, da ga spremenimo, je enostavno neresnična. Že iz biografij nekaterih najbolj znanih antičnih filozofov je razvidna praktičnost njihovih stališč in etični napotki za sodobnike.  Marx je pristajal na človeka kot nadomestek boga. Človekovo projektivno prilaščanje božje vseved nosti in vsemogočnosti spominja na poganski boj Titanov z Zevsom. Marx zastopa paradoksal no mizantropijo sovraštva do vladajočega razreda oz. današnje financializacijske elite v imenu občečloveške filantropije proletaritata/prekariata.        
       
Ne gre toliko za samo spreminjanje sveta kot za pretočno praktično dejavno in teoretično interpretativno dejavnost. Ob Marxu se zdi Heglova filozofija nepotrebna. A ni. Le z delov nim spominom lahko dvignemo kulturo na višjo raven. Antični miti so nepresežni v svoji sporočilnosti. S Heglovega vidika sta estetika in religija povzdignjena na najvišjo absolut no raven. To, kar je že v zasnovi pozitivno dobro, je ohranjeno, čeprav po mnogih peripetijah. Analiza deluje redukcijsko, Heglove spekulacije pa sintetično.   Polnost oz,. obilje življenja je vir smisla. To pa ni isto kot intenzivnost. Spreminjamo interpretacije in eksperimentalno spreminjamo prakso. Marx se je razsvetljensko motil, ko je menil, da 'vsi misteriji najdejo razrešitev v racionalni praksi' (8. teza). Vendar je ne, ker Bog ostaja skrivnost, resnica kot aletheia pa se tudi v celoti ne razkrije.   

Peckov film Mladi Marx (2017) prihaja ravno v času ponovne t. im. renesanse marksizma. Pokaže, s kakšnimi težavami se je Marx soočal s tedanjimi družbenimi razmerami. Razume mo, kako je bedni duh dobe pogojeval revolucionarne ideje, vendar pa to še ničesar ne pove, kaj naj bi storili v današnjem svetu. Adorno in Horkheimer očiittata razsvetljenstvu,  (2001) da je slepo verjelo v moč razuma. Marx bi se kot grobar kapitalizma v lastnem grobu obrnil, če bi vedel, da smo se iz 'perspektivnega' socializma vrnili v gnili kapitalizem, ki je po njegovem že pred sto leti obsodil sam sebe. Kljub temu, da nas je opozoril da se zgodovina ponavlja kot farsa, smo jo ponovili, kar prizna tudi Žižek. Kljub temu, da se je Marx razočaran nad nerazumevanji sodobnikov odpovedal marksizmu z znamenitim stavkom »nisem marksist - je ne suis pas marxiste« smo njegove dogme uvajali v smislu samoup ravljanja s temelji marksizma - STM tudi v naše šole. Poučeval sem ta predmet, vendar pa od tega nisem smel pričakovati spreminjanja niti mojega niti učenčevega sveta. verjeli smo, da razvija kritično mišljenje, vendar nismo pokazali na protislovja v osebni drži in napake ter nedorečenosti – entimene v sklepanjih. Pragmatiki so ga ob nastopu samostojne Sloveniji zlahka zamenjali za državljansko vzgojo. Verjeli so, da se bomo anomalijam neoliberalizma izognili.     
Oktobra l. 2017 sva bila s Tončko na romanju po poteh matere Tereze, Nobelove nagrajenke za mir in svetnice po Makedoniji, Kosovu in Albaniji. Na koncu smo si gledali muzej Skenderbegovih bitk. Znani Iskander Skenderbeg) (1405 - 1468) je bil albanski  državnik,  vojskovodja  in narodni heroj. Umrl je za malarijo, ki so jo prenašali komarji iz zamočvirjenih pokrajin. Izhajal je iz albanske družine Kastrioti. Kot deček je bil talec na dvoru sultana Mehmeda I. Vzgojen je bil v veri islamu. Pozneje je postal janičar  Skender  (Iskander). Leta 1443 je pobegnil iz turške vojske in prestopil h krščanstvu. Sonarodnjake je pritegnil k boju za osvoboditev  Albanije izpod Turkov. Turke je premagoval na njihov način. Najprej je vodil ljudski upor, v letih 1444-1466 pa je zavrnil kar 13 turških vpadov. Leta 1450 je premagal sultana Murata II. Povezan je bil z Beneško republi ko, Ogrsko in Neapljem. V letih 1466-1467 je obranil Krujo. V času njegovih uporov so  Turki nehali vdirati na  slovenska  ozemlja. Skenderbeg velja za najpomemb nejšo osebo v zgodovini Albanije in za narodne ga heroja v boju proti  Otoman skemu imperiju. Velja za nepremagljivega podobno kot sveti Jurij. Albanci ga častijo kot zmagovalca.
Govorica naše duše so naši občutki. Da bi jih občutili, jen treba utišati sami sebe, se umiriti, kontrolirati razum in počasi priti v stik z nasveti in vodenjem naše duše, duha. Bog nas ljubi, da bi čim prej uresničili svoje poslanstvo. Včasih smo izročeni preveč glasovom. Ponoči poslušam svojo dušo in gledam njene slike. Malokdaj mi uspe zjutraj ujeti svoje sanje. Običajno v njih rešujem dileme, a niso moreče. Sanjalo se mi je o Trumpu, ali se zares norčuje iz sveta ali pa se samo dela in jemlje funkcijo predsednika resno. Kako sem bil srečen pri pohodih v hribe, pri brigadnem delu v naravi. Občasno mi uspeva to na vrtu.   

Očitno sistemu tržne ekonomije ne uspeva grešne strasti vpreči v skupno dobro brez socialne države ali vsaj močne civilne družbe kot bi v 18. stoletju želeli britanski moralisti. Bernard Mandeville v Basni o čebelah pokaže, kako osiromašen bi bil svet, če bi bili ljudje angelske nravi: če bi bili asketi, če bi bili skromni, če ne bi bili nagnjeni z razkošju. To bi onemo gočilo tržno družbo! In tržna družba dobro deluje ob takih požrešnih posameznikih.  Kleinova (2018) piše o nadaljevanju politike šoka Donalda Trumpa. Ponovno je na udaru javno dobro, kjer korporacije in z njimi povezane elite na oblasti s katastro fami vseh vrst mastno služijo. Upor je premalo, potrebna je zgodovina. 
Slovenci gojimo visoko zaupanje v sosede. »Devet od desetih ljudi je pripravljeno takoj pomagati. Problem nastane,  če kdo pomoči ne želi sprejeti. Danes je odvisnost (celo od pomoči) nezaželena. Separatni model se je začel v industrijski dobi, ki temelji na privatni lastnini. Stranski produkt tega pa je ograjevanje. Potrošništvo nadomešča primarne zveze s sekundarnimi. Patologija imetja, ki je v evangeliju v Svetem pismu tako jasno opisana, da je človeku, ki grabi imetje, težko biti dober, je zelo nevarna za družbo, za dobroto v njej, za razvoj, solidarnost in pomoč. Na srečo mlada generacija nima več toliko patološke sebičnosti, grabljenja, pohlepa po imetju kot starševska, zato Ramovš (2017) zaupa vanjo. 
»Od nikogar odvisen« in »Vse imam pod kontrolo« sta frazi, ki sta plod potrošniške materialistične družbe. Socialna mreža celotne družbe nas je vzgajala v samozadostnost, za plotove. »Najlepši plot je tisti, ki ga ni«, kot je dejal Jože Plečnik. Odvisni smo od soseda, od njegove prijazne besede in morda bomo kdaj potrebovali njegovo pomoč. Slej ali prej smo postarani, v stiski, onemogli in nemočni. Če se vzgajamo, dokler smo še pri močeh, da od vsakega človeka nekaj potrebujemo in da nas vsak človek v čem prekaša, bomo zadovoljni in povezani z ljudmi, tudi v starosti ter veseli za ljudi, veseli, da sploh so. Cepiti se je treba proti patologijam časa, trenirati vsak dan za boljše sožitje. Grenkobe je v življe nju veliko, vendar pa je treba to dopolniti s prijetnejšim. Potem bodo tudi sosedje veliko bolj prebavljivi.«
5.2 Naša sorodstvena razmerja

Skušal sem izpeljati moder pogovor s samim seboj. Tako pretežno obtoževalni refleksiji sledi reforma z ukrepi, revizija dosedanje interpretacije in posvetitev z molitvami Bogu. Ko postanejo človeške zadeve preveč profane, jih je treba sakralizirati. Če se tako premaknejo v nekakšno prehodno, vmesno stanje, so morda samo navidez razrešene, a je to še vedno bolje kot da bi ostale 'zamentirane, prisilno zamolčane in bi potem vnuki 'brskali za ozadji.  Avtopercepcija je pogoj samozavedanja in avtobiografskega pisanja.

Zelo zgodaj sem spoznal, da je družinski svet antagonističen in da sem lahko izigran. Ugotavljal sem, kaj lahko storim s svoje strani za 'ljubi mir'. Čim manj se vmešavati, starši pa niso dajali dela. V puberteti sem začel brati in pisati. Zgodaj sem se zavedal, da moram opraviti šole, ker so pogoj moje samostojne kasnejše karierne poti. Imel sem starševsko materialno podporo, nisem pa iskal psihološke, ker sem bil raje sam. Spominjam se več dogodkov iz mladoti, kjer sem se počutil zapostavljenega in tudi več, kjer sem bil agresiven. Že tako nanese, da eden ali drugi partner skuša zbežati iz 'zakonskega jarma, kjer se počuti nerazumljenega. Vendar pa so 'nasveti' sogovornic nezanesljivi. Ko sem brezciljno preizkušal še danes opevano svobodno spolnost, sem zašel v težave (fr. faut pas) Ostal sem še bolj sam kot prej. 

Nove zveze mečejo dobro ali slabo luč na prejšnje, ker bodisi 'zdravijo' ali pa odpirajo stare rane, kažejo na nepredelane zamere, ki jih označujemo s slabšalnimi atributi.  Nevrotik zaradi slabe sposobnosti prilagajanja, druge skuša umerjati tudi po svojem kopitu. Pogosto se mi je pokazalo, da je težko sestavljati svobodo in varnost v smislu zadovoljeva nja potrebe po gotovosti. Na eni strani so jalovi kompromisi, na drugi pa potrpežljivost in ponižnost. Včasih se tudi pri šahu pokaže, da sem premalo asertiven, odločen. hodila na ogled izbrane kinopredstave. 

Lažje se razumem z ekstraverti kot z introverti. Homeopatinja Maruša me je ocenila kot občutljivega, težko prilagodljivega mercuriusa'. Občutil sem Sartrove absurdne zidove, prepreke v komunikaciji. Kritično gledanje sebe v ogledalu še ni terapevtsko. Morda bi lahko pokazal več poguma v boju za pravičnost, a nisem imel dovolj visoke samopodobe. Le tisti, ki imajo visoko pozitivno samopodobo, so sposobni demokratičnega dialoga. Postopno sem se učil uvidevnosti v različne poglede, da bi bil bolj neodvisen reptilski možgani. Zato sem študiral filozofijo. 

Za očeta sem bil 'precepljen', kar danes pomeni, da naj dozorim v enotnosti. S tem, ko sem Darinki napisal, da bi rad le to, da bi se imela rada, sem skušal odpraviti nasprotje med simpatiki in antipatiki. Mojca Kuclar Dolinar (2014) razlaga rodovitnost ljubezni kot obogatitev medsebojnega odnosa, ki ni omejena le na rojevanje otrok. V vsakem partnerskem odnosu se kaj zalomi, a če tega partnerja čim prej ne razrešita, srce otrdi in potem prisnega odnosa več ni. 

Videti je zelo oholo, da se ne ponižamo na raven vsakdanjega pogovora. Motijo nesmiselni vidiki molka kot 'stroka' (to je angleški izaz za pojem, ki se uporablja v transakcijski analizi).  Kljub tej nejevolji imam veselje do dela (metoda FTE). Tu se izkazuje nesmisel zaprtih sistemov pred odprtimi.  Očitno smo se večkrat blamirali drug pred drugim v težnji po separatnosti. Tu pomaga NLP s spoznanjem položajev pomirjevalca in razumnika in tehniko changing history, po kateri nesrečnega otroštva ni več. Ključno bi bilo, če bi delal vaje. Po prizadetosti vidimo, da resnica boli, a tudi osvobaja, ko odpustimo zamere. Dokler psihičnih in socialnih pojavov ne poimenujemo s pravimi imeni in ne najdemo 'zdravilna zelišča' zanje, jih ne obvladujemo. Dve skrajnosti 'vpitja vsevprek' ali 'kuhanja potlačitev pod pokrovom' ne zadostujeta.  
 
Ne bi rad ocenjeval svoje zakonske zveze pri 'živem telesu'. Skrivnost  dolgega in srečnega zakona je: poročite se z nekom, ki nas dopolnjuje. To je nekdo, ki ima lastnosti, ki jih vi nimate, vendar jih občudujete. Taka oseba je dovolj drugačna, da je zanimivo, vendar ni resnično vaše nasprotje. Paziti je treba, da razlik ne spremenimo v izključujoče nasprotje, ki uniči dober odnos. Prav to se mi je zaradi pomanjkanja praktičnih veščin komunikacije in posledično slabih energij dogajalo. Če bi bil velikodušen, bi s kom razvil prisrčen odnos. Materialno gledano nismo živeli slabo, ker smo in še sodimo v srednji sloj. Osebno pa je bila pomembna cena, ker se mi je kaj hitro zdelo kaj predrago. Bolečine, ki sem jih občutil ob drugih naj bi me poučile in obogatile. Hrepenenje moje duše je prav tako vpisano v nebo kot napake. Boleli so me prepiri med mamo in očetom in mi ubijali  potrebo po medsebojnem spoštovanju, priznanju. Njune skupne vrednote pridobivanja premoženja, vzgoja otrok, urejen dom so bile brez prijaznega okvira manj pomembne. Včasih je odgovor na vprašanje, zakaj sem jaz to, kar oni niso in oni oz. onadva nista to, kar sem jaz v noemalnem stanju duha, včasih pa je neznosen. Izničeval sem svojo zgovornost  prav zato, ker me po mojih predstavah marsikdo ni povabil, da kaj povem. Kot da bi se komu z molkom maščeval. Želel sem si več prijaznosti in razumevanja, uslišanja. Ne medvojne in ne povojne razmere pa niso bile temu naklonjeno. Temu sem že tedaj rekel 'negativizem'. Negacija negacije ni dajala afirmacije. V odnosih, ki so terjali od mene to, kar nisem bil, sem se osramotil. Šele pri NLP smo jemali še druge vloge: izravnalec (leveler), pomirjevalec, razumnik.       
Kadarkoli je oče zavpil, je znižal kulturno raven komunikacije, kadarkoli sem se razjezil, sem poslabšal odnos. Doma sem vadil matematične naloge za gimnazijsko stopnjo. Oče je sedel zraven s pasom kot opominom za napake. Kot otrok nisem želel izražati svojih občutij, čeprav se ne spominjam, da bi mi kdo to izrecno prepovedal. S sestro Darinko sva v isti hiši živela vsaksebi. Nakopal sem si travme neuslišanosti, ker sem od najbližjih največ pričakoval. Ti so najbolj potrebni predelave zaradi razočaranj. Zdi se, da največ dobimo od tistih, od katerih najmanj pričakujemo. Vzajemnost odnosov včasih poteka drugače kot si jo predstavljam. Spominjam se, da je bilo zame včasih 'prilagajanje' osovražen postopek v sili.      
Iz odnosov se učimo tudi tako, da se nič ne naučimo ali pa se naučimo le začasno in ponav ljamo lekcije. Pogosto konfliktno in včasih tudi tragično. Strah pred bližino je strah pred obveznostmi do drugega. Nisem sprevidel, da bi se  vprašala, kaj drug od drugega priča kujeta preveč in si podarjata premalo in kaj zapuščata otrokoma kot kulturno dedišči no. Odnos laže uspe, če imata oba visoko pozitivno samopodobo (Kobal Grum, Brkič, 2017) in se drug ob drugem dobro počutita. Osnovna napaka je bila v tem, da sva medsebojne razlike v značajih pogosto obračamo v izključujoča nasprotja, kar je dramatizacija. Hladni odnosi že pomenijo pomanjkanje sožitja. Neurejeni zakonski med mamo in očetom odnosi so me deprimirali. Zlasti v Tolminu so opazili, da sem bil tog, zavrt in nesproščen. Ker sem se kot anksiozen bal življenja, sem bil sem asocialni odvisnik. Kaj kmalu sem opazil, da se podobno kot večina Slovencev, afirmiramo predvsem navzven in premalo navznoter v interierih skupne duše. Le transformirane osebnosti lahko koga in kaj 'pozabijo in pokopljejo'.       
Moj paradoks je: želel sem biti uslišan in razumljen, vendar sem premalo usliševal in razumel.  Iskal sem alibične argumente. Vprašanje pa je, čemu izsiljevati spravo pri tistih, ki so se izselili iz občestva, domovine, soutripanja srca? Nisem razumel, da je po dialektiki tisti, ki je najbližji najdlje in nam je postalo tisto, kar je bilo nekoč neznano najdlje, postalo najbližje. Domače razmere so se mi zdele kot nadaljevanje vojnega stanja z drugimi sredstvi. Ne bi jih rad vzel kot alibi za mojo zagrenjenost, vendar pa bodo verjetno to tako razumeli.   
Kot reaktivec sem raje dobro voden kot da bi slabo vodil druge. Ker sem se težko prilagajal konfliktnim razmeram, ki jih ni manjkalo, nisem hotel postati direktor Pedagoš kega inštituta. Prepričan sem, da morajo biti nekateri vodje bolj vešči kot so. Veda o managementu se hitro razvija. Dolgoročno je pomembno, kakšen je vodja. Zoharjeva (2017) zastopa stališče, da je kvantni voditelj navdihujoč in ne avtoritativen. Zlasti velika organizacija deluje z vrha navzdol, center moči na vrhu določa delovanje, vsi pod njim izpolnjujejo ukaze. Zato ni nenavadno, da so velike države (Rusija, Kitajska, ZDA) centralizirane. 
Veljalo je, da iz mene nič ne bo, da se mi ne splača poveriti kakega dela, da nimamo skupnega jezika,… Na srečo so se zmotili kot pri nekaterih drugih. Že vprašanje, kdo ima prav je kaj hitro tako konfliktno, da se zakonci ločijo,  ker ne ugotovijo, kje imajo skupno težišče in zato odplešejo vsak svoj ples. Spoznavamo, da je dialog po svoji kompleksni pogojenosti (medsebojno spoštovanje, poslušanje, skupni interes) prej izjema kot pravilo. Oblastni moški in ženske so takšni, ker manjkajo sami sebi. V demokratičnem dialogu le tisti, ki imajo o sebi visoko pozitivno samopodobo, ne pa tisti z nizko, ker pri teh njihovi reptilski možgani terjajo plačilo pripadajočega davka gotovosti. Medijsko poudarjanje pretežno negativnih dogodkov ta vzorec utrjuje. Ponujajo se razne nadomestne materialne in duhovne varnosti, ki pa niso avtentične.   
Sistem strahu je sistem nezaupanja, ki se prenaša iz roda v rod, iz ene družine v drugo. Ker  udeleženci ne verjamejo v svet sožitja, tudi kar najmanj naredijo zanj. Ujetniki preteklosti s(m)o ujetniki slabih vzorcev. Celo astrologija in numerologija naj bi prispevali k razlagi te ujetosti. Če si se narobe, t. j. v nepravem času rodil in če naš ded ne bi grešil, bi bilo vse drugače. V trinomski teoriji osebnosti naj bi bilo vse odvisno od dednosti, okolja in lastne aktivnosti. Toda v koliki meri, je neznano. Pri sožitju in pri odnosih lahko vplivamo vedno le nase, nikoli na drugega. Mi smo polovica odnosov. Mož ali žena lahko spremenita odnos do partnerja le na en način, tako, da jo/ga začneta doživljati drugače. 
Vsak ima nekaj dobrega in lepega. Drugemu naj bi le obzirno smeli povedati, kaj nas moti. Če druge doživljamo negativno, se do njih tudi tako vedemo. Ramovš svetuje, naj se potrudimo, da druge doživljamo skozi njihove dobre, lepe in plemenite lastnosti. V tej točki se začne pristen odnos. Če vlagamo v dobro sorodstvo in sosedstvo, ga bomo imeli. Če bi se zanje vsaj toliko trudili, kot se za svoj videz, red, lepoto, tehnologijo, bi kmalu postalo boljše.
Poleg doktorata kot svojega največjega izpita, delam še druge izpite vseživljenjskega učenja. Datum mojega zagovora doktorata imam vpisan na zlato ploščico, ki jo po potrebi obesim okrog vratu. Že več kot 30 let se neformalno izobražujem pri svoji ženi, ki je vir koristnih informacij. Vira novih informacij o sebi sta tudi že odrasli hčeri. A še najboljšo reklamo zase delajo tečajniki. Za hobby obiskujem Glotto Novo in druge javni šoli alternativne ustanove. 

Nevrolingvistični eksperti so me naučili marsikatere veščine - npr. nekaj jezikovnih odrezavosti, sidranje, nesrečnega otroštva ni,... Ugotovil sem, kako sem še zasidran v tradiciji. S pomočjo sedmih tečajev iz angleščine sem postal polpismen v tem tujem jeziku. Vtaknil sem nos v coaching zato, da si lahko kompetentno zastavljam vprašanja o sebi. Enkratno sem srečal s podjetniki zato, da sodelujem v pozitivni revoluciji stolov. 24 urni tečaj komunikacije sem opravil zato, da se lahko vljudno pogovarjam s tajnico. Zaradi ohranjanja ljubega zdravja proučujem alternativno medicino. Na posvetih sodelujem s tistimi, ki poročajo o novem znanju, med odmori pa se pogovarjam s tistimi, ki ga iščejo. Nova dejavnost je poslušanje telesa. Zato sem po planinarjenju odkril fitnes. V zadnjem času povezujem gibanje duha in gibanje telesa vse do plesa biodanse. 

Dosegam intersubjektivno resonanco, ker meditiram, berem ali se intenzivno pogovarjam. Na ta način razstrupljam tudi mental. Brez medgenearcijskega razmišljanja ni medgenera cijskega dialoga.    

Od blokade do blokade, od bolečine do bolečine, bolečine, krivde, bremena in polena pod noge za dobre namene. Pozivi k dobroti z begi od sramu, tepež po radiatorjih, monologi z gluhimi stenami, razumevanja za bolečine pa ni od nikoder. Človek se lahko postara, a še vedno ima pred očmi ne preživete bolečine in nedoživeto življenje; še vedno ne zna obče vati z ljudmi, ker oni niso znali prav ravnati z njim. Ne ve, koliko bo še plačal za to, kakršne dolge in gorje je zadajal drugim. Še vedno se uči premirja in odpuščanja, sožitja brez pomilovanja. Ostane upanje v ljubezen, ki umije takšen umazan spomin.                   

Navdušujejo me biblijske in umetniške besede, navdušujeta me glasba in slikarstvo. Osrečuje me najvišja vibracija.  Živeti svoje sanjsko življenje in ga pustiti živeti drugim. Pogosto sabotiramo sebe, zbanalizira mo sanje ali jih povzdignemo v fantazme negativnih prepričanj. Uničimo jih projektivno, fiktivno, neuresničljivo. Čemu smo bolj zvesti – dvomom ali zaupanju. 

Večkrat sem se odmaknil od t. im. premočnih žensk. Slediti kompasu lastne duše je dolgoročno najboljše, a najtežje. Pri izbiri študija filozofije je bilo odločilno prav to. S prakticiranjem alternativ in preizkušanjem novih stvari krepimo svoj duhovni pogum. Seveda nisem vedno sledil duši. Predolgo sem preigraval situacijo velikega petka z očetom. po njegovi smrti sem se sprostil. Na dogodke naj bi gledali  s strani Vstajenja. Ločitev še ni rešitev. Strah pred neznanim celo v primeru lastnih želja razvoj najbolj blokira. To, kar šteje, so lepe besede, ker se bolj učim iz besed kot iz dejanj. Kjer ni besed, ne vidim smisla. Zato se mi je toliko časa zdelo, da ne znamo razvijati polnega odnosa. 

Kot Marcel Proust anketiram sam sebe: kolikokrat sem pobegnil iz situacije, tako da nisem reagiral, kolikokrat sem se odtegnil pisanju dnevnika zaradi uradne bibliografije, odtegnil Bogu zaradi posvetnih reči. Verjetno se vsi nečemu približujemo in oddaljujemo. Krožimo po elipsi perihelija in apogeja.  Včasih s pridemo z drugim v perihelij, drugič v apogej.  Ta astronomska metafora iz eliptičnega gibanja planetov okoli Sonca razloži, zakaj je v vsakem smislu še nesmisel in v nesmislu tudi smisel. Če se ne odpremo, ampak se raje skrivamo za masko, če se ne počutimo varne, si ne prizna mo, kaj želimo, smo za zidom narcisizma, ne rabimo odgovora, ni uspeha v ljubezni.  

Pri vodstvu nekaterih kolegov sem pogrešal usposabljanje za različne stile vodenja.  Ponosen na svoje verbalno disidentstvo v bivšem režimu me je uvidevno štel za konservativca. Kierkegaardove spomine na prihodnost lahko goji tisti, ki zanje moralno dozoreva.  

Opravljamo izpite s področja dialektike izgubljanja in pridobivanja življenja, ki je globlja kot si to predstavljamo. Opisal jo je Jezus,  ki je rekel svojim učencem: »Če hoče kdo iti za menoj, naj se odpove sebi in vzame svoj križ ter hodi za menoj. Kdor namreč hoče rešiti svoje življenje, ga bo izgubil; kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo našel. Kajti kaj koristi človeku, če si ves svet pridobi, svoje življenje pa zapravi? Ali kaj bo dal človek v zameno za svoje življenje? Sin človekov bo namreč prišel v veličastvu svojega Očeta s svojimi angeli in takrat bo vsakemu povrnil po njegovem delu. (Mt 16,21-27). Po Frommu je v ljubezni in zanjo potrebna stalna kontemplativna vaja. Po Warrejevi na koncu obžalujemo, česar nismo storili za odnose in se navsezadnje pomirimo oz. se po Lukasovi uskladimo. 

Zdi se mi, da je možu težko postati vreden svoje žene.  Laže se je iz navidezne velikodušnosti in siceršnje narcisoidnosti odpovedati zapirati vase kot pa nenehno delati 'življenjske izpite' iz obstoječega kooperativnega sožitja. Ustvarjanja novih zvez se nisem sistematično loteval. Pogosto zavrnjen nisem vedel, k čemu me pravzaprav odnosi kličejo. Kako uravnotežiti želje in potrebe? Odpovedal sem se idealu enakovrednosti, ki je utopičen.  Ramovš (2017) piše, da naj v zrelih letih živimo celostno na vseh plasteh osebnosti, vendar pa ne vem, ali je samoevalvacija lahko dovolj objektivna. V  zadnjem času se mi zdi, da sem prešel očetov vzorec defetizma. Na čigavi strani so se borili naši očetje, so kdaj doživeli zbogom orožje?

Spreminjanje zornih kotov s preklapljanjem pozornosti iz privatnega sveta v skupnega, mi dela težave. V tej točki je tudi največ nesporazumov. Večkrat sem že analiziral samokorek cijsko mišljenje kot pot do transformacije, vendar to brez podpore drugih ne deluje dobro. Slednja pomeni tudi rekonstrukcijo celotete v smislu reintegracijo. Smisla si ni mogoče zagotoviti, ker ga vsaka nesreča, degene racija ali recidiva ogroža, prav tako kot tudi ne varnosti oz. gotovosti. Razvajenost je pretirana odvisnost, vendar je ne bi smeli zamenje vati z nego. Medsebojna oodvisnost je kooperativno socialna, vendar pa zaradi ambivalent ne navezanosti redkokdaj optimalna. Zame so bili starši bolj zaskrbljeni kot pri sestri, ker sem bil zahtevnejši, kompleksnejši.   

Marsikdaj sem se pustil sem se zavesti komu v nepriznane sfere brez občutka zmage, imeti prav. Običajno razlikujemo med prisilnim ponavljanjem npr. vzorcev staršev oz. bolezni – recidiva in sproščeno budnostjo.  Nalezljiv strah pogojuje prisilo prepirov.     
   
Velik del moje avtobiografije se je odvijal na relaciji skromnost – neskromnost. Že otroka lahko vzgajamo, da vsaka ponudba ni dobra zanj. Z ljubeznijo in poljubom ga mati nagradi, ker se odpove, da bi želje manipulirane z njim. To je skladno z etimološkim pomenom skromnosti, ki po Petru Skoku izhaja iz arhaičnega glagola kromiti, kar pomeni krotiti. Glede na to razlago, skromnega otroka označimo za “ukročenega”, socializiranega, discipliniranega, poslušnega. Vendar pa je ponižnost priporočljiv lek zoper megalomanijo. Mene je oče vzgajal v prisilni skromnosti v stilu 'počakaj'.  V poklicu bi lahko dosegel več, če bi se bolj izpostavljal. A tudi v medsebojnih odnosih bi bil proaktivnejši, ne da bi čakal, kaj bodo drugi. Nekatere žene svoje može kar prisilijo v dejanja.  
Drugi pomen skromnosti je povezan z odnosom do drugih ljudi. Nasprotje skromnosti sta bahavost in aroganca. Takšnih nikoli nisem maral, ker so se mi zdeli kot zgolj prepričani brez dokazov. Skromen je nekdo, ki se introvertirano ne izpostavlja rad pred drugimi in jim pusti, da sami opazijo njegove kvalitete. Ko pa skromno osebo pohvalijo drugi, ta sama diskvalificira svoj lastni uspeh in negira, da je uspela zato, da bo opažena in pohvaljena. To situacijo poznam iz svoje avtobiografije. Ostajal sem v ozadju, ker nisem maral preveč obvez ali služenja po ukazih.  
Pomen skromnosti je odvisen od okolja. Milivojević meni, da je skromnost pozitivna, ko določena oseba živi v siromašnejšem okolju – v coni preživetja. Onemogoča nenehno nezado voljstvo zaradi neizpolnjenih želja. Ko pa oseba živi v bogatem okolju – coni kvalitetnega življenja, postane njena skromnost iracionalna, saj ne izkorišča ponujenih možnosti. Za mno ge je kvaliteta življenja uresničitev raznih želja tista, ki vodi k zadovoljstvu in sreči. Ne vemo, kaj prinaša prihodnost, vemo pa, da se skromni lahko privadijo na boljše, neskromni pa zelo težko na pomanjkanje. Sanjalo se mi je, kako sem navdušeno predaval o naši udeležbi (participation mystic) v zadevah (human affairs), ki nas presegajo, ker so večje od nas. 
Nisem vedel, kako težko je biti socialno realen v nihanjih iz ene skrajnosti v drugo. Iz 
svoje prvotne družine v Kranju sem hotel dobiti tudi to, kar mi niso mogli dati. Nikoli nisem em bil izobčen, vendar pa tudi nikoli nisem zmogel pristnih stikov z njimi. Cenim, da sem bil preskrbljen, da sem doštudiral in se zaposlil. Živim s tistimi nenadomestljivimi psihosocial nimi primanjkljaji in travmami. Veseli pa me, da lahko vsaj zdaj živim iz sedanjega trenutka. Svobodna ustvarjalnost je bila in je še moja zvesta spremljevalka. Moj oče je še vrsto let živel po smrti moje mame. Ne vem, kako bo kdo živel brez drugega in komu se bo kaj razodelo, kar se zdaj ne vidi.                                                                  			

Film o Štefanu Zweigu Slovo od Evrope analizira temo, »kako se soočiš s svetom, ki se obra ča k radikalizmu? Kako se s tem spopadeš kot umetnik? Je kaj bolj pomembno od fizične varnosti in osebne sreče? Zweigova največja darova, ki ju je imel kot pisatelj – njegova domišljija in empatija – sta se iz blagoslova spremenila v prekletstvo: ni mogel na drugi strani oceana živeti ob misli, da je Evropa v plamenih. Ni mogel ostati brezbrižen do bolečine drugih. L. 1942 je napravil samomor. Je človeškost v priznanju lastne šibkosti? Pacifistovo skrajno dejanje upora?  Dragoce no je /…/, da nas film o Zweigu pripravi do razmisleka o stanju Evrope v času, ko razprtije in nevarnosti znova ogrožajo že tako šibko enotnost. Bi lahko Evropo spet imenovali ‘duhovna domovina’ ali pa smo se, ne da bi se tega zavedali, že znašli v nekakšnem domačem izgnanstvu?« (Sergio Fant, filmski festival v Locarnu). Razlika med Franklom in Zweigom je v tem, da je Frankl vojaško popolitične radikalne spremembe integriral in iz tega primera izpeljal tudi novo logoterapevtsko doktrino, med tem, ko je Zweig raradi razočaranja nad nehumanim svetom, napravil samomor. Kako pomebno je, da znamo spremembe integririrati, se  nanje prilagoditi, reprogramirati! Zase vem, da sem ostal v prvotni družini trajno neprilagojen. Kot oče tudi sam potrebujem veliko zunanjega miru. 

Obrnjeno geslo upornih študentov bi po Franciju Pivcu bilo: Bodimo nemogoči, da bomo dosegli realno. Bil sem trubble maker doma, ne pa v družbi, ker sem že izkusil svoje meje. Doma mi niso dali nobenega dela. Na srečo nisem postal disident, bohem, pijanec, čeprav se mi je zdelo, da so bili tudi na to pripravljeni. V službi sem že vedel, kaj je treba storiti, da bom ohranjal socialno realni status v duhu potrjevanja naziva višjega znanstvenega sodelavca. Nekaj mi je kazalo za perpetuiranja danega kot podarjenega, nerešeni problemi so kazali nazaj v preteklost. 

V svojem življenju zasledim premikanje smisla od svobode, ustvarjalnosti, inspiracije – flowa, samouresničevanja, totane mobilnosti do tišine in miline.  Detajlisti in pragmatiki moje površne širine ne morejo razumeti. Njihovo intervencijo sem jih nekoč označeval kot vsiljevanje, pedanterijo in perfekcionizem. 

Kakor so mi starši premalo zaupali (prizadetost v 2. čakri) v praktičnih zadevah, mi tudi Tončka. Pogosti spor med nama je bil na področju Murphyjevih načel: 1. kar gre lahko narobe, gre narobe. 2. Kar gre lahko prav, gre prav. Treba bi bilo kombinirati preventivno – profilaktično mišljenje (božjo previdnost) s pozitivnim, perspektivnim mišljenjem. Seveda sem si tudi sam premalo zaupal, da bi se bolj cenil. Če bi si sam tako malo zaupal, ne bi dokončal delovne dobe in ne bi predaval na DCA. Očitno nekateri rabimo višji energetski prag, da kaj verjamemo. Slabše zaupanje med velesilami spodbuja oboroževalno tekmo in novo hladno vojno. 

Nisem mislil na to, da se ne bi vdajal preveliki vedoželjnosti, zakaj v tem je mnogo raztreseno sti  in prevare. Učeni imajo radi, da jih drugi vidijo in imajo za modre. Mnogo je reči, katerih znanje duši malo ali nič ne koristi. Videti je, da je tudi zato znanost v krizi. Pri nas je finančno podhranjena. Obenem ne vemo, koliko je družba poznanstvena. Intelektualci radi razočaramo, ker nismo izrazito humani. Premalo vemo, kaj nam služi za zveličanje. Veliko besed ne nasiti duše; bogoljubno življenje pa oživlja duha in čista vest daje veliko zaupanje v Boga. Grešil sem, ker nisem vdano prenašal napak drugih. Nekaterih sem se izognil, sicer sem se pa ujel v zanke nejevolje. 

Spoznal sem, da je doktorat zgolj ornament, če ni v ustreznem institucionalnem okviru, če ni vpet v produktivno držo do sveta. Danes so že postdoki in zanje velja enako.  Obdelovanje svojega vrta (v Vrbju) je volterjanski motiv. Prišlo je na vrsto po nedeljskih izletih na Šmarno goro in po tastovi smrti. Oba očeta sta se držala pregovora 'meni luč, tebi ključ'. S posvetilom Gyja v Dictionaire des philosopes I. in II dobim mesto v zgodovini filozofije  pedagogike. Enciklopedija vključuje  le javni spomin, spomin bližnjih pa osebne-subjektivnega.  

Nekateri raje dajejo prednost negacijam pred afirmacijami, diagozam pred kontekstualno uvidevnostjo. Tudi tisti, ki dajejo prednost stroki pred odnosi in status quo ante pred spremembami, zaradi pomanjkanja duhovne modrosti zaidejo medosebno krizo. Če je en partner pristaš ozke lojalnosti (Južničev izraz), naj bi bil drugi zaradi ravnotežja sil toliko širši.    

Če so bili starši so bili izpostavljeni (pred)vojnim posttravmatskim simptomom, službenemu in medsebojnemu šikaniranju, otroci težje sestavljajo dobre odnose. Zato še vedno živijo v senci strahu in prepovedi, ne da bi v polnosti živela sadove časa. To se dogaja tudi generaci jam po zadnji jugoslovanski vojni 91-95. Čeri in ožine plazilskih možganov so generatorji nesmisla. Samo z ljubeznijo jih je mogoče evolucijsko upoštevati. Zaradi občutka varnosti raje vzamemo informacije stanja za absolutne resnice kot da bi jih spoštovali relativne, dinamične.      
Kljub razvoju znanosti nam kronično primanjkuje uporabe kombinacije metod zlasti kar zadeva analitično separacijo in sintetično integracijo. Zato zgodena nesreča pogosto ni razumljena kot pot do sreče smisla. Pogosto sta me  strah in dvom ohranjala v malodušju. Nisem znal prinašati veselja tja, kjer je bila žalost (molitev Frančiška in matere Tereze). Bilo je obilno opozoril in malo oznanil. Za spodbujanje moje motivacije (vleči koga v življenje!) igra veliko vlogo prikladnost, hitra dostopnost, kontinuiteta, prijaznost.  

Nekaterim je zanikanje realnosti celo uteha v zagrenjenem ivljenju. Že zgodaj sem se navajal na to, da bližina ni potrebna.  Kar naprej kdo nečesa ne bi rad slišal. Zato nisem bil deležen spodbujanja k pripovedi. Ahačič (2018) meni, da je prav mimobežnost ključna značilnost našega časa. In to bi diskusijo o iskanju smisla lahko podaljšalo v neskonč nost, če ne bi bilo evangelija bližine.  Upamo, da se dve premici v daljavi vendarle nekje stikata.   Tako sta oče in mati imela skupni dom kljub temu, da sta si bila osebno zelo daleč. Niti po upokojitvi nisem vizualiziral, da bi učil NLP. Po delih bi ga lahko vključeval v Filozo fijo življenja na DCA. Po Jungu celovitost dosežemo z integracijo nasprotij. Šele v tej celoti je po moje vsak del preoblikovan. 

Kovač (2018) na izbranih primerih naših pisateljev pokaže smisel notranjega ali zunanjega izgnanstva posameznika za njegov osebni razvoj. Ljubezen z daljave izstavi pomen ljubezni bližine kot tujina domovino in eno nasprotje drugega. Kaj imamo od življenja, ki nima smisla. Izgnanstva lahko pomagajo pri naši ustvarjalnosti iz frustracije. Takšen primer je tudi Jože Pučnik. Pri meni je stiska običajnega komuniciranja z bližnjimi izstavila potrebo po literarno-strokovnem izražanju navzven. Potrjujem hipotezo, da introverti globlje prodrejo v strukturno funkcioniranje realnih odnosov, čeprav so tudi izjeme. Če se v nečem ne znajdem, pokažem še manj kot bi lahko. Dobre stvari izboljševati in slabe poslabševati je nezavedno  prokrus tovstvo. Pri nekaterih se že pri enem neuspehu podre svet, drugi pa smisel vidijo celo v živo tarjenju.   Srečko Kosovel kot eksperisionistični, eksplozivni in konstruktivni pesnik je precej intenzivno iskal smisel svojega življenja.   

Stalno sem se bal očeta, da mi bo kaj strupenega rekel. Vem pa, da je tudi on preboleval moje kritične izjave. Verjetno se je bal, da mu bom zaradi svojih neuspehov na grbi. Je že res, da imajo starši raje uspešne otroke in da neuspešni bolijo. Iskanje ponižnosti je moja stalna naloga. Po drugi strani pa se ne znam postaviti zase. Za marsikoga sem preveč kompleksen. Po homeopatskih značajih sem ena od variant fluoričnega značaja. Učim se razlikovanja slabega hlapčevanja od dobrega služenja.   

S posvetilom Gyja v Dictionaire des philosopes I. in II dobim mesto v zgodovini filozofije  pedagogike. S koliko ljudmi ne smem ali ne zmorem biti (pre)blizu. Čemu 2800 strani pregleda raznih mislecev. Dolgo časa sem se ukvarjal z logičnimi, dialektičnimi, psihološkimi razsežnostmi mišljenja. Še nedavno sem zastopal stališče pozne kariere v dobi upokojitve. Nekateri menijo, da naj bi bili prostovoljci in naj bi celo še kaj zaslužili. Izkustveno potrjujem, da je treba tudi v tem času prosti čas racionalno razporejati, da se ne bi zavajali z breciljnim tavanjem. 

Iščem trdnost v sebi in varnost v Bogu. Različnosti prerastejo v nasprotja, ko smo averzivni do njih, ko začnemo svoje bolečine projicirati vanj. Potrebna je vzdržnost s svojimi ranami; kako jih razumeti in sprejeti? Jasno je, da z odpuščanjem, ki pa dolgo traja. Vadimo krepost sožitja. Vsak je za to dovolj dober. Taugen  pomeni 'biti za nekaj dober'.   Poti do sprave in notranjega miru je več. Projekcije kot obrambne mehanizme je treba vzeti nazaj. Ugotoviti je treba za katere gre. Iz otroštva dalje nas spremlja to, da smo prejeli premalo pohval in spodbud, napake pa se je obešalo doma in v šoli na veliki zvon.  

Če mislimo le formalno, storimo le minimalno. Razni zorni koti s sorodniki se izkazujejo prav zato, ker imam dva nova zeta. Leta so odnosi s starši ostali v potlačitvi. Z vidika panoram skega razgleda  nisem drobcev integriral v sebi. morda se, preveč racionalen in po drugi  preveč emocionalen. Zato so minila leta za novo ravnotežje med obema, med seboj in drugi mi. Spremembe so me predvsem jezile kot nepotrebne. Več let konflikti niso bili vidni, ker sem jih vlekel za seboj. Ker sem si doma odtujeval, sem celo na gimnaziji Ledine dobil v povračilu kot nerazvojno toplotno gredo.       

Kdor skepticistično, agnostično ali nihilistično zanika življenje, ta tava po svetu kot nekakšen Ahasfer ali Schopenhauerjev pesimist, izgubljeni sin, patološki narcis. Bornirane osebnosti so tudi med politiki.

Aristotel in Kant nista povedala o vseživljenjskem učenju ničesar, saj sploh nista uporabljala tega izraza. To je tako kot da bi na vsak način hoteli najti subjekt pri Aristotelu, čeprav še sam ni vedel zanj.  V diskusiji se je pokazalo, da šele iz primerjav antičnega in sodobnega duha dobe sklepamo na nekaj bistvenega in specifičnega. Delne poskuse pojasnitve zmedo dobe najdemo pri MacIntyreju (After Values), Pevec Remčevi (Etika in sodobna družba) in v Juhantovi Etiko I, ki natančneje analizirajo to vprašanje. 

Zdi se mi, da ni vsaka filozofija primerna za vseživljenjsko učenje in tudi ne privede do modrosti. Brezkategorialne filozofije kakršne so Nietzschejeva, Heideggrova in Sartrova so celo nevarne, ker so po »praktični prizemljitvi« agresivno posesivne. Heidegger le skuša razumeti usodo dogodij, hkrati pa podpira vsakršno manipulacijo v razpoložljivosti biti. Sartre kot bitje za sebe projicira in izničuje stvarnost v imenu nietzschejanske volje do moči. Nietzsche sam pa je zblaznel. 

Kot je ugotovil Bucay (2012), odgovor ni bil pri drugem, ampak pri sebi, ne v sovražnosti, ampak v ljubezni. Se je treba kot problema izogniti tega, česar ne moreš vzljubiti. Potem  svetuje Shimoffova vzljubiš svoje nesposobnosti pozitivnega osmišljanja, a ne v smislu  potuhe, ampak kot spodbudo za odgovorno ravnanje. Ne trkaš na vrata, ki se ne odprejo. Kot otroku si dopoveš, da s čustvenim izsiljevanjem ne dosežeš nič. Učiti se je treba biti dovolj ponižen, sicer izgubil svoj duševni mir, ko se boriš za tujske legije. Pogosto sem igral vlogo izgubljenega sina, ki mu oče odpira vrata.        

Svobodo lahko tudi izgubimo, ne le odpustimo, če si zapremo vrata ali pa nam jih zaprejo drugi.  Pred psihologom Jamesom sem najboljši, pred demonom svojim karikatura in pred bogom kreatura. Podobno kot mi oče s tepežem dokazoval je, da bo matematika zame tuja, mi sprožanje konfliktov dokazuje, da to ni pomoč za samopomoč klientu. Po samoinducirani napetosti si sprožam tok, bodi bolno, bodisi zdravilno. A na nezavednem računalniku se izpiše, da »prišlo je do napake pri združevanju različnih programov«. To se kar pogosto se dogaja, ker računalnik star je in nezavedno arhetipsko tudi. Bolečinsko telo sveže krvi potrebuje in kakor Volk (2005) pripoveduje, kmet se h kmetu po pomoč podaja, a spotoma se mu veliko pomislekov poraja. Na vrata potrka in reče: »kar obdržite svojo sekiro, ničesar nočem imeti z vami.«  Nekateri kognitivnih konfliktov nočejo reševati, s čimer podaljšujejo pot do osmislitve kot uskladitve. 

Obstaja program spanje na način power.net, da se sproščaš za 10 minut. Veliko avtorjev trdi, da nismo usklajeni, kadar  smo tekmovalni, jezni ali čutimo pomanjkanje virov. Neusklajena pričakovanja so nastala s tem, da nisem želel njenim usmerit vam, vizijam, nalogam. Nisem ji želel več ustreči. Večkrat se mi je v sporih dogajalo, da se nisem hotel uskladiti. Sledil sem sli po maščevanju – če ti meni nič, jaz tebi nič. Psihoterapevt Tomaž ni bil edini primer, da premalo pojasni, ker premalo ve. Zato ima Brown lekcijo 'odpuščanje sebi'. Ko naprtiš krivdo drugemu, si osramočen in prikrajšan za odgovornost. Imam še precej bolečih travm iz otroštva. Pri meni gre za podtalni občutek, da mi je nekdo, ki me ni vreden, prišel preblizu. V bistvu se sam ne upam blizu. 

Procesni vidik pomeni, da sem z mladimi sem mlad, s starimi star in v Bogu večen. Čudež vidim v enkratnosti, ne v ponavljanju. Že Aristotel je pokazal, da se transformacija dogaja zaradi transcendence ljubezni, težnje navzgor. Značilno zame je, da hitro odstopim od želje, da tam, kjer naj bi sprejemal nova pravila ugotavljam nespametne nesmisle. Večkrat si govorim, da bo šlo tako ali drugače. ker smo tudi intelektualci podvrženi varljivim mnenjem smrtnikov, velja Avguštinov stavek: ko se motim, sem.    
Oče je pogosto govoril, koliko se trudi in je želel, da se jaz ne bi. S problemi staranja ne morem biti optimalen, če še problemov otroštva nisem razrešil. Očetovo iskanje neznanja sem žal spremenil v metodo nesporazuma s seboj in z drugimi. Kadar česa nisem rešil, je bilo treba postopati drugače kot sem mislil, a pogosto nisem.  
Pri meni gre za podtalni občutek, da mi je nekdo, ki me ni vreden, prišel preblizu. V bistvu se sam ne upam blizu. Procesni vidik pomeni, da sem z mladimi sem mlad, s starimi star in v Bogu večen. Čudež vidim v enkratnosti, ne v ponavljanju. Že Aristotel je pokazal, da se transformacija dogaja zaradi transcendence ljubezni, težnje navzgor. Značilno zame je, da hitro odstopim od želje, da tam, kjer naj bi sprejemal nova pravila ugotavljam nespametne nesmisle. Večkrat si govorim, da bo šlo tako ali drugače. 
Oče je pogosto govoril, koliko se trudi in je želel, da se jaz ne bi. S problemi staranja ne morem biti optimalen, če še problemov otroštva nisem razrešil. Očetovo iskanje neznanja sem žal spremenil v metodo nesporazuma s seboj in z drugimi. Kadar česa nisem rešil, je bilo treba postopati drugače kot sem mislil, a pogosto nisem.  Kako pomembno se je pobvezati z Božjim, kozmičnim, notranje osebnim izvorom!
Ali vemo, kako se s seboj in drugimi pogovarjamo? Še vedno se mi zdi, da mi zmanjkuje tem za pogovor in da ga brez razloga ne začnem. NLP sem dopolnil s coachem. Novo boljšo vibracijo prinaša oseba z visoko pozitivno samopodobo. Nekatere teme so zgolj zame. Če sem prestrašen, ne zaupam. V zadnjem času rad kaj podarim. Šele postopno prihajam k svojim zgodbam.  Večinoma dobim z izbrano osebo želene učinke. Predstavljam si, da ste oseba v dvorani ogledal, kjer lahko vidite neskončne odseve sebe, vendar je vsak videti drugačen. 
Naša dejanja naj izhajajo iz stanja bivanja, ki nam daje moč. Veliko se govori o 'opolnomo čenosti', vendar pa 'orodja na zalogo' ne prenesejo zgolj razumske kontrole. Za  vzpostavitev stanja akcije ni pomembno, kakšna materialna sredstva že imamo, koliko časa, izkušenj, vizij kot priprav (npr. vnaprejšnjega preigravanja situacij) smo investirali v zamišljeno akcijo in nam je  na voljo oz. razpolago. Manjka še občutek umeščenosti, ki ni le teoretska osmislitev, ampak tudi praktični občutek 'komu kaj pove'. Če še sam ne veš, kako to sprejemaš, pomeni da se ne poslušaš in jih ne poslušaš. Iskanje svoje niše od številk do ljudi.   

Če čakaš in zadržuješ to raje v sebi, namesto da bi delil z drugimi, plešeš okrog razmer, ne pa z njimi. Teror pozitivnega mišljenja pa je, da ljudje tudi implicitne kritike ne sprejemajo kot dobronamerne, teror je tudi v tem, da že vnaprej pričakuješ pozitivno oceno za sicer vprašljivo dejanje. Tudi prošnje razumemo kot zapovedi npr. boš kot moraš. Tudi samo premišljevanje o premišljevanju zakaj in kako ne. Če navodilo 'reci' prevedem v 'reci mi', sem že »zmotil  nihalo«. Ustvarjati nove priložnosti pomeni (ne)hote priznanje, da sem prejšnje že zamudil. Diamantnega pravila nisem osvojil. Včasih sem zgrešil celo v tem, kaj je zame dobro, kaj šele, kaj je za druge. Danes skušam dosegati oboje. 

Zaradi prizadetosti nisem hotel nič več verjeti, se nič bolj odpreti in se pustiti podpreti. Tisti z zgodnjim pomanjkanjem ljubezni radi ohranjajo stutus quo. V potlačitvah in obrambah nisem bil netipični primer. Komu sem se s tem maščeval? Še najbolj sebi. Čas se je odpiral v potrošnjo, jaz pa sem ostajal zaprt. Videl sem več ovir kot spodbud za dialog.  

Ob nekaterih sem imel prešibko zaupanje, da bom izpeljal dober odnos kljub oviram. Zaradi konformnosti nisem bil homo novus. Nisem vedel, da so bile vse to opcije pomanjkanja, ki ga generirajo samoomejujoča prepričanja oz. misli. Pogosto je bilo, da za priložnosti nisem bil pripravljen plačati polne cene. Sebstvo 2 nisem razumel kot trajno stanje, ampak le kot izje ma, ki ne traja. Zato nisem stavil na zaljubljenost kot vir socialnega, ampak le literarnega navdiha. Glede na Hicksovo sem bil le malokdaj povezan s svojim Izvorom. 

Nekateri smo bili žrtve prevelikih pričakovanj.Malokdaj sem si priznal, da mi najbolje že gre. Nisem pomislil, da imam vse želje že zadovoljene, če si nič drugega ne želim. Obratno je verjetno, da sem mazohistično vztrajal v stanju nezadovoljstva npr. v Tolminu. Ni vseeno, v katerem jeziku misli in občutij se pogovarjamo s seboj.  najboljše je v blagem, nežnem jeziku. Celo papež piše o 'revoluciji nežnosti'.   

V svoji funkciji je jezik tvoren, ustvarjalen (konstruktiven), ker nihče ne pozna izvora naše zgodbe. Nihče ne ve in ne bo nikoli vedel, kako mi je bilo: ker to, kako je bilo, je za večno minilo. Nihče ne bi vedel, katera izkustva sem predelal, če ne bi tega opisal. Začel sem kot 'otrok domačih ekstremov'. Iz tega sem napravil v Etiki (mladostnem spisu) introspekt in ekstraspekt uvidov. To ni bil filozofski traktat, ampak psihološki. Po eni strani drži, da je v svoji pojavnosti jezik, ki ga govorim, moj jezik. Z njim se zavedam samega sebe: to so korenine zavesti. Po svoji funkciji govorjeni in pisani jezik sega k drugemu: v tem so korenine vesti. In tu se etika kaže na neviden način skozi dialog.

Erzar (2010) ugotavlja, da tisti, ki se mu ljubezen že v otroštvu izmika, stori vse za ohranitev statusa quo. To onemogoča rast fleksibilnosti in  redukcijo na že videno. To tudi uničuje diference. Hitro izgubi identiteto, če bi se moral v čem spremeniti zaradi drugih. Identiteta mu pomeni notranjo varnost. Ljubezen sem večkrat dojemal kot sredstvo manipulacije.  

Dobronamernost sama po sebi še ne opere krivde. Tončka je bila pogosto v položaju pledira nja za boljši rezultat, da bi jo vsi sprejemali že zaradi njenih želja. Drug drugemu sva spodkopavala teren dobrega počutja, ker sva ga bila premalo deležna doma. Sam ji nisem kazal hvaležnosti in ljubezni. V zadnjih letih sem se izkazal za uspešnega zaradi pozne poklicne kariere, ki sem jo predvidel.     

Zakonci večkrat delamo popravni izpit iz sožitvenega soglasja. Na starost je psihofizično ravnotežje lažje izgubiti kot v mladosti. Še sebe težje sprejemamo v celoti kaj šele drugega. Zato transformacije ne bi smeli razumeti zgolj kot napredek brez nazadovanja. Očitno je eden od staršev vame silil, jaz pa sem se umikal in ko sem silil v sestro, ki se je umaknila in se zame ni menila.  Posledično smo se pustili pri miru. Vse zaradi preobčutljivosti in slabe komunikacije. Mojim analizam medsebojnih odnosov ni nihče sledil. Moji osebni dnevniki pričajo, da smo bili zaciklani v svet malodušja. Ravno obratno kot pri Avguštinu, ki je odgovarjal na klic Boga, ljubil njegovo ljubezen, veroval vanj zaradi njegove vere vanj.  Tudi Kierkegaard se je mučil, dokler ni vzljubil svoje trpljenje. 

Predstavljeni komentarji so kot uvod v duhovni življenjepis. To sicer ni celovita analiza, je pa analiza vidikov medsebojnih odnosov v zakonski zvezi, kakor so se pokazali v zadnjem času. Moj osnovni namen je natančnejša zastavitev vprašanja ljubezni kot smo jo doslej navajeni.  Če ne bom dolgo in vztrajno delal na razumevanju ljubezni, bom res ostal določen za neuspeh v ljubezni. Prav zato bi bil potreben zavesten, načrtovan zakon, ne pa tako stihijsko podvržen starim vzorcem kot doslej. Zlasti Tončki se prehitro začne kaj dogajati izven horizonta priča kovanega. Partnerja bi morala vedeti, kaj drug od drugega lahko še pričakujeta, razen tega, kar se je že pokazalo in kaj lahko zato storita. Prav sprotna ali občasna evalvacija zakonske zveze nama je bila najbolj tuja. Ta zapis pa je vendarle eden izmed dokazov, da jo vsaj sam zase delam.

Prvi stavek moje mladostne  etike: ni moja zasluga, da živim, ker pa se je to že zgodilo, sem dolžan življenje vzljubiti in ga razumeti. Očitno ljubezen do vseh, ki je lahko izgovor, prinaša drugim gorje, ker tudi deluje izključujoče do tistih, ki želijo biti edinstveno neprimerljivi.   Gre za svet prioritet pri različnih vlogah. Če je kaj, potem je brezpogojna ljubezen tista, ki povezuje in ne izključuje, vendar pa njeno popačenje v posesivnost vodi v obsedno stanje. (dopis: ker je ljubezen vezana na osebno ime je izključevalna, ne more biti integrativna že sama po sebi, ampak šele po sadovih in plodovih). Nisem se spraševal, ali sem sam svoj ali tvoj, ampak ali sem sprejet takšen kot sem ali ne. Večina ne ve, da nas spravlja v obup  zamenjava biti in imeti. Nadalje je malokdo sposoben razumeti dialektiko življenja in samokaznovalno politiko, po kateri se kar preveč omejujemo sami in tavamo v temi. Kot je oče po moji poroki zastavil napačno dilemo: jaz ali ona, za koga se boš odločil, tako mi Tončka zastavlja isto vprašanje glede sebe. Seveda  se ne zavzemam za bigamijo, a tudi ne za posesivnost in razparcializiranost sveta. Verjetno  je že mati zastavljala očetu ob drugi dilemo jaz ali ona. Posledica: nikoli več nista prišla skupaj, čeprav ji je on na starost pomagal. Zares tragične posledice ožin življenja. Še vedno sem prepričan, da bi iz širše zastavitve ljubezni laže razumeli ožje kot obratno.      

V naši družini so bili odnosi prozaični in pusti. S Tončko se delno nisva ujela na zaznavni, razumski, duhovni ravni, kar sva opazila šele po nekaj letih. Na zaznavni ravni je imel vsak svoje občutke – ona kinestetične, jaz vizualne, vendar to na srednji ravni odnosa ni bilo več pomembno, ampak le na mikroravni. Blokadno deluje to, da negativni občutki zatrejo želje in potem ni rasti v odnosu. Vsak lahko očita drugemu, da se v nekaterih pogledih ni ravnal po biblijskem izreku “ne stori drugemu, česar ne želiš....” glede na svoje razumevanje. Prepričan sem, da bi laže razumel, če bi se zaljubljenost zgodila njej namesto, da se je zgodila meni. Sem enkraten v drugem smislu kot je ona. Po drugi strani pa bi mi ona laže nudila pomoč ob bolezni. “ne stori drugemu...” ne funkcionira, dokler in pri komer sta želja in občutek vsaksebi. 

V racionalnem pogledu sva se razumela glede osnovnega zadovoljevanja potreb, opravljanja dela – študija, nisva pa se razumela v načinu mišljenja (zgolj analitično ali predvsem sintetično, spontano ali posledično) in na duhovni ravni glede smisla življenja. Razumsko je vsak hotel svoj prav, ko sem se po 90. letu začel zanimati za verske obrede, sva bila že skoraj docela vsaksebi. Sorodnik je bil v prejšnji in sedanji družini tisti, ki je težko dostopen, ki ni usmerjen k najbližjemu in ki ima poklicno druge interese. Ker sva bila oba z ženo tudi precej zaprta, je to porodilo v meni veliko željo po spremembi izven doma, ker si doma ne predstavljam česa bistveno novega razen pri otrocih. 

Odločil sem se, da odslej ne bom več bežal pred (brezpogojno) ljubeznijo. Sem že prevečkrat. Doslej nisem verjel, da je praksa odnosa lahko boljša zaradi simbolne ravni. Sprejemal sem platonsko razdvajanje enega in drugega. Nisem bil pripravljen razgraditi starih vzorcev zaradi novih usmeritev. Ker ima ljubezen toliko plasti, kolikor jih razvije posameznik, ni jasno, kje je najvišja mera uskladitev. S Tončko imava lepe trenutke, vendar se zdi, da se nisva ujela na subtilnih vibracijah, da bi kdo lahko že spontano pravilno delal in bi ga drugi razumel. Verjetno tudi odtod izhaja slikanje harmonije na drugem platnu. Nenavadno je, da sta varnost doma in vizija izpolnitve drugod tako polarizirani. Slej ko prej prihaja z vsakim do sklepanja kompromisov glede na osnovno raven zadovoljstva. Vem, na kateri sklop vrednot se ljubezen lahko veže, ni mi pa jasno, kako je to pri drugi osebi. Včasih si prisvojim katero iz realnega sveta, jo prevzamem v simbolnega, se ji v njem izpovem svojih pomanjkljivosti, imam z njo erotične sanje in jo tako kot sebe prepustim njenemu in svojemu realnemu toku. Verjetno je to davek duši, ki ji ni dovoljeno uganjati norosti doma, da preživim tam, kjer že sem. 
  
Ekskurzi v sanje o harmoniji odnosa naj bi bile motivacija za gojitev nastajajočih. Baje si duša poišče za svojo rast določeno težavo, nekaj neobvladljivega, da si to področje osvoji. Nisem znal izvajati sublimacijo. Resnica se začenja v dvoje in to večinoma začenjava.    
     
Pomembno je vprašanje, v kakšnem okviru je odnos med odgovorno svobodo in dolžnostmi. Okviri so v NLP različni. V 1. Delu knjige pišem o pluralni logiki smisla, kar pa ne pomeni sovraštva do monizma. Moj duh je vedno že po nekaterih ali nečem drugem. Vendar je potrebno slediti prioritetam.  
   
Bližine kot take nima smisla odklanjati, saj jo želim pri vnukih. Nenavadno se sliši, da partnerja še po 40. letih zakona ne vesta, kaj drug drugemu pomeni ljubezen. Če bi vsaj sprejela, da gre vsakemu za drug sklop vrednot. Menim, da je največja težava v komunikaciji, da ne razumemo nesreč drugih po drugih, kar pomeni, da ne obvladamo lastne sence, ki te nesreče vleče za seboj. česa kdo ni mogel razumeti oz. pustiti od sebe, ve vsak sam. zakaj kdo raje išče grdo, zakaj je treba koga kar naprej reševati iz brezna. 

Gre za čustveno pohabljenost ali vsaj neudeleženost, ki izhaja še iz očetove ignorance do mene. Občutja izhhajajo iz zažnav, besed  in dejanj. Te naj bi izhajale iz vrednot, ki jih  zastopamo in iz ciljnih motivov, ki jih izpostavljamo. Imam vsaj delno samokontrolo nad mojimi čustvi, ki mi pa, če niso pozitivna, jemljejo dostpojanstvo miru. Kadar ni soglasja, ni sozvočja. Zakonca vesta, da lahko kaj več rečeta in napravita, kadar sta več skupaj.       

Idealizacije želja so škodljive, ker je želja paradoks. Čemu dajemo prioriteto, je odvisno od pričakovanj. Čim več skupnih interesov naj bi bilo skladnih. To ne izključuje raznovrstnosti, ampak njihov zdrs v nasprotja. Doseženo raven kontinuiranega pogovora za razliko od prejšnjih t. im. kulturnih molkov dopolnjuje vprašanje, ali se pogovor dogaja na ravni načinov reševanja problemov, ali služi poleg vsakdanjega pragmatizma-funkcionalizma najnujnejših opravil in bolečinsko-pomočniškega razumevanja, še duhovni sferi. Ni vseeno,  ali delujemo iz pomanjkanja energije, idej itd., ki nas sili navzdol ali iz presežkov, ki omogoča tudi tveganja.    

Neizbojevan boj za ljubezen do drugega je obenem neizbojevan za ljubezen do lastne sence. Pasivizacija ljubeči boj omrtviči. Prav možna realnost bi bila simbolna, če ji dopustimo nastajanje, ki naj bi jo dvignilo iz vsakdanjega pragmatizma-funkcionalizma.  Tu se pokaže deficit znanja in veščin na obeh straneh in vere v presežno. Po vsem, kar smo zapisali, vemo, kaj je smiselno delati, to pa bi delali, da bi nas osrečevalo. Srečen je tisti zakon, ki raste. Nikoli ni dovolj negovanja skladnosti zrcaljenja, strinjanja, vabljenja, prijetnih presenečenj, skupne fantazije. To je več kot Chapmanovih 5 jezikov ljubezni, je pa njihova vsebina.  Izsiljeni altruizem z žrtvami ni zdrav, ker je stresen. Morda je v tem stanju odgovor, zakaj podarjeno dotična oseba ne dobi povrnjeno.   

Moje doživljanje se prične ob vstopu v osnovno šolo s prijateljem Mišotom. Nadalje sem ubiral drugačna pota, zaljubljanja v mladenke, sprejem v prvo službo, prvo opijanje z alkoholom, spremembo krajev službene selitve po Sloveniji (Kočevje, Tolmin, Ljubljana-gimnazija, PI), prihod na gorske vrhove. Zamenjava ljubezni za gospostvo se navidez zgodi čez noč, nevede, vendar že manjši spodrsljaji na začetku kažejo, da bo do tega prišlo. Partnerji si potem ne znajo pomagati s tem, da bi šli preko sebe do občega, sebstva ali česa drugega.         
  
Hoja pod sončnikom čudežne skladnosti, ki je navidezna zaščita pred neskladnostmi, vsaj nekaj časa deluje, dokler oba verjameta vanj. Včasih partnerja padeta v  “avtokratski vzorec” iz obeh prejšnjih družin.     

Premalo je biti samo pripravljen na sprejem vloge dežurnega krivca, pripravljen je treba biti na dozorevanje  zaradi širjenja in zaradi zoževanja meja potreb in želja. Moj problem ni bil razširiti potrebe, odkar sem se poročil, problem sem občutil, da sem jih moral zoževati. Nesporazumi so tudi glede razumevanja odnosa med brezpogojnim in pogojnim v ljubezni. Videti je, da gre res za izkazovanje ljubezni tistim, ki tega ne pričakujejo, vendar to z nečim sprožijo. Daljava daje čas za predelavo vtisov v glavi v domišljijske slike. Moja “prebujenost” iz  krize življenjskih obdobij se šele rojeva.

Slikanje na dvojna platna poteka tako, da vidim domače primanjkljaje kot tuje prednosti, vendar pa tudi primanjkljaje vidim kot domače prednosti. To dvojno gibanje prenosov tja in nazaj jee hkrati dvojna izguba in implementacija po transferju učenja. Več desetletij je bilo potrebnih, da sem uvidel dialektiko vsega v dvojini in niča v osami in vsega v osami in niča v dvojini kot podpiranje vesolja. Nikoli ne dobijo v veselju ali izgubijo v bolečini soigralci enakih deležev. Vsakemu ostane možnost, da se reprogramira tako, da ne bo obsedel med obema stoloma in da ne bo ostal sam s svojimi strahovi. Vrednote  duhovnega sožitja, delavnosti, skrbnostnosti, redoljubnosti, natančnosti, organiziranosti, racionalnosti s korekcij skim mišljenjem, naju povezujejo. V zadnjem času vnašam v delo  polet duha z navdušenjem nad vsem.  

Valovanje skozi življenje s simbolnimi dvigi in realnimi znižanji. Matejka je v stilu razvajanja svoj čas ujela. Subtilne ravni življenja ujameš, če si pustiš blizu in greš dovolj daleč.  Moj stik s svetom se dogaja z dopuščanjem volje drugim, dajanja prednosti (Lewinas), umikanjem in opazovanjem iz ozadja. Družina je zame visoka vrednota, ni pa edina svetinja. Že v prvih letih otroštva sem pobegnil zdoma, če mi je bil pretesni jopič. Same po sebi veljavne norme sem imenoval normativizem.    

Veliko je moralnih konceptov in kodeksov, malo je realizacij. Očitno je, da se v nastalih odnosih križa več moralnih konceptov: razumska morala ali morala čustev in občutij so-trpina, hedonska ali asketska morala, morala dolžnosti do varovanja svoje ga in partnerjevega zdravja ali morala, ki je vezana na človekove pravice, morala sreče ali morala odgovornosti, morala želje ali morala potrebe, morala sočutja z vsemi ali usmiljenja do najbolj prizadetih, avtonomna ali heteronomna morala, morala intenzivnega življenja ali morala ekstenzivnega. 

V Kančevcih smo pari pisali in prebrali ljubezenska pisma: možje ženam in žene možovom z vrhunskimi doživetji. Veliko je bilo nelagodja, razdvojenosti, nerodnosti, potrebe po razis kovanju motivov, apeliranja na lastno vest. Veliko sva kot zakonca morala potrpeti drug z drugim, če sva hotela ostati toliko časa skupaj. Lahko bi bila nauk za druge pare, a sva se na seminarju v Kančevcih tej vlogi raje odpovedala. Tedaj še nisva vedela, da bova vse to vzdržala. Malodušja, obupi, depresije so premagljivi, če je le božja volja. Lako tudi vsak dan napišemo ljubezensko Bogu, ki nas je ustvaril. Gre za zbiranje raztresenega po pozabljenih trenutkih in za posvetitev medosebne revizije. Pri Frančiškanih sva imela 10. obletnico cerkvene poroke s skupno mašo in fotografijo. Proustovsko se želim spomniti svojega lepega pisma.      

Spor z domačimi je bil tudi v tem, da nismo vzpostavili neposredne večstranske komunikaci je. Tako smo drug okrog drugega plesali ples v maskah. Tisti, ki bi rad slišal lepe besede naj bi jih najprej sam govoril. Pa nihče ni drugemu privoščil te psihične konformnosti.  Maliciozne besede zabrišejo dobra dela.  Vsakemu po svoje dela težave sprejemanje obeh strani.  

Svoja čustva izražam že s svojo držo, skrbi za lep videz. Držim se stalnih navad in si želim čim več pozitivnih sprememb. Nobena prejšnja doba se ni toliko ukvarjala s to vrsto dobrobiti. Prepričal sem se, da je t. i. čiščenje uma od tistih škodljivih navad, ki so ostale najgloblje  v podzavesti, malce neproduktivno. Nekatere se  že same razgradijo, druge pa bi morali  razgraditi sami. O programih osebne rasti sem veliko bral in premalo izvajal.   

Morda bi se vsak za drugega moral bolj žrtvovati. Upam, da bom lahko razumel nižave, da bom potem laže poletel v višave. Rad bi ugodil tudi ženi, ker bi s tem tudi drugemu delu sebe. So bile moje izgube v duhu pridobitve nebeškega kraljestva? Jasno je, da se na nižjih ravneh ne moremo razumeti z nikomer, na najvišji pa z vsemi. Gre za fenomen manjkanja sebi, ki ga je opisoval Sartre. Zame hoja v nižave ni ljubeča, še v svoje ne, vendar pa se Kristus, Dostojevski itd. spuščajo na to raven pred-pekla. Sicer razlikujem  pogojno in brezpogojno ljubezen, vendar nedosledno. Na to, kar sta molila in delala Frančišek in mati Tereza (kjer je sovraštvo, prinašam ljubezen,…), sam dolgo časa nisem niti pomislil. Seveda je treba spoštovati  partnerjevo osebnost, družino, imeti skrb za zdravje žene, vendar pa to ne bi smelo pomeniti dajanje prednosti varnosti za vsako ceno. Drug sklop vrednot se veže na samoaktualizacijo.  

Šele Kierkegaard me je pred nekaj leti opozoril, da sem dolžan neskončne ljubezni do drugega. A se učim obzirnosti do žene. Dolžnost izhaja iz zanosa, še najmanj pa iz  postulatov. Razdvojen sem med razum, ki upošteva okoliščine in možne posledice in mojim srcem, ki sliši več kot le želje po priznanju. Vprašanje je, ali je  notranji glas trenutni ali trajni, je priložnost ali skušnjava. Kdor je skesano nevreden, ga Jezus sprejme pod svojo streho.
Zakon je vsakdanji referendum. Trenutna občutja so premalo za presojo kvalitete odnosa.  

S Tončko nisva hodila v predzakonsko posvetovalnico in tečaj, kar sva  skušala kompenzirati pri Darji in Tomažu Krmelju. Vlagala sva v telesno mladost in poslovne uspehe, v oblikovanje medsebojnosti. Borila sva se z lahkomiselno svojevoljo, ki se je pogosto pokazala za nedomišljeno in malomarno. Imel sem jo bolj kot samozaščito ne pa v duhu odgovorne produktivne ljubezni kot jo opredeljuje Fromm. Pri varnosti prevladuje strah in skrb, pri čutenju razočaranje in frustracije, pri moči pa strah pred izgubo. 

Če zakon nima ustrezne zunanje harmonične dinamike, ima še vedno notranjo. Partner si zaupa, da bo rešil nastale konflikte, ki jih je tudi sam pogojeval. Nezavedno ve, kako naj bi omejil svojo sebičnost, kako prerazporedil razpoložljivo energijo, ohranjal ravnotežje. Hrepenenje po afirmacijah samolastne biti se pogosto izražajo per negationem, a to nas ne bi smelo spravljati v parter ali celo v klet. Pogosto v odnosih do stvari izkazuje relacija površnost in natančnost. Zato stalno popuščam. A so besede, ki bi bile rade slišane, da bibile uslišane in dejanja, ki bi se rada ovenčala s pogumom.      
    
Po Karminem horoskopu sem dobrosrčen, dobronameren in verjamem v kompromis. Previden sem pri izbiri partnerja, ker razočaranja težko prenašam. Zame je pomemben zanesljiv in spoštljiv partner. Po homeopatiji sem kot Mercurius občutljiv na spremembo temperature in slabšanje socialnih stikov.

Upam, da na sorodstvo delujem povezovalno, usklajevalno. Če nisem dovolj dober, sem skrb pripravljen “velikodušno” poveriti drugim. Ne gre prezreti, da za svoje pisateljevanje rabim žrtve. Prva socializacija je predstavljala zame preslab izziv stil saj ni nič treba. Nek zdravnik je starše k temu spodbudil s stališčem, da se bom slabo učil. To je učinkovalo tako kot bi bil otrok s posebnimi potrebami. Dolgo sva se spraševala, kako sva vzgajala obe hčeri, kaj sta prevzeli in česa ne, kaj jima uspeva in kaj ne. Gre za preseganje spora dveh očetov. Spoznal sem, da odnose razumem bolj uravnoteženo, če dovoljujem svobodo izbire vsakemu posebej. Model boja ali bega, vsiljevanja ali pustiti pri miru se je v obeh družinah ohranjal zlasti v kritičnih primerih. Spominjam se, da sva  se kdaj dogovarjala zaradi nuje samozaščite drug pred drugim, zaščite drug drugega in za samorealizacijo s skupno vizijo.  
  
Dobim podporo celo tam, kjer je ne pričakujem, denimo pri zdravljenju. Skušam občutiti to, kar imam in sprejeti to, kar občutim. Ni dovolj le meta-jezik, ampak tudi Miltonov. Psihotera pevti naj bi se vprašali, kateri so subjektivni pogoji medsebojnega komuniciranja in rasti, vendar je verjetno, da jih ne bi poslušala. Že to, da ne vztrajam pri starih zamerah je uspeh. Pogosto ne najdem ustreznega razumevanja in ravnanja zanjo. Če jih sama ne šteje za nujno, da jih preseže, ostajajo kjer so kljub psihoterapiji. Zanjo je nedosežna globina v soočanju s strahovi in samoto, zame pa je širina poskus razpršitve v različnih svetovih, saj je jasno, da jih ne morem odsidrati. Sploh sem premalo uporabljal LNP tehnike na samem sebi. Varnost je v Bogu, če ga najdem. Le z ljubečo prijaznostjo (metta) jo lahko ščitim pred njo samo. A nekako se nisem učil tega jezika. Vedno znova sem bil razočaran, da ne odpira tem zaradi izmenjave mnenj, ampak zaradi predočenja sebi in meni njenega pogleda na stvar. Hitro padeva v ničelno točko pri vprašanju nekdanje sprtosti obeh družin. Moj oče se je užaljeno distanciral od kooperativnosti. Mama je pomagala samo vnukinji Nataši.      

Moj tast Matija se je l. 78 pokazal velikodušnega, ko nama je priskrbel solidarnostno stanovanje na Glinškovi pl. 8. Po osamosvojitvi sem postal pozoren do new age alternativ. Nisem se vključil v nobeno novo stranko. Sicer se lahko še nadalje naslanjava na delovno pomembnost enega in drugega, vendar bo tega čedalje manj, čim bolj se bova približevala upokojitvi. Ni  nenavadno, da je zlepa ne najdem v kaki konvergentni točki sprejemanja in razumevanja življenja ali drugače povedano: k čemur bi konvergiral jaz, doživim njen kategorični ne. Večkrat rabiti besede: prosim, hvala, oprosti.  

Če čas ne poteka kontinuirano, je moten sistem dajanja in jemanja. Rešitev problema prve socializacije je bila zame drugje kot za Tončko. Medtem ko sem se sam sicer nostalgično pritoževal zaradi pomanjkanja nedeljive pozornosti do enkratnosti in nenadomestljivosti moje osebnosti, pa je Tončka to izkušnjo najboljšega sveta iz prve socializacije že imela in jo je bila pripravljena le nadaljevati in aplicirati name in s tem tudi nase. Smola pa je bila, da sem se jaz svoje relativnosti in deljive pozornosti na različne predmete identifikacije že navadil in da mi je zakon sicer navzven in formalno bil reprezen tant ozke identitete, navznoter pa ne. Če so bila njena pričakovanja poškodovana zaradi prevelikih apetitov potešenosti srca in zadovoljenosti potreb, pa so bila moja poškodovana zaradi premajhnih. Oba sva pokleknila pred oltarjem dela za poklic in stoterih opravkov zaradi svoje slabe vesti. Tako se ideal nedeljivosti in enkratnosti ene in druge osebnosti sesuva zaradi preširokega oblačila za enega in preozkega za drugega. Kot je mene zmotilo Tončkino nasprotujoče, preveč podrobno določeno uveljavljanje bližine, je njo zmotilo moje zanjo nerazumljivo, preveč razumsko, strokovno ali razširjeno  uveljavljanje distance. Pogosto sem 'intervencije' razumel kot vmešavanje, ne pa kot želje po boljšem in pomoči.      

Tončka je nekoč zapisala: doma je bilo vse preprosto in iskreno - ljubili smo se v dejanjih. Ve, da so njihovo idilo kazile tudi razdiralne besede in kulturni premolki. Povojni čas je bil komunikacijsko precej siromašen in grob, današnji pa se utaplja v navidezni prijaznosti, ponudbi, kvazi-obljubah.   

Vemo, da dobre in slabe strani bližine ne sovpadajo z dobrimi in slabimi stranmi distance. Kljub temu ima Tončka kot kinestet v praksi raje bližino – intimo, jaz pa distanco. Tako ne  vem, kaj naj bi z bližino pridobil kot Tončka ne ve, kaj naj bi  z izgubo bližine pridobila. Če že ni vse O.K., je že (skoraj) katastrofa. 

Model boja ali bega, vsiljevanja ali pustiti pri miru se je v obeh družinah ohranjal zlasti v kritičnih primerih. Ne spominjam se, da bi se kdaj dogovarjala zaradi nuje samozaščite drug pred drugim ali zaščite drug drugega, še manj pa sva (smo se) se dogovarjala za samoreali zacijo, nekaj malega le za skupno realizacijo. Za reševanje radikalnega vprašanja bi bilo treba doseči dogovor na eni in drugi strani že na začetku zakonske zveze. A kdo na to misli? Za večino zakonov bi lahko trdil, da so delno proaktivni in delno reaktivni. Včasih se mi zdi, da potekajo po nekem neobvladljivem avtomatizmu, ki je sicer odvisen in neodvisen od partnerjev.    

Ko se nam mental stemni, postanemo mesečniki. Zoženo (kočevsko, balkansko, butalsko) mišljenje ukinja interaktivne komunikacije zaradi avtokratskega simptoma 'vsevednosti'. Zaman se pobijamo s tem, kar kdo ne mara deliti z drugim, kar ni dovolj dobro, kar ni zame ali česa je že dovolj.   

Pogosto se dogaja, da tisti odrasli, ki niso prejeli ljubezni od prvih pomembnih odraslih oseb, ne znajo in ne vedo prepoznati, kaj to sploh so ljubezenska čustva, zato jih posledično tudi ne znajo izkazovati svojemu partnerju ali partnerici.  

Zakonski pari se hkrati tlačijo dol in vlečejo ven iz nesporazumov. Če jim slednje ne uspeva, se ločijo ali zakrnijo. Česa je več in kaj se komu prej pozna, se psihosomatsko izrazi sčasoma. Sistematično bi bilo treba delati na sebi, izogibati se stresom. Je bila njena mati tako trajno depresivna, da si tudi z zunanjimi izboljšavami ni mogla več pomagati. Jasno je, da sebi in drugemu lahko pomagamo le do določene meje. Ali se zavedamo, kdaj nam kdo pomaga z nasprotovanjem? Verjetno to šele na koncu vzamemo kot pomoč. Nekaterim ustvarjalcem so zapori pomagali pri samoozaveščanju.

Vsi smo udje božjega (nacionalnega, globalnega) telesa, utripi istega srca, sestavine iste vseživljenjske reke. Reka časa je reka spomina na resnico (aletheia) in pozabe (letha), norih brzic Andričeve Drine, Gregorčičeve Soče in širokega izliva v ocean življenja. V njem je tudi občutje brezmejne globine in skrivnosti (jap. yugen), ki jo naznanja že prva kitica W. Blaka (Slutnje nedolžnosti) naznanja: videti ves svet v zrnu peska, nebesa v divji roži, držati vso neskončnost na tvoji dlani in večnost v eni uri. Za hip se ujame moj dih s tvojim dihom, moj pogled s tvojim pogledom in moja beseda s tvojo. To je čarovnija vesolja. To je val, ki je obenem delec – na osnovi informacije pridobljena dobrina. To je ples razmer, ki vsebuje ritme, rime, stihe, avtomatsko zapisovanje – enkodiranje. Že tretjič sem v fowu, že drugič v transu in kolikerič že v misiji osvajalcev. S Tončko sva se udeležila treh porok hčera Matejke na Škotskem, Tatjane na ljubljanskem Gradu in nečakinje Nataše v Preddvoru. 

Zanosno korakajo zmagovalci do Jeruzalema, Carigrada, Rima in Berlina. Nič jih ne ustavi - ne ogenj in ne voda. Vojska je nešteto, množic tudi. Ne manjka jim moč namena. Vse se dogaja genialno kot v transu – tako transfer kot transformacija. Angeli se sklanjajo z neba in mi prehajamo vanj. Katero mesto (city) ali ozemlje (country) naj svete vojske osvojijo, branijo, ohranjajo ali opuščajo v imenu svoje misije. In misija je glavna vaja nevrolingvističnega programiranja. 
Beremo lastne knjige, živimo lastno ljubezen, ki jo naslavljamo na druge in na Boga. Živimo iz korenin drevesa življenja svoje najvišje, najboljše in najlepše. Nikjer ni konca srečne ljubezni, žgolenja ptic in preleta vesolja. Romanje v Međugorje, Marijino deželo, kot jo opisuje film, je bilo pretresljivo. S Tončko sva pri duhovnem vodju patru Leopoldu na večernem plenumu končno dobila besedo za lastno najlepšo zgodbo dneva. Po modelu dvojine v množini je vsak povedal svojo in vse so se prepletale na obzorju obzorij.   

Kje vse sva s Tončko že bila, kam vse bi še rada šla? Še največ skupaj sanjava o potovanjih.  Nikoli ne bova vsega prehodila, se povsem v pozabi izgubila. Bodiva drug za drugega pomladna rast, vedno več in vedno bolj, dokler se ne znajdeva v oazi sreče. Tvoja ljubezen se misli skozi mene, rojeva se brezpogojno, na novo, vstajenjsko. 

Najboljše v svetu se sprehaja skozi čas in najvišje se v kontrastnih barvah prikazuje. Kot sinonim narave si dih sveta, val morja, piš vetra. Ti si zrcalo radosti in harmonije, ki se odbija iz časa v večnost in spet nazaj. Če si prizadeta zaradi notranjih viharjev ali preozkih vzorcev, si tudi zdravljena tako v prevzeti širini in dalji kot v razumevajoči bližini. Iste besede rabiva za ista občutja, isto molitev, vizijo in sanjsko tkanino.

Zahvalno pismo očetu

Bil si trden kot skala. 90 let velikodušnosti si mi dozirano predstavil, da se ne bi prevzel. Rešil si me iz reke Kokre, ker bi skoraj že utonil na kopanju, strogo si me treniral v matematičnih nalogah, da sem se lahko vpisal na Filozofsko fakulteto. Štipendiral si mi študij filozofije. Knjižne omare, ki si mi jih kupil, še vedno nosijo knjige, znamenja učenosti,  na policah. Bil si čuvaj zidov hiše, garaže,  svojega vrta in agencija za kasko zavarovanje karamboliranega avta. Mojima hčerama in vnukinji Nataši si primaknil kak tolar ali evro.  Žal sem neupravičeno pričakoval še kakšno lepo besedo. Nisem pa pričakoval nove gostije.    

Posthumno pismo očetu in mami
Bila sta mi kot nebo in zemlja, kot pajčolan krog čela, kot začetno obzorje vseh odnosov, čeprav v začetno najbolj temačni kamri. Lahko bi se že davno izgubil, utonil, lahko bi zaostajal v šoli zaradi preslabega učenja, lahko bi ostal zmeden v labirintih prepirov. A glej, pokazala sta mi, kako se vztraja do konca. Danes smo že vsi s preživeto delovno dobo in z zasluženim/ podedovanim premoženjem.

Imela sta dolg sedemletni preludij srečevanja pred poroko, dokler se vama ni rodil sin in rodila se vama je še hči. Namesto radosti dvojnega rojstva smo dolgo časa živeli vsi štirje v dveh para lelnih svetovih. Kar je bilo nekomu všeč, je bilo drugemu v spotiko. V teku let smo spoznavali, da si tega, kar si lahko pridobi eden, drugi  ne more ali ne želi. Delovne vrline sva z Darinko prevzela od vaju in kako se preživi vsaksebi, če že ne skupaj. Bilo je videti, da kot mama rada govoriš in kot oče rad molčiš. Počutil sem se kot pokora ob iz življenja izrinjenem očetu zapostavljeni sin. S sestro Darinko šele po vojinem odhodu dohajava zamujeno. Več se pogovarjava o tebi očetu kot materi, ki je bila že sama dovolj razumljiva. Manjkal nam je strateški pogovor po najini diplomi, kako bomo družinsko njivo orali dalje kot odrasli, manjkal je pogovor po mami, saj je ti je ostalo še dovolj samote. Kako gledaš z večne daljave na socialne razdalje, ki si jih puščal med nami? Ti je žal za odsotne bližine ali pa so ti bile že tedaj kot sedaj bližje božje miline? 

Dolgovi iskrenosti so prešli v iskrivost nočnih zvezd. Iskrivi so kot odblesk na vodi in razumljivi v božjem razumevanju. Blagri temne noči sprenevedanj, kaj je komu mar so vidni šele v luči dneva polne budnosti. Vedno več je mrtvih duš in vedno več ljudi se rojeva. K vama je pravkar legel priljubljeni sorodnik Miloš in skozi vrata življenja so že vstopili vnuki vajinih vnukov David, Lana, Simon, Martin.  

Vidva z mamo imata že novo bivališče, skrbi za otroke/vnuke sta osvobojena. Obdaja vaju  smrtnikom še neznana modrost tišine. Strah pred nevšečno bližino sta prešla.  A prav zaradi nje je ostalo med nami mnogo bolečin neizgovorjenega in nerazumljenega. V njih se srečuje beseda molka z molkom besede, kakor to kdo more občutiti. Le v tej luči se pokažejo bolečine bivših nasprotovanj kot jasne poljane luninega svita sredi noči. Sedaj, ko vaju nič telesnega več ne priklepa sama nase in zaklepa drug pred drugim, ko je vse potrebno trpljenje že za vama, potrpljenje enega z drugim ni več problem, ker dosežki niso več malomeščanski emblem. Osvobojena od teles žarita kot zvezdi v eterični ljubezni. Nihče vama ni ob smrtni uri igral rekvijema, nihče ni uglasbil ode radosti na obiskih. 

Na zadnjem slovesu sta prejela verz in nagovor. Kot večkratno izgubljeni sin se vama post humno predstavljam po lastnem šestem 'križu' kot najdenček v postabrahamovskem naročju. Za medsebojne arogance zapravljen čas je ponovno najden v Troedinosti očeta, sina in svetega duha. Vajine razprtije so postale moje ekspertize, prihajajoče iz zamrznjenih besed. Ni vaju bilo na mojih promocijah, ni vaju bilo na moji svatbi, na nebeški svatbi pa bomo zagotovo vsi.  

Ljubezensko pismo Bogu

Hvala ti Gospod za mojo prehojeno življenjsko pot. Hvala, da mi odpiraš vrata za nova dela o spoznavanju duhovnosti, humanosti, veselja. Na pot mi postavljaš  nove ljudi in priložnosti. Z njimi imam več zmožnosti. Hvala za sodelovanje s Teološko fakulteto, Alma mater, Festivalom znanosti… Imam več priložnosti kot jih lahko uresničim, več dobrot kot jih smem pojesti. Ljubim te nadvse, oprosti, če te kdaj zapustim. Vem, da bom še pisal, potoval, prijateljeval. Nisem mislil, da sem v tvojih očeh toliko pomemben in da je od mene še kaj dvisno. Hodim za svojimi deli, ki si mi jih 'narekoval'.  Hvala za ženo, hčeri, vnuke in za križev pot, ki ga hodim z njimi. 

In kaj bi želel, da bi mi posthumno odgovoril: hvala vam filozofom in teologom, da sem spoznal smisel mojega stvarjenja.     

Pismo Tončki

Prišla si in s teboj je prišlo vse drugo, zlasti otroci! Sprva sva dobila in potem kupila  stanovanje.  Dolgo se nisva vpraševala: hoditi ali ne-hoditi skupaj, saj hrepeneče srce vedno znova vzbuja upanje v boljše oblike žitja pri ljubi. Sprva si mi veliko dopuščala, potem pa je vsaka sprememba prinesla nove cepitve, norosti in bolečino. Usmiljenje je bilo premalo, da bi kaj prebolela. Motenj stotero, slabih občutkov tisočero. Veliko pričakovanj, a malo razumevanj. Ne dopuščajoč kritiko kritiziraš, nevpletena pogojuješ, s ponosom nesamozavest ne presojaš druge, ne učeča se, učiš. Ne priznavajoč srca sem lahko le delno sprejemal tvojo ljubezen. Preveč sočasnih odmikov je nastalo hkrati. Jaz sem postal večplasten, in ne več razumski, otroci si samostojno izbirajo partnerje, tebi pa ne bi smela usihati energija. 

Priložnosti si znala pritegniti k sebi, da bi kaj zaslužila ali kam odpotovala kot orlica, ki ne potrebuje še več zaleta. Sam sem se zanašal bolj na vztrajnost kot na uvide, bolj na dopuščanje kot na odločnost, bolj na potrpežljivost kot na znane premolke doma. Vidim Te kot sodobno žensko odprtih možnosti, ki ima dovolj svetovno pomembnih komunikacij, ki jim drugi lahko zavidajo. Še vedno je v Tebi in meni ranljivi otroški jaz, ki kar naprej rabi zunanjo zaščito in se nostalgično pritožuje, če je nima. Zato domnevne pomanjkljivosti konkretne pozornosti dopolnjujem z imaginarno in naknadno.       

Verjamem, da sta hčerki kot nosilki diskretnega šarma mladosti in “svetle zarje belega dne” našli  svojo srečo. Videti je, da je odgovarjanje na izzive časa zanju preveč obremenilno in da jima zato zmanjkuje časa in energije. Zdi se, da je takšno življenje izgubljanje osebnega časa. 

Kadar sva popila čaj ali kavo na nabrežju Ljubljanice, se mi je zdelo, da se je Proustovo iskanje izgubljenega časa (chercher le temps perdu) pokazalo kot njegovo ponovno najdenje (le temps retrouve) v sedanjem dobrem okusu in vizijah prihodnosti. Najdeni čas teče po prekopih notranjih ovir (inner bulies). Ko te lahko spremim pod dežnikom (sicer bi se sprehodila  kot enkratna dama s sončnikom na Manetovi impresionistični sliki) ali pri prvinskih stikih ženske in moške roke, ki spominja na dotik Boga in Mojzesa na stropu katedrale ali pri impresijah jutranjih potovanj s čarobnim vozilom do šole življenja. Vožnje z najimim avtom do šole so sicer tehnično drugačne kot vožnje z nekdanjo kočijo, s konjsko vprego skozi idilično pokrajino, so pa prav tako označevale stik časa z večnostjo. Dopustno je, da v času, ko sva se kot otroka srečno igrala, ne da bi se poznala, tega ni bilo in ko bodo najini vnuki v službi, naju ne bo več.   

Desetletja si z veliko delovno vnemo (Bergson: elan vital) intenzivno in hitro reševala praktične probleme. Uspela si zasnovati  veliki projekt mostu med bivšo, sedanjo in prihodnjo družino. Omagovala si pod težo bremena zavračanj in malodušnosti. Si enkratno izjemna, bitje nezavedne svetlobe, ki jo izžarevaš na nas vse. Na (ne)srečo se zavedaš bližine smrti, ki si jo bila deležna in zato kličeš po polnosti zakladov, ki odtekajo mimo. Spričo te zastavitve ne moreva živeti kot suhoparna pragmatika. Zelo  poglobljeno doživljaš prelomnost časov: kličeš po držanju za roke in nežnih objemih. Simbolni pomeni pa se temu sramežljivo pridružujejo. Tvoja radost sobivanja po premeni prihaja in odhaja. Kot ljubljenka usode se pred njo upogibaš, sklanjaš, da bi vedno znova z vznemirjenim srcem ujela njene niti. Služenje vnukom ti pomeni čisto veselje. Ko bi pričakovali, da se boš počutila veliko, priznano in uspešno, se počutiš majhno, in ko se počutimo majhne, sama pred sabo prav tako nisi neprecenljivo velika, da bi vedela, kdo si. Za mojega očeta so bili zunanji zidovi svetinje, zate pa je notranji zid gluhota za sozvenenje, svetinja je skoraj nedosegljivo visoka cena spoštovanja, cena dostojanstva. Tako tisti, ki je samozaslepljeno padel na izpitu priznanja, lahko znova poskusi ujeti val potovanja, noto sožitja. Slep sem bil za čaščenje in nagrajevanje tvoje veličine, tvoje miline, podarjenosti, uslužnosti,…

Vsa si se razdajala in se še na koordinatah in zemljepisnih straneh sveta.
Šla bi še dlje, če te ne bi omejeval.
Mojih razjedajočih dvomov so bili deležni vsi drugi prej kot ti.
Potovanja po zemljevidih mentala opraviva prej kot potovanja po deželnih krajinah sveta.
Vsak dan se ob tebi soočam z realiteto in svojo negativiteto. 
V ženski je predstava, da je moški zmagoviti vojskovodja, ne pa slabič in živ mrlič. 

Ti si kot smehljaj sonca, usode in sreče
kot določen nasmeh, kadar se veseliš pomladi in 
kot dan žalosti, kadar si noseča s tegobami tega sveta.

Spremljam te od ene mentalne in realne slike do druge slike, 
od galerije problemov do galerije rešitev in od galaksije dogodkov do galaksije doživetij.
Potujem s teboj po zvez(d)ah od spočetja najinih hčera do njihovega spočetja vnukov.
Duhovno sva se pred leti že rodila pod ikono Marije v sanjah pri belem dnevu. 
Piš etra naju nosi k novim obletnicam praznovanja podarjanja, želja. 
Tu je vir veselja do življenja in preobrazbe troedine osebe, šole življenja.

5. Smisel staranja v smrti in vstajenju

To stališče je zame še vedno pogled v prihodnost. Po duši se imam za mladega. Zato sem najprej opisal kako sem smisel življenja doživljal do tega prehoda, ne pa v samem prehodu vase in nepoznano onostranstvo, kot ga s pomočjo drugih opredeljujem na tem mestu.

Ramovš (2000) deli naše potrebe na antropoloških šest skupin:
- v telesni ali biofizikalni razsežnosti so temeljne potrebe po ohranitvi sebe (potrebe po rasti, zdravju, hrani in tekočini, toploti, gibanju in počitku) in ohranitvi človeške vrste (razmnoževanje, skrb za otroke);
- v duševni ali psihični razsežnosti so potrebe po informacijah, užitku, varnosti, veljavi;
- v duhovni ali noogeni razsežnosti so potrebe po svobodi, odgovornosti in življenjski orientaciji;
- v sožitni ali medčloveško družbeni razsežnosti so potrebe po temeljnih medčloveških odnosih in funkcionalnih razmerjih, po lastnem ugledu v družbi, po smotrni organizaciji družbe in reda v njej;
- v razvojni ali zgodovinskokulturni razsežnosti so glavne potrebe po učenju, razgledanosti in napredovanju, po ustvarjalnosti in delovni uspešnosti, po predajanju svojih življenjskih spoznanj in izkušenj drugim ljudem in v konzerviran kulturni zaklad;
- v bivanjski ali eksistencialni razsežnosti pa ima človek zelo močno voljo do smisla (Frankl), to je potrebo po doživljanju smisla trenutka, v katerem živi, ali situacije, v kateri se nahaja, po doživljanju smisla posameznih obdobij v svojem življenju ter svojega življenja kot celote, pa tudi potrebo po doživljanju smisla človeške zgodovine in celotne resničnosti.

Značilnost bioloških potreb je, da delujejo kot nuja, ki ne prenese veliko časovnega odlaganja niti vsebinskih sprememb v zadovoljitvi: dihanje, uživanje tekočine in hrane ter podobne potrebe mora človek zadovoljiti bolj ali manj take, kot so, in takrat, ko se pojavijo. Potrebe v višjih človeških razsežnostih pa so bolj gibljive.

Ramovš (2018) piše v Vzajemni o raziskavi Staranje v Sloveniji. 2/3 – 72 % upokojencev ima po 50. letu realen, razvojni odnos do življenja, upokojitev štejejo za nagrado za življenjsko delo, 58 % naredi obračun, določi prioritete in dela na sebi, 46 % jih začenja na novo, 32 % doživlja upokojitev kot rešitev iz neznosne situacije v službi. ¼ pa ima slab, defetistični odnos do življenja. Ker gleda nazaj, v življenju ne vidi smiselnih možnosti za prihodnost. Seveda se lahko upokojenec opredeli za več odgovorov. Če štejemo svoje staranje v statusu upokojitve kot darilo in nagrado smo zanj hvaležni in smo do drugih prijazni.  Po sebi sklepam, da tisti, ki smo videli v karierni dobi nekaj produktivnega, želimo ohraniti produktiv nost še naprej ne glede na katerem istem ali drugem področju. Seveda tako kot drugim tudi sebi prinesemo življenjske izkušnje iz mladosti in delovne dobe. Pomembno je, da negativne pozitivno osmislimo, da nas ne razžirajo.  

Milčinski et al. (2011) opisujejo, raznolikosti pojmovanja in doživljanja tematik življenja, smrti in umiranja kot univerzalnih tematik človeštva. Analizirajo demografske spremembe, spreminjanje odnosa do starostnikov, strah pred smrtjo, samomor, odnos do pogrebnih obre dij, možganska smrt, darovanje organov, paliativna oskrba itd. smisel staranja vidijo nekateri v žlahtnenju eliksirja mladosti in modrosti.

Ista tema dobi v drugem kontekstu drugačen pomen. Zato zdravo staranje ni istovetno s smislom staranja, čeprav se tema na dveh e-knjigah le malenkostno prekriva. Gre za to, kako spoznavamo sebe. V e-knjigi Kako dejavnike zdravja lahko obvladujemo, nam gre za vpraša nje pismenosti in (ne)opolnomočenja. Tu pa se sprašujemo po kontekstu vseživljenj skosti učenja. O njem se že kar nekaj časa intenzivno razpravlja. Ne gre le za vprašanje pokojnine in zapuščine kot tudi ne za prevladujoč trend dejavnega staranja. Gre za delovanje iz vseh svojih osebnih obdobij za vsa nadaljnja zgodovinska obdobja. To pa je zelo odgovorno in predstavlja mnoge padce in možna vstajenja. Še vedno velja, da je bistvo življenja vključno s staranjem očem nevidno.   

Smisel prebranega je v kulturnem bogastvu. Na starost posameznik pokaže, koliko je kultivi ran, moder, koliko prinaša svoje vibracije v svet in ne samo trpno prenaša svoje bivanje. Vrh akumulira nega znanja že prehaja v degenerativne procese. Anselm Grün opisuje predvsem starost kot sprejemanje vsega. Poznamo pa tudi koncept dejavne starosti, ki odgovarja na vprašanje, kaj imamo od življenja oz. kaj mu lahko damo, storimo za otroke in vnuke. Obe strani vključujeta Ottingerjeva molitev… Bog, da mi razsodnost razlikovanja med tem, kar moram sprejemati in tem, kar lahko še spreminjam. Starost vključuje pripravo na umiranje (Jung, Rahner). Hesse (1990) je izrazil misel, da z zrelostjo postajamo čedalje mlajši. Nekateri ljudje sploh ne zaživijo, drugi pa ars moriendi skoraj ne poznajo, ker se pohvalijo, da so zelo redkokdaj obiskali zdravnika.  

V času juvenizacije je staranje vprašljivo. Starost je dostojanstvena in spoštovana le, če zna braniti samo sebe, če ni nikomur pre puščena, če v lastni hiši gospodari do zadnjega diha. Vaje telesa in duha izvajamo na CDA, sam pa se je poglobljeno učil grščine na stare dni. Skratka, radovednost v čisti obliki. »Starost je namreč zadnje dejanje v igri, paziti moramo pa, da se utrujenosti ne pridruži naveličanost.«
Iščemo zaokroženost svojega življenja, tako da živimo več pripovedovanih zgodb (Ricoeur – Pripovedovani čas) in preko njih več življenj, ki jih delno integriramo v svoje. Na koncu se izpiše na telesu naš življenjski stil. literarne zgodbe so kratke in dolge, srečne in nesrečne, ponavljajoče, izjemne in navadne, celovito zaokrožene in serijsko ali nenadoma prekinjene. Tako pišemo (kot npr. Capuder) avtobiografijo drugih biografij. Tako smo nehote igralci brez dokončane igralske akademije. Marsikaj nas moti, pa smo to med galerijo motečih potlačili, ker nam kaže grd obraz predloženih vlog, ki jih nismo hoteli ali mogli odigrati. Obtožujemo druge, česa nam niso dali, kaj se gredo, a ne znajo utemeljiti in razložiti. Po Sartru je absurdno, če smo to, kar nismo in da bi tudi sami tako delali. Ker smisla ni v takšnih dejstvih, od njih napravimo duhovni odmik. Zato se izvzemamo, da nas ne bi zvlekli v tuje vode. Ključna naloga moje in tvoje duše je dokončati svojo zgodbo izživeti svoje izkustvo, se poenotiti, kjer se da in oditi od tam, kamor ne spada več. To, da si sam takšna drugobit in da je drugi ti, zmore le absolutni duh. Koliko zanimivega življenja sem zaradi osamljenosti pustil mimo sebe in koliko sem ga v kontemplativni samoti osvojil? Smisel je predvsem zadeva  stila oz. načina komuniciranja. Z ljubečo pozornostjo se mu približamo, s prezirljivo se oddaljimo od njega.   

Življenje, ki smo ga navidez zapravili, je mogoče naknadno zapolniti s smislom, tako da prav s samospoznanjem presežemo sami sebe na poti svetosti ali kot Proust na poti spominov. Pavlovska ljubezen je tisto presežno v spoznanju. Nekateri si pomagajo z afirmacijami, ki izhajajo iz Couejeve formule vsak dan sem v vsakem pogledu boljši. Npr. vsak dan sem izkustveno bogatejši, bolj ljubeč in bolj in bolj napredujem v globinskem učenju.  Mladina se instinktivno zaveda virov življenjske sile, s katero razpolaga. Današnji nihilizem se izraža v 'nič drugega kot'. Veliko tega, od česar bi živeli a malo tega, za kar bi živeli. Že v antiki so poudarjali smisel zmernosti. Ni dober hiperaktivizem, hiperdiskusija, ki postane sama sebi namen v podrobnostih, hiper ali hiposomnija, salutokracija. Znaki depresije in demence zmanjšujejo voljo do smisla in nas silijo k prevrednotenju življenja. 

Grün je pisal o staranju za smrt zato, da bi se nanjo pripravljali. Ars moriendi, ki je implicitno večni ars vivendi je prisoten zlasti v meditaciji na 14. postajo križevega pota, ko Jezusa in nas položijo v grob. Slišimo (Mozartov) rekviem za njegovo in našo telesno smrt kot preludij v večno ljubezen (fr. l' amour eternel). Popolnoma jasno nam je, kaj smo v življenju obvladali in česa nismo. Slišimo krike groze in vzklike božjega usmiljenja.  Predstavljajmo si baziliko Jezusovega groba v Jeruzalemu, ki je obenem bazilika njegovega vstajenja, tempelj odrešenja v evharistiji. Naši grobovi običajno niso prazni, a kakšno veličastje je poljubiti ta prazen grob! Spominjamo se, kolikokrat smo prejeli evharistijo kot dokaz, da Jezus živi. Polni zaupanja se na angelskih krilih očiščujočih posthumnih spominov podajamo v neznane svetove. 

Ko že mislimo, da je labirint bolečih spominov neskončno zapleten, se pojavi pred nami jutranja zarja večne nedelje nenehnega praznovanja, kontingenca Novih nebes in Nove zemlje, kakor stik prstov dveh rok Mojzesa in Boga na Michelangelovi sliki. Zagledamo božansko svetlobo, ki je prima in ultima, alfa in omega sijaja resnice Božje Besede, večnega sonca sreče. Vidimo to, česar še nikoli nismo videli in slišimo to, česar še nikoli nismo slišali. Vidimo in slišimo slavje troedinega Gospoda v obličju njegovega zmagoslavja. Prostorje Gospodovih občestvenih prostorij je obzorje lepote vseh obzorij, veselje vesolij. Trije vrtovi sveta: Edenski, Getsemanski in vrt nenehne pomladi Nove zemlje so se strnili v enega.   Ostanimo nekaj časa v tem stanju vstajenjskega duha, dokler se ne vrnemo k dnevnim opravilom.

Kristusovo vstajenje je začetek in izvir našega prihodnjega vstajenja: “Kristus je vstal, prvenec tistih, ki so zaspali …, kakor v Adamu vsi umirajo, tako bodo v Kristusu tudi vsi oživljeni” (1 Kor 15,20-22). V pričakovanju te dovršitve vstali Kristus živi v srcu svojih vernikov. V njem kristjani že “okušajo moči prihodnjega sveta” (Heb 6,5) in njihovo življenje Kristus priteguje v naročje božjega življenja (prim. Kol 3,1-3), “da bi ne živeli več sebi, ampak tistemu, ki je zanje umrl in vstal” (2 Kor 5,15). Svojo smrt preživimo v vstajenju. Tu je odgovor, kako živeti svojo smrt. Spomini na našo prihodnost je spomin na Njegovo vstajenje. 
Kristus se ne boji ne vraga, ne smrti in ne izdajalcev, prevarantov. Tu je vir (za)upanja. 

Abraham je imel premoženje, ni pa imel nikogar, ki bi z njim upravljal in skrbel zanj na stara leta. Žrtvoval naj bi Izaka, vendar pa je bilo njegovo darovanje poplačano. Izaku je dejal: Bog bo že poskrbel. Zato se mu zaupajmo s priprošnjami. Smisel Odrešenika je, da nas rešuje pred smrtjo, saj je celo dal življenje ne le za Izaka, ampak tudi za nas.   

Pater Leopold je opozoril, da hudobni duh vse življenje preži na nas, da bi nas prekanil, posebno pa še ob zadnji uri, ko je človek že čisto na koncu, tako s telesnimi kot tudi z duševnimi močmi. Pater Pij se je prav zato tako zelo bal smrti. Prosil je Marijo, naj ga takrat zavije v svoj plašč, da se ga hudobni duh ne bo mogel dotakniti in ga pospremi pred sveto Trojico. Tudi mi v molitvi prosimo Božje in Marijino srce in sv. Jožefa za srečno zadnjo uro. Frančišek se je vse življenje pripravljal nanjo in ko se je bližala je prosil, naj ga položijo v Porcijunkuli na tla potresena s pepelom, rekoč: »Nič nisi prinesel na svet, nič ne boš odnesel!«
Lorenčič Danaja je v Sensi svetovala manj pričakovanj in pritoževanja, več sprejemanja, slediti resnici, živeti v trenutku. Nietzschejeva napoved o zatonu modernega človeka, dvatisočletnega moralnega in duhovnega gibanja in razvrednotenja najvišjih vrednot, se uresničuje. Bog je očitno še kako mrtev. Živimo prežeti z ničem. Izgubili smo življenjski smisel, s tem pa tudi vrednost življenja. Vladata nam brezdušna znanost in tehnika, katere imperativ je zgolj delovati, dosegati rezultate. Torej je imel Nietzsche še kako prav, ko je zapisal: "Moderni človek iz izkušenj verjame zdaj v to zdaj v drugo vrednoto, potem pa jo opusti. Krog preseženih in opuščenih vrednot je čedalje večji. Vedno bolj je opaziti praznino in revščino vrednot."

Še vedno ne vidimo nihilizma kot grozljivega gosta, ki se je pokazal kot množično stanje duha zahodne civilizacije, ki se izgublja v bivanjski brezsmiselnosti. Osnovna človeška vprašanja osmišljajo naš obstoj. Že 1. Poglavje smo pričeli z vprašanjem, od kod prihajamo, kam gremo Smisel življenja človek izrazi, če si odgovori na vprašanja, čemu živim, kaj je njegova življenjska naloga, kako se lahko uresničimo glede na svoje duševne moči, sposobnosti, ki jih premoremo. Ne bi smeli pozabiti na to, da je smisel pogosto v smotrnosti. Toda v vzdušju, ki ga širi nihilizem, o smislu življenja, večina ne razmišlja.

Pogum predstavljala prihodnost kot up in obljubo, strah pa grožnjo in kazen. Kadar je člo veška psiha odprta za prihodnosti, je zdrava. Kadar prihodnost zapre vrata in se upanje izkaže za prazno, življenjska moč usahne in nemotiviranost narašča. Če prihodnosti kot obljube ni, se želja ustavi v sedanjosti. Sedanjost je treba živeti čim bolj intenzivno. Mladina preferira hrup v diskotekah, da bi zakrila tesnobo bivanja v brezsmiselni bivanjski puščavi.

Galimberti se zaveda, da je grozljiv gost globoko vdrl v čustva mladih: "Bega njihove misli, briše jim upe in obzorja, slabi dušo, načenja čustva in tem čustvom jemlje moč." Čustveno življenje današnjih mladih je zelo primitivno, veliko je medgeneracijskega nasilja.  Nizek nivo čustvenosti se kaže tudi v jemanju drog. Večina odgovorov na vprašanje, zakaj jemlješ ekstazi, se glasi: zato, da lahko čutim svoja čustva. Priča smo hudim patologijam, značilnim za nizka čustva, ki se kažejo v ekstremnih primerih, kot so nezmožnost razlikovanja med obrekovanjem in prete panjem ter celo nezmožnost ločevanja med dvorjenjem ženski in posil stvom. Apatija je deficit čustev, nezmožnost shranjevanja občutkov in prepoznavanja, kaj je hudo in kaj ni.

Institut Nova revija je tudi v l. 2018 priredil mednarodni simpozij Zgodbe staranja. Nekatere ugotovitve: Na starost imamo manj telesne tekočine, manjšo kapaciteto pljuč, manjši volumen možganov, manjšo mišično maso, smo bolj neodporni, imamo slabše rekcije. Najbolj zanesljiva metoda ohranjanja možganskih zvez je trajno ponavljanje. Od kod izhaja nov strah, da bo moje telo preživelo moje možgane? Boj proti staranju je bolj zapleten kot je videti na prvi pogled. Veliko je hipotez, malo ukrepov pa učinkuje.  
Yalom (roj. 1931, 2017) piše o tesnobi pred smrtjo je cena, ki jo plačujemo zaradi samozave danja: smrt je senca, ki nas ves čas spremlja in ji ne moremo ubežati. Ne  more živeti in bivati v nenehnem strahu, se lahko posveti vzgoji otrok, nasprotuje kopičenju materialnih dobrin ali pa se zateče v verovanje v višji smisel življenja, da bi s tem premagal grozo in strah pred smrtjo. Ne glede na to, kako radikalne so naše obrambe in zunanje zaščite, z njimi nikoli ne moremo povsem pomiriti svoje tesnobe pred smrtjo. Vedno je tam nekje, skrita v zastrtih delih našega uma. Zanimivo bi bilo izvedeti, katerih modrosti se poslužuje pri pomiritvi s svojim strahom pred smrtjo. 
Yalom (2016) nam kot psihiater in psihoterapevt v 10 zgodbah, med katere vključi tudi svojo, odkriva skrivnosti, patos, humor in frustracije, ki prežijo v jedru vsakega terapevtskega srečanja s klientom. Pripoveduje o dilemah svojih klientov. Po Freudu je Yalom pronicljivo opisal, kaj se dogaja v odnosu med psihoterapevtom in klientom. Njegovi varovanci postopno premagujejo obsesivnih misli, depresijo,… Soočajo se s temeljnimi eksistencialnimi vpraša nji, kot so neizogibnost smrti ali potreba po osmišljanju svojega življenja. Tu pa ni vedno srečnega konca, saj Yalom opiše tudi primere, ko so klienti prekinili terapijo ko Freudova Dora. Bralec pa razmišlja o smiselnosti prekinitve ali nadaljevanja. 
Yalom (2018) se s pomočjo Epikurjeve ataraksije uči gledati smrti v obraz in to predlaga tudi svojim pacientom in psihoterapevtom, ki se tega izogibajo.  V to, kar verjame sam, prepričuje tudi kliente. Podobno nas Tamaro s svojim avtobiografskim romanom spodbuja, da napišemo svojo avtobiografsko zgodbo. Sedaj vem, da sem se dolgo mučil, da bi bil v čem sam avtoriteta.   Ko se mi je sanjalo, da so v družini Melo zastrupili, mi je zaupala, da sem bil z njo vsaj toliko dober, da sem jo sprejel v hišo. Moja avtoriteta ni (toliko) v umetnosti vodenja drugih kot v reinterpretaciji svoje prizadetosti ob njih. Zavrnit ve so le opozorila, da nismo še vsega predelali. Sanje so nekakšna priprava na končni obračun. Smrt je cena neporavnanih dolgov. Nenavadno je, koliko vrat se nam odpira, koliko cvetov se razcveti, tako da se zdi, kakor da nas nič ne pesti. A smrt se zdi, kakor da je to zadnja nesreča, ki nas doleti kot zapuščina prihrankov za druge. Yalom ne pristaja več na Freudov princip nevpletanja zdravnika v pacientove težave. Zato ob nih razpleta tudi svoje zgodbe. Holistični pristop je manj objektiven in bolj subjektivno-človeški.  
Yalom (2018) ne piše o mejnih situacijah med življenjem in smrtjo kot Jaspers, ampak o prebujevalnih izkušnjah, ki jih je identificiral  pri klientih v ključnih dogodkih kot so velike odločitve, rojstni dnevi in obletnice, sanjah npr. o koncu terapij. Z idejo prenašanja vpliva od nas na druge v koncentričnih krogih postajamo vzgojno nepozabni. Moj soimenjak Boris A. je izkoristil ustvarjalni val prednikov in se z Vrati nepovrata vpisal med zanamce. Zato minlji vost ni sama po sebi nesmisel. Izpolnitve trenutkov so kot izvršitve zamisli. 

Je že tako, da introverti mučno iščejo poti navzven, ekstraverti jih pa večinoma ne navznoter. Yalom že iz antike ve, d so naše interpretacije izkušenj pomembnejše kot te same. Že antične šole postavljajo temelje vedenjsko-kognitivne terapije. Zaradi minljivosti naj bi prebudili sočutje do vseh bitij.  Najhujša je eksistencialna izolacija, vendar se danes lahko povezujemo na različne načine. 

Poznamo različne strategije za reševanje konfliktov. Najslabši so pasivizacije in dramatiza cije. Slednje so dobre za gledališče, za medosebne odnose so pa uničujoč strup. Obžalovanje ne-uresničenosti naj bo le prehodna faza, ne pa cilj. Yalomu  se pozna, da je sam študiral tudi filozofijo, zato zna svoja stališča prepričljivo predstaviti klientu in bralcu. Yalom sicer svetuje terapevtom empatijo, ne pa popolnega poistovetenja. 

Yalom (2018) ne more opisati, kakšno medosebno klimo sta si ustvarjala klient in terapevt, zato se berejo nekatera stališča neprepričljivo, kar pa so v situaciji bila, sicer jih ne bi prepoz nala kot dober rezultat. Kliente so večinoma obsedale fiksne ideje. Yalom je dosegel, da jih niso več morile. V svoji eksistencialni psihoterapiji tematizira osamljenost, obup, oz. tesnobo, smisel in smrt.  

Na koncu knjige Yalom (2018) zastavlja bralcem podobna 'didaktična' oz. anketna vprašanja kot svojim klientom. V bistvu je to interaktivni pristop, ki je značilen za holistično paradigmo. Na ta način svojo eksistencialno psihoterapijo razširja na vse odnose med udeleženci v proce su dozorevanja. Koliko smo se pripravljeni eden drugemu odpreti? Drugim terapevtom svetuje po svojih najbolj preverjenih izkušnjah. Odgovornost je na vsakem izmed nas, ker nihče ne more opraviti dela na sebi namesto drugega. Seveda pa je vprašanje, da kdo v odnosu ne vzdrži in ga opusti. 

Zaradi strahu pred praznino niča (lat. horor vacui), nam predstave o cilju, smotru, smislu  vrednoti in sovpadajo. V psihološkem smislu govorimo o nihilizmu tedaj, iščemo smisel, ki ga ni. 1. S postajanjem se nič ne dovrši, smoter ni dosežen. 2. če predpostavljamo celoto, sistematizacijo in organizacijo, brez katere človek nima vrednosti  in 3. Če ni enotnosti, v katero smo verjeli. Prehajamo iz smisla v nesmisel (Jobove tožbe) in nazaj, ko Bog Jobu še pomnoži prejšnje bogastvo.  Prosite, iščite, trkajte - TIP. Kristus je izpostavljen aposterior nemu nesmislu - zasmehovanju in apriornemu smislu vstajenja.

Prav zaradi dejstva, da človek živi le omejeno obdobje, igra smrt v tem življenju osrednjo vlogo. Kako   razumeti odnos med človekovo smrtjo in življenjem? Ali smrt predstavlja smi sel ali destrukcijo smisla? Je efekt smrti narediti iz življenja le zgodbo brez smisla ali pa bi lahko absurdnost življenja ob smrti našla smisel? 

Z nami bodo umrli še vsi, ki jih pomnimo in z našimi potomci bodo umrli spomini, ki so jih gojili nate.  Toda predniki so sejali nekaj, iz česar živim sam in jaz sejem, nekaj, iz česar živijo in bodo živeli drugi. Zato niso pomembna le pokopališča, ampak še prej napajališča energij, vodnjaki žive vode.
 
Cantalamessa (2005) na kratko opiše, kaj spada k smislu življenja in nesmislu smrti kot posledice mrtvila oz. omrtvičenja. Evharistija je Jezusov dar smrti in življenja za nas. Zato pa tudi mi darujemo oboje zanj. Telo konkretno predstavlja življenje, ki ga živimo v tem telesu: čas, zdravje, energijo, sposobnosti, čustva, lahko tudi samo nasmeh. Z besedo »kri« izražamo darovanje svoje smrti; toda ne nujno dokončne smrti, mučeništva za Kristusa ali za brate. Smrt je vse, kar v nas pripravlja in napoveduje smrt: ponižanja, neuspehi, bolezni, ki onemogočajo gibanje, omejitve, ki so posledica starosti in vse, kar nas »mrtviči«. Ko nas sveti Pavel spodbuja pri Božjem usmiljenju, naj darujemo »svoja telesa«, z besedo »telo« nima v mislih samo naših čutov in mesenega poželenja, ampak nas v celoti, dušo in telo; še več, predvsem dušo, voljo, um. »Nikar se ne prilagajajte temu svetu, ampak se tako preobražajte z obnovo svojega uma, da boste lahko razpoznavali, kaj hoče Bog, kaj je dobro, njemu všečno in popolno« (Rim 12,2).
Kathleen Dowling Singh (2016) predlaga, opisuje in raziskuje vire in okoliščine za preoblikovanje predvidljivih neprijetnosti v starosti v izjemne priložnosti za rast, ljubezen, sočutje in mir. Ker staranje samo po sebi ne vodi v duhovno zrelost, nam Singhova predlaga  vire in okoliščine, ki jih lahko ustvarimo, da bi v staranju zaznali priložnosti za razvoj in vedrino, ljubezen, sočutje in mir.
Kathleen Dowling Singh proučuje in živi dharmo, predava, objavlja in piše o duhovnosti in koncu življenja, duhovnem preoblikovanju in rasti v srednjih in poznejših letih ter o meditativ nih in kontemplativnih praksah. Zamere so atavistično vezane na preteklo preživetje, kar pa nas razžira. Res je, da je šlo za moje eksistencialne potrebe, res pa je tudi da se nisem znal zavzeti zanje. Singhova (2016) meni, da je jeza nesmiselna. Osvoboditi se je treba jeze, odporov, sodb. Gre za globok klic tišine, iz katere vznikajo prijazne, modre besede. Namen je povezan s čuječnostjo v tišini. Sanjal sem, da sem bil veličastno udeležen na škofovski sinodi.   
Morda so nas uspavala podaljšana srednja leta – novo izkustvo v človeški zgodovini. Kljub temu pa je malce nepristno, če se pretvarjamo, da se ne staramo, kakor da bi to lahko trajalo v nedogled, kakor da nam bodo neraziskane domneve vsakdanjega uma ohranjale prepričanje, da je tako. Morda gre za nekakšno zatajevanje, morda za občutek, da smo nekaj posebnega, kar naj bi nam dopuščalo, da edini živimo zunaj reke časa. Mnogi so za kompenzacijo  poiskali tolažbo v novem avtomobilu, novem odnosu, prenovi, novi pričeski, lepotni operaciji, umiku v samoto. 
Že Erickson je vedel, da vsako novo obdobje pomeni krizo. Spoznanje, da so srednja leta za nami, so nam morda oznanile bolezenske muke ali vplivi poškodb. Nekateri doživljajo globoko bolečino ob oskrbi ali izgubi ljubljene osebe. Drugi pridejo do spoznanja med prehodom, čeprav navidezno prijetnem, kot je upokojitev, ali navidezno nepomembnem, ko jim je kdo izmed milijard mlajših ponudil roko v pomoč. Spomnim se, da sem celo desetletje tekel t. im. maraton, da bi zavrl staranje. Še v fitnesu je bil moj ideal totalna mobilnost. Od nekdaj je bil moj ideal tudi zunanji in notranji mir. Ne bi rekel, da postaja naše javno delovanje vse manj pomembno, ampak nam je vse manj dostopno. S Tončko nisva povsem enotna glede potovanj po svetu. Prilagajanje novemu pogledu nase in svojemu mestu traja nekaj časa. Zgodovina ni naša služabnica, ki bi le potrdila tisto, kar si želimo. Razmišljanje o teh nujnih prilagajanjih je smiselno, saj naši pogledi določajo naše doživljanje. Nova vprašanja terjajo Pojavljajo se nova vprašanja in glasno zahtevajo pozornost. 
Do konca ne bom vedel, kdo sem jaz onkraj funkcij, ki sem jih opravljal in brez vseživljenjskih navad. Kdo sem onstran persone, ki sem jo kazal svetu in sebi in brez besed? Spoznanje, da je pred nami veliko manj življenja, kakor ga je za nami, nas malce strezni, včasih celo osupi. Pred nami je manj polnih lun, v katerih svetlobi bomo sedeli, kot jih je za nami. Manj priložnosti, da bomo videli svoje otroke, potem ko smo bili ob njih vsa leta njihovega otroštva. Prav kot naš dih so šteta tudi vsa znamenja naše minljivosti. Zremo v končnost svojega roka trajanja. Staranje prepoznamo v mišičnih bolečinah in škripanju kosti, v sivenju las in gubanju kože, v telesnih organih, ki delujejo slabše kot v mladosti,…
Jesen življenja je lahko nenehen vir tegob in depresije, a tudi, izvor miline in osvobajanja, ki prinese eno od najbolj izpolnjujočih obdobij našega bivanja (Kathleen Dowling Singh, 2016). Singhova je ameriška duhovna učiteljica in predavateljica, ki živi na Floridi. Popelje nas skozi vse (duhovne) tančice, ki jih s seboj prinaša najzrelejši del človekovega življenja. Pri Jungu ni  med starejšimi klienti nihče iskal nasveta tudi v duhovnih rečeh. Singhova je prepričana, da ga iščejo in prav njim ga kaže. Gre za sočutje, ki zrelo odgovarja na to, kako v teh letih uskladiti potrebe duha z zmožnostjo telesa.
Dowling Singh (2016) razvija ideje dharme, prebujenja, preobikovanja, sočutja, plemenitosti (yunzi pri Konfuciju), modrosti. Zaradi tega se transformiramo. Kot v otroštvu nas tudi v starosti zanima katere in koliko moči še imamo, da nismo preveč odvisno in smo primerno soodvisni. V delovni karieri nas preoblikuje predmetna poklicna dejavnost, v starosti pa odnosi. Tončka riše mentalne zemljevide, jaz pa jih opisujem.   

Do prebujenja pridemo prek kaosa, predaje in presežnosti Dowling Singh (2016, 50-52).  
Ljudje, ki ne živimo iz duše, se zadovoljimo z delnim, ambivalentnim smislom/nesmislom. Poti, kako priti do koinonia, societas, Gemeinschaft, komuni(tari)zem, konsociativne demokacije s pomočjo skupinskega občutka (sensus communis, commun sense) so jasno začrtane v vsaki religiji, pa tudi v sekulariziranih konceptih npr. pozitivna revolucija, evolucija, razvoj svetovnega duha. 

Na starost nam ostane, ko si pridobimo realen pogled na prehojeno pot, modrost skromnosti. Tišina je milina, sončni žarki so dar, kopel lepote. Dobrine so vir dobrote.  Izjemno je le to, kar skozi vas prehaja v svet. To bistvo je skupno vsem ljudem. Perzijski pesnik in sufijski mojster iz 14. stoletja, Hafis, to resnico čudovito izrazi: "Jaz sem luknjica v piščali, skozi katero se giblje Kristusov dih – prisluhni tej glasbi."

Zrela leta prinašajo veliko priložnosti za dostojanstvo v ponižnoati. V dilemi zadoščenja ali tolažbe se odločamo za slednjo. Preobrazba terja predanost nameri, da ohranjamo pozornost v začrtani smeri in budnost, ki nas opozori, če kdaj skrenemo, da se vrnemo na pravo pot. Olja v moji svetilki ne ugašajte. 5 poti bodisatve je kopičenje virov, priptrave, videnja, meditacije inn  opuščanja učenja vsega, kar ni bistveno. Menim, da so nam krščanska čudežna ura bližje. Plavamo v neskončnosti (never ended story) lepote, ljubezni, resnice,… 

S tem, ko osmišljamo svoje življenje po delcih, valovih pomagamo tudi drugim, ker premagu jemo strahove, razne averzije. S transformacijo osnovnih in travmatičnih vsebin prehajamo od ene identitete k drugi. K tem spremembam prispevajo tudi razne tehnike NLP, čuječnosti, EFT, itd.  marsikaj ostane nepredelanega, ker nismo vedeli, da bi lahko predelali. Vsega se tudi ne da predelati. Singhova nas vodi skozi spremembe z vprašalnikom. Težava je v tem, da se zlasti globalisti tako natančno ne opazujemo, da bi nanje natančno odgovorili.  Po mojih izkušnjah je še najlažje ugotoviti fiziološke razlike med zdravim in bolečinskim stanjem, občutkoma toplega in hladnega,... Hayeva misli, da se moramo šele naučiti jezika telesa in prepoznavati še druga sporočila. Čim lažje jih, tem bolje lahko reguliramo samega sebe na osnovi zaznavnih občutkov. Poglobljena  navodila za razvijanje sočutja najdemo v vseh vrelcih starih modrosti. V zrelih letih dobivamo več opozoril, ki jih kaže upoštevati. Singhova (2016, 205) pravi, da je prava radost redka, skupna radost je še redkejša, ko pa vzgojimo um radosti, dobrosrčnosti, se porodi srčna želja, da bi v njej bivala vsa živa bitja. Tukaj pa sreečamo še Hawkesovo,…       

Pri zavzemanju za smisel moramo paziti, da ne podležemo kakemu 'domino efektu' namesto sinergiji. Prvega naj bi pravočasno zaslutili, da bi se mu izognili, drugega pa naj bi zavestno gojili. Pomagajmo si s priliko o hiši trdni skali, ki je peklenska vrara ne premagajo.   

Starostnikov bo po dosedanjih napovedih glede na število zasposlenih čedalje več. 90 % starejšim se godi slabše, 10 % pa boljše kot nekoč in skoraj za 10-20 let živijo dlje. Številne pasti za jutrišnji dan so: 1. Premajhna rodnost, 2. Prezgodnje upokojevanje, 3. Mladi težje dobijo zaposlitev, 4. Zlasti po 85. letu več starostnikov potrebuje oskrbo, 5. tri generacije niso dovolj povezane za razvijanje solidarnosti, 4. Oskrba še vedno sloni na domačih, čeprav ne živimo v velikih družinah, 5. Starejši so prepričani, da je življenje laže osmišljati v mladosti in v ksriernem obdobju, 6. Kakovost je odvisna od tega, kako uresničujemo svoje potrebe in vrednote. Realni pogled pa je odvisen od razlikovanja kaj zmoremo in smemo pričakovati in česa ne. 

Ker se slabi vzorci sami ponavljajo, je prav tako vztrajno treba z vajo ponavljati nove. Zahteve so čedalje večje, države pa imajo manj denarja za socialne programe ob slabšanju podnebnih pogojev.  Naloga smisla je integracija s seboj in z drugimi.  

Partnerja eden drugega vlečeta za seboj, zato z njim napredujemo, ohranjamo ravnotežje ali nazadujemo. Česar ne moremo integrirati, transformirati in osvojiti, nas potiska navzdol in uničuje. »Vstali, zmagovalec nad grehom in smrtjo, je počelo našega opravičenja in našega vstajenja: že sedaj nam daje milost posinovljenja, ki je stvarna deležnost pri njegovem življenju edinoro jenega Sina; nato bo ob koncu časov obudil naše telo« (Kompendij, 131). Kristus je prvoroje ni med mrtvimi in vsi bomo vstali po Njem in v Njem.

Kristusovo vstajenje je skrivnost odrešenja. Je dokaz božje dobrote in ljubezni, ki poplača ponižanje Sina in ki svojo vsemogočnost uporablja zato, da človeka napolni z življenjem. Vstali Jezus v svoji človeškosti poseduje polnost božjega življenja, ki ga posreduje ljudem. 

Vizualizacija na dihanje življenja, smrti in vstajenja

Moto: »Tvojo smrt oznanjamo Gospod in tvoje vstajenje slavimo, dokler ne prideš v slavi«.

Dihajmo svoj dih, svoje božje poslanstvo. Dihajmo svoje življenje, kakor le to diha nas. Predajmo Bogu svoje toksične strese in travme. Prosimo Gospoda,  da nas razstrupi z živimi vodami večnih studencev. Lačni jemo kruh življenja in  žejni pijemo iz keliha zveličanja. Pri tem pa smo deležni usmiljenja. 

Smo ponižni in sočutni do svoje zgodovine, svoje avtobiografije, hvaležni za album fotografij.  
Predstavljajmo si, da smo že prišli na 13. postajo. Tu doživljamo rekapitulacijo našega življenja in kratke zgodovine človeštva do tega trenutka.  Uvidevamo razliko med vsoto naših grehov in grozodejstev zgodovine, ki smo ji priča in na drugi strani prihajajočim odrešenjem božje milosti.  Ob zadnjih mukah občutimo, da nam prihajata nasproti Marija in Jezus, kakor naša mati in naš Oče. Zazrimo se v njun ljubeč pogled. Občutimo olajšanje naših bolečin. Občutimo mir, ki nam ga podarjata. 

Smrt kot poslednja avantura razodeva svojo skrivnost. Sveta Marija prosi za nas! Pomislimo, katera druga lepa in v pesmih tolikanj opevana žena je pripravljena sprejemati priprošnje človeštva in jih izprositi pri Gospodu? In katera je opevana v liturgiji, da se ji v mesecu maju pojejo šmarnice?  Zmolimo molitev božje vsemogočnosti v  njegovih čudovitih delih ter recimo kakor Jezus »Oče, v tvoje roke izročam svojo dušo«. Popolnoma verjamemo, da smo v Kristusu, tako kot je Kristus v Očetu in Oče v njem. Predstavljajmo si, da stojimo v jeruzalemski baziliki Jezusove smrti in vstajenja, ki je tempelj odrešenja. V prvem delu poljubimo njegov prazen grob. Pomislimo, kateri Bog je bil toliko 'noro ponižen', da je samega sebe dajal v hrano? Kristus pa v  lomljenju kruha dokazuje svoj obstoj. V duhu spremljamo svoj pogreb, poslušamo pogrebne govore.

Na 14. postaji slišimo (Mozartov) rekviem za našo telesno smrt in Frančiškovo Sončno pesem kot preludij v večno ljubezen. V pogledu v Jezusove vstajenjske oči občutimo, kako smrt izgublja ost svoje boleče moči. Preživeli smo (Vivaldijeve) melodije štirih letnih časov v kairosu večne sreče. Spominjamo se, kolikokrat smo prejeli evharistijo kot dokaz, da Jezus živi. Slišimo krike groze in vzklike božjega usmiljenja.  Polni zaupanja se na angelskih krilih očiščujočih posthumnih spominov podajamo v neznane svetove.  

Ko kronologija bolečih spominov preneha, se pojavi pred nami kairos, jutranja zarja večne nedelje nenehnega praznovanja, kontingenca novih nebes in nove zemlje, stik dveh prstov Mojzesa in Boga na Michelangelovi sliki. Zagledamo božansko svetlobo, sijaj resnice Božje Besede, večnega sonca sreče. Vidimo in slišimo slavje troedinega Gospoda v obličju njegovega zmagoslavja. Prostorje Gospodovih občestvenih prostorij je obzorje lepote vseh obzorij, veselje vesolij. 

Verjeli smo v vsemogoče, ne pa v nemogoče. A vstajenje je še vse kaj drugega kot sanjamo v naši domišljiji. Gre za evangelij bližine kot evangelij božje miline, ki ga pozna vsak otrok, ki se doji pri materi, bolje od nas. Ne gre le za šunko, pirhe in hren. Gre za moralno prerojenje (Tolstoj), za katarzo duše z ljubeznijo do vsega, kar obstaja (Dostojevski), gre za hrepenenje po neminljivi sreči. Predstavljajmo si, kaj pomeni gledati na vsakdanjost z duhovnimi očmi. 

Videti v zrnu peska ves svet, v cvetu na planjavi sveta nebesa, pomeni držati neskončnost na dlani in uzreti večnost v trenutku časa (po W. Blacku). Ali smo tega vredni? 

Ostanimo nekaj časa v tem stanju. Potem se prebudimo v svetlobo dneva. 

Vprašanja za premislek: katere duhovne zakone smo najbolj upoštevali:  zakon ponižnega sprejemanja, pozornosti na spremembe, enosti, atrakcije (Gospod bo vse pritegnil k sebi), 4 krščanske zakone. 

Na realnost dogodkov moremo gledati v njihovem večnostnem smislu, kolikor nas vodijo (grško: anagogein - voditi) naši nebeški domovini naproti. Tako je Cerkev na zemlji zna menje nebeškega Jeruzalema (prim. Raz 21,1 – 22,5).
Zakaj me nihče ni prosil za odpuščanje ali se mi opravičil razen očeta? Tudi do njega sem bil premalo ponižen, nisem se počutil vrednega in nisem upošteval vljudnostne iniciative. Nekaterim se že pri prvem neuspehu podre svet, drugi pa vidijo smisel celo v životarjenju. Kako živeti procesno dovršenost nam pokažejo otroci po principu vzgoje kontinuitete, vendar ljudje ne maramo biti vedno učenci. Doživimo sosledje trenutkov v stikališču večnosti. S pomočjo Guya se vidim v zgodovini filozofije. S koliko ljudmi si nisem ali ne morem biti blizu. Meni obupno manjka določen algoritem za specifične probleme. Guy prosperira s svojim elan vitalom 'vivre sa vie aussi pour l' outrie'. 
Hadjadj (2018) skuša pojasniti, kaj pomenijo Jezusova prikazovanja po vstajenju in kako danes živimo Jezusovo življenje. Prikazovanja vstalega Gospoda so večpo menska. Vračajo nas k bližnjim v vsakdanje življenje. Naše skušnjave in blodnje na poti v svobodo so podobne blodnjam izraelskega ljudstva v puščavi na begu iz Egipta. Pri vstalem Gospodu rane ostanejo. Na vsakdanje življenje gledamo z duhovnimi očmi, ker vidno prihaja iz nevidnega. Vstajenje ni stvarjenje nad-ljudi. Gospodova prikazovanja niso  prividi, ampak nas ponovno vodijo k ljubezni do bližnjega, učijo nas na odnose gledati od zgoraj. Hadjadj je zagovornik humanosti in skrbi za bližnjega. 

Tehnične izboljšave npr. vrata, ki se nam sama odpirajo, avto, ki nas sam vozi, pametni telefon, ki nas obvešča o poceni nakupih, nas od skrbi za bližnjega celo oddaljujejo. Barab ne smemo obsojati, ker ne vemo, v čem so za Jezusa pomembne. Bog je prišel na svet za to, da bi mi ostali ljudje in človeški. 

Hadjadj (2018) duhovito analizira sodobno potrošniško ideologijo. Današnji beg pred izkušnjo smrti je neustrezen, saj je treba sobivati ob umirajočimi v domačem krogu in jih ne predajati v bolnišnice.   Kljub temu, da je v Svetem pismu vse napovedano, so dogodki polni presenečenj. Da bi življenje sprejeli v njegovi pojavnosti in polnosti, rabimo vstajenje. Strah pred vstajenjem  pa občutimo, ker se s tistimi ki jih ne želimo srečati tukaj, tudi v večnosti ne bi želeli. Poudari, da je v luči vstajenja »preteklost je več kot minuli čas, prihodnost pa je bolj presenetljiva kot je prihodnji čas, ker je vse, kar prihaja k nam. Z izgubo Boga smo izgubili tudi ateizem. Z maskiranjem smrti tudi vstajenje izgubi svoj pomen.  Ugotavlja, da težko poslušamo oznanilo, ker nima razmer, znotraj katerih bi ga razumeli in sprejemali. Sposobni bi morali stopiti v grob, ne da bi pomislili na kamen, ki ga zapira. Biti bi morali  tako blizu smrti, da bi bili sposobni sprejeti presenečenje vstajenja. 
Najprej se vstali Gospod predstavi trem ženskam, ker so sposobne sprejeti bližnjega. Na prvi pogled se zdi, da je zgodba o vstalem Gospodu kriminalka o izginulem truplu. A dvomi v zvezi z vstalim Gospodom se hitro razrešijo, ko se da sam prepoznati določenim osebam. Hadjadj namiguje na to, da smo za Jezusovi smrt tudi mi krivi s svojim farizejstvom. Njegovi učenci ga spoznajo po tem, kako Jezus pozna njih. Marija ga spozna po njegovi poklicanosti kot Učitelja (Rabuni), ko izgovori njeno ime. Učenca na poti v Emavs ga spoznata po lomljen ju kruha, Tomaž Dvojček po njegovih ranah. Vstajenje je tedaj za vsakogar izmed nas druga čen klic. Zato ni presenetljivo, da pripoved ni za vse enako prepričljiva in še več: nekateri ji še danes ne verjamejo. Zato Jezus pravi: blagor tistim, ki verjamejo, pa me niso videli.             
V čem se zgodba o vstajenju razlikuje od kriminalke oz. detektivke. Ko bi bil Bog le eden izmed nas, bi pozabili na bližnjega. Gospoda ne iščemo kot telo med telesi, ampak kot telo, ki ima vsa druga telesa za svoje ude. Vsako je božje orodje. Zato je Jezus sin tesarja. Med najbolj zapostavljenimi in preprostimi osebami je našel svojo orodja. Gospod ima dvojno funkcijo učitelja in kot hrana izgrajevalca našega telesa. Iščemo živega, ne mrtvega. Lahko je bil že večkrat pri nas, pa ga nismo prepoznali. Nam sta potrebna oba: Sveto pismo in živ pričevalec. Ne vidimo in  razumemo ga brez konteksta Svetega pisma.  Že dovolj preprost človek kot sad odkupi zgodovino. Sveto pismo bere nas, ker je povedana doživeta zgodba – živ stik z dogodkom, več od prebranega.  To je pogoj, da smo božji, najbolj ponižni in potrpežljivi.   Za Hadjadja naj bi bili hvaležni Bogu, da se lahko obtožujemo z vpogledom v svoje grehe. To je felix culpa. Vendar pa s  tem ne smemo pretiravati, ker je v Sloveniji  še precej zastopan janzenizem v smislu posipanja s pepelom. Obnovo življenja potrebujemo zato, da ga lahko podarimo drugim.  Vstali Gospod nas je prišel pozdravit: »mir vam bodi«. S tem nas opogumlja, nam odpušča grehe in nas nagovarja, da se ne bojimo poslednje sodbe. S tem tudi vnaša edinost med nas. Hadjadj da primer zakonske žene, ki postane ženska moje smrti, da je lahko tudi žena vstajenja. 

Rekli bi lahko, da Jezus izbira svoje učence med slabiči. Juda ga izda, Savel mori kristjane, Peter ga zataji, Tomaž mu postavlja pogoje verovanja. Hadjadj te like razlaga. Tomaž verjame le to, kar vidi in otipa. Zakaj je Tomaž pri prvem Jezusovem obisku odsoten? Ne bi bilo dovolj, da bi ga ubili. Zdaj mora oživeti, ker je Jezus živ. Ve, da veličastvo rane ohranja, čudež pa ne. Jezus, ki pride k učencem skozi zaprta vrata z uslišanjem prošnje Tomaža zmede. Ta  iz dvomljivca nenadoma postane goreč vernik. Peter je primer človeka, ki se o sebi moti. A Jezus moli zanj. Savel na poti v Damask pade s konja in se pred podobo Jezusa spreobrne v Pavla. Tako prav tisti, ki je najgloblje padel v greh, postane graditelj mostov med ljudmi. Jezusovi učenci so tisti, ki zaradi zavedanja svojih pomanjkljivosti in se učijo ustreznega ravnanja in ne tisti, ki so prepričani, da vse znajo in da kot farizeji pravila že obvladujejo. Tudi danes je očitno, da tisti, ki se samopoveličujejo in precenjujejo, ne doživijo spreobrnjenja.
Shizofrenija med verujočimi ni produktivna. Moramo odpuščati, sicer kupujemo, ne da bi kaj odkupili. Na eni strani ni nič izgubljeno, ker vse lahko popravimo oz. se skesamo, na drugi pa nič trajno pridobljeno, ker vemo, da bomo še grešili.  Tudi naše rane so večne. V času socialnih omrežij se spomnimo, kako se ravna z ribiško mrežo, ki kaže, da smo kristjani simbolne ribe. Ribič lovi precej na slepo. Le  malo more nadzirati (pogoje) ribolova in mora v dober lov bolj zaupati. Boljše kot zadetek na lotu je obnova naravne funkcije, če je izgubljena. 
Hadjadj opozarja, da je bila pred dva tisoč leti poljedelska kultura temelj razumevanja sporočil evangelija. V dobi digitalizacije pa nismo navajeni potrpežljivega čakanja, da bodo sadovi v naravi zoreli počasi. Nastala je push bottom society, kar pomeni, da pritisk na gumb izstavi takojšnji učinek in užitek. Narava še vedno deluje s počasno rastjo, za tisto, kar je v njej  zakoreninjeno. 
Vstajenje pomeni, da hodimo za Gospodom, da ga vidimo v vsakdanjih rečeh in v bližnjem. Ostati moramo čuječi na proti-oznanjenja, ki jih širijo lažni preroki. Nanje se opirajo demoni in maliki. Zato je treba vztrajati na Kristusovi poti do konca.
Po izmenjavi prstanov neba in zemlje postane duh del vidne resničnosti, telo pa del nevidne. Tako lahko učenci uresničijo to,  kar je našel Buber v zapisih nekega rabina iz jidišlanda: O vzvišenih zadevah so govorili kot da gre za stvari, ki se dogajajo v njihovi soseski, o tuzem skih stvareh pa so govorili kot da so prepredene z nebeškim blagrom.   

Vesna Godina se na specifičen način zavzema za smisel življenja in pravilno ravnanje. V Delu-plus (2018) piše, da je prebolela raka in ve, da smrt spremeni vse. Filozofija živi v iskrivih drobtinicah misli in širših diskurzih nenehnega trinoma: 1. Mladostno je naše začudeno spraševanje, 2. modrostno je iskanje smisla sebe-sveta in 3. večno je potovanje duše. 

Prosimo Svetega Duha, ki je bil duša sv. Družine v Nazaretu, duša sv. Trojice na zemlji naj nam pomaga spoznati in uvideti to, česar do sedaj nismo vedeli. Ni dovolj nekaj vedeti, potrebno je to tudi z ljubeznijo sprejeti, kajti tega, česar ne ljubimo, ne bomo nikoli spoznali, nikoli razumeli in tudi nikoli nam ne bo odkrito. Koliko znanja se še neodkritega razprostira neznano kam. Najgloblja skrivnost tretje Božje osebe Svetega Duha je ljubezen in najvišja modrost je v ljubezni. Prosimo še Svetega Duha naj je nocoj tukaj, naj pripravi začetek, vodi napredek in dopolni konec. Ko posameznik še lastna biologija ni več, odkrivajo zanj in zase smisel drugi v njegovih delih. 

7. Anticipatorne (za)misli

Nisem hotel napisati priročnika za iskanje smisla. Teh je še preveč. Skušali smo povezovati  smisel z drugimi pojmi, s katerimi se pojavlja. Pričujoča razprava je interdisciplinarna, ker filozofsko povezuje psihosocialne in duhovne vidike smisla. Pri tem sem, kjer sem jih naknadno odkril, navajal moje dosedanje zapise. Tudi na koncu tega poglavja so. Politični  ukrepi in lokalno oz. družinsko okolje lahko posameznikovo iskanje smisla življenja o(ne)mogočata.    

Smisel je tudi v razlikovanju med pričakovanim in danim izkustvom in usklajevanju stanj. Brez tega ostanemo razočarani. Weber je razlikoval med dobo začaranja (nem. Verzauberung) in moderno dobo odčaranja (nem. Entzauberung). Videti je, da smo spet začarani z igrivim, medijskim, zavajajočim kapitalizmom. Prodajalci megle nas »kupujejo«. Tudi posameznik ima faze iluzije prognoz in faze streznitev diagnoz.  

V tekstu pogosto govorimo o zakonih, ki so smernice oz. napotki. Različni avtorji opredelju jejo različna števila t. im. zakonov življenja. Te zakone sem skrčil na devet zakonov:  
1.	zakon vzroka in posledice oz. 'povratnih učinkov', karme, privlačnosti enakega. 
2.	Zakon gibanja, delovanja, kreativnosti, vibracij, ritma, pulziranja - valovanja.
3.	Zakon ujemanja, dajanja in sprejemanja darov življenja in smrti, spolov.
4.	Zakon (ljubeče) pozornosti, zavestne prisotnosti zdaj in tukaj.
5.	Zakon wu wei – nedejavne dejavnosti in nenavezanosti na rezultat, zakon najmanjšega napora – manj je več.
6.	Zakon dharme, poslanstva. 
7.	Zakon potrpežljivosti, vztrajnosti in nagrade oz. povračila
8.	Zakon celovite povezanosti enega z vsem in vsega z enim.
9.	Zakon vere.

Neumann ve, da se nam ujemanje življenja dogaja na nam skrivnosten ravni. Smisel izkušamo in se ga učimo prepoz navati na različne načine: subjektiven ali objektiven, osebnostno pomemben ali nepomemben način, na ustvarjalen ali zgolj nereflektiran. Zaradi strahu in blokad travm šele pozno lahko spoznamo vse aspekte nas samih za svete, celovitost sebe. Razumemo non multa sed multum. Če nismo le svoja predstava, nismo le v razliki med možno realno in idealno osebo. Smo v procesu trinitarizacije osebne in družbene zgodovine. 
  
V medijski množični poplavi dogodkov se zdi, da se prav nič več ne dogaja. Danes je izravnal ni čas podobe brez podobe, ki upravlja z brezimno surovino« človeškega »materiala«. Neoli beralni marketing je človeka izravnal med drugimi (so-bitji), postavlja ga v položaj sprevrže nosti, ker se je z odpovedjo svoji tesnobi ter bistveni bivanjski izbiri, predal samopašnosti ustrezajoče maske, da bi se izognil temu, da bi bil sam svoj. Ultimativno pohablja lastno notra njost, tisto razsežnost duše, ki je nedoumljiva in terja nenehno pogovarjanje s seboj. To, na kar vsi pristajamo, je diktatura politične birokracije določenega aparata, ki nas kontrolira in tako upravlja izravnavano družbo. Kierkegaardova maksima moraš ljubiti bližnjega se dopoln juje s Sloterdijkovim geslom 'spremeniti moraš svoje življenje' (aludira na Rilkejev verz), sicer tekamo na mestu. 

Umetniški ustvarjalci prav gotovo najdejo smisel svojega dela, če ne v procesu ustvarjanja, pa v odzivu publike. V tem smislu se pisci zahvalijo svojim knjižnim predlogam, drugi umetniki umetniških predlogam, znanstveniki znanstvenikom, filozofi filozofom,… 

Odpuščanje vsem je v skladu s Kantovim kategoričnim imperativom, ker na ta način pridemo do sprejemanja vseh. Lunačkov sprejem begunca na dom je takšen etični precedens, ki naj bi ga vsi posnemali. Pokazal je, da je vsak lahko univerzalni starš. To je tudi v skladu s Kierke gaardovo zapovedjo »ti moraš ljubiti bližnjega«, ki povračilne ljubezni ne izključuje, vendar je tudi ne pričakuje in je zato ne sankcionira, če je ni. Utilitarizem in pragmatizem ne govorita o takšnem dejanju kot dolžnosti, ampak prej kot pravici, ker vračuna škodo.    

»Ko so migranti začeli v večjem številu prihajati iz Grčije proti Madžarski, so jih novinarke in novinarji, ki so jih prestrezali na poti, spraševali, kako se počutijo, še vedno so bili humanitar na problematika. Ko pa je Slovenija postala prehodna (tudi globoka – op NB) država, se je glavnina poročanja spremenila. Postali so notranjepolitični problem, še več, varnostni prob lem. To pa spremeni način, kako jih mi vidimo: kot grožnjo.« (Jože Vogrinc) 

Vsaj nekateri hočemo državo z visoko razvito demokratično politično kulturo. Potrebna bi bila mednarodna merska lestvica, ki bi nam nudila približno orientacijo podobno kot imamo lestvico znanja učencev na mednarodnih tekmovanjih. Res je, da se vedno še kaj zalomi, kar znižuje njeno raven. Kot v osebnem tudi v družbenem življenju ne rešimo problemov do kon ca, stare modele vlečemo za seboj.   Homo sapiens je nedokončan projekt, ker je 'družba znanja' utopični pojem zaradi kontekstualnosti, razpršenosti in subjektivnosti znanja. Pogosto ne ustvarjamo tistih odnosov, ki bi bili načelno gledano najboljši. Načelno nimamo tako globoke 25 letne države kot je globoka (staroselska?) zgodovina Slovencev.    

 »Neoliberalni kapitalizem kot dominantni ekonomski okvir je v resnici tisti, ki zelo prispeva k proizvajanju migracij. To je ravno tista gospodarska ureditev, ki jo najbolj zagovarjajo desne stranke, torej tiste, ki zavračajo prihod migrantov v Evropo. Priča smo svojevrstnemu paradoksu: na eni strani imamo družbeno formacijo, ki proizvaja migracije, na drugi pa njene zagovornike, ki ne sprejmejo učinkov te ureditve.« (Rok Smrdelj) Šola, integracija in psihosocialni razvoj otrok migrantov in beguncev, dr. Anica Kos Mikuš: »Izkušnje kažejo, da ostajajo priseljenci, pa ne le priseljenci, tudi drugi drugačni, slabo integrirani v skupnosti, ki so previdne, ki raje vidijo, da ostajajo čiste, ki si ne želijo posebej strastno, da bi se tudi tujci vključevali vanjo. Integracija tujcev je dvosmerni proces, kar za vsakega zdravorazumsko mislečega človeka pomeni, da bi tudi one, naše skupnosti, z integracijo tujcev lahko malo spremenile ideologijo, vrednote.« 

Ne smemo se odpovedovati dobremu, ampak zlu. To dvoje pa včasih težko razlikujemo zlasti tedaj, ko je zlo prekrito z dobrimi nameni. Zato imamo občutek, da zavračamo pozlato časa. Plevel lahko postane dobra rast. Tudi sam sem se kazal sprva kot plevel, iz katerega nič ne bo, pozneje pa sem obrodil sadove znanja. Ali bi bilo treba Hitlerja ubiti, ker je bilo nanj izvedenih kar nekaj ponesrečenih atentatov?  Nastala je kolateralna škoda, vendar pa so voditelji po 2. svetovni vojni zahrepeneli po humanosti s parolo 'nikoli več vojne'.   

Na spletni strani Slovenskega društva za jezikovne tehnologije je dostopen zbornik prispev kov, ki so nastali v okviru prve konference Jezikovne tehnologije in digitalna humanistika. Konferenca je potekala med 29. 9. in 1. 10. 2016 in je prvič združila prizadevanja s polj jezikovnih tehnologij in digitalne humanistike. Zbornik vsebuje 58 sprejetih prispevkov, od tega 5 prispevkov vabljenih predavateljev, 30 rednih polnih prispevkov in 17 povzetkov ter 6 študentskih prispevkov, pri čemer je 41 prispevkov v slovenskem, ostali pa v angleš kem, hrvaškem, srbskem in bosanskem jeziku. Humanistika, ki zastopa humanizem ima danes velik pomen, vendar na vsakem koraku zaznavamo njun velik in usoden primanjkljaj.

Ni  same po sebi umne države, ki bi funkcionirala brez vzajemnosti politikov in državljanov. Prav zato, ker se je treba skupnega življenja in občutka (lat. sensus communis) šele učiti, so mnogi razočarani nad formalno demokracijo, ki še ni postala konsenzualna. Manjka tisto, čemur pravita Hegel Gesinnung in Aristotel hexis. Skratka: ni vrline kot osebne in ne le družbene moralne drže, ki bi pomenila odgovornost za ravnanje.  Svetlič razlaga, zakaj državljan skupnost raje sovraži kot ljubi, čeprav bi bilo ortonomsko prav ravno obratno. Prenašanje tegob kaže na Taylorjevo diagnozo nelagodja v kulturi, zaradi katere posamičnik mora sam nositi odgovornost za svoje stanje, ker mu zaradi atomizacije ljudi ne more nihče pomagati. Individualistu je skupnost odveč, ker je samozadosten in je ne potrebuje.
O (ne)smislu bivanja nas informirajo zlasti nekateri filmi. Nolanovo trilogijo filmov je možno razumeti skupaj. Film Dunkirk (2017) je najava vsesplošnega upora proti okupatorju. To je implicitno kozmični dvoboj. Vsak trenutek šteje v bitki za preživetje posameznika in skupine. Vse je pod časovnim pritiskom pretnje izgube in smrti. Vsakršno preživetje je že zmaga, vsaka pomoč drugemu je že človečnost, vsak polet letal prek neba je že začasno zavzetje prostora, ki mu sodi omejen čas. Film je delno zgodovinsko nekorekten, ker zanemarja pomen Francozov v tej akciji, vendar pa je v točki prikazovanja, kako postati človeški v krutih nečloveških razmerah in poskusa delovanja v skladu z ritmom časa, prepričljiv. V filmu so sovražniki l. 1940 brez nacističnih uniform, ker človek sam sebe uničuje. Po intenci iskanja poti domov je film podoben filmu Medzvezdja in po iskanju pomena sanj o svobodi, ki se jih da izkoriščati, pa filmu Izvor.     
Spomnimo se, da so humane lastnosti generičnega človeka v polni komunistični manifestaciji: opredmetenje subjektivnih zamisli z rezultati dela, (samo)zavestna samodejavnost, ustvarjanje po meri lepote, zgodovinskost, sociabilnost (Marx, 1979; 334-335)

Nenehno dvomljenje, obupavanje, razdvajanje je nehumano razdiralno škodljivo delovanje  duše in duha na telo. Gržan (2017) razkriva ozadja usodnega poglabljanja svetovne in domače polarizacije, ki vodi v smer spopada za interes globalnega imperija kapitala. Zanima ga, kateri so možni izstopi iz smrtonosne igre polov. Verjame v moč in vlogo ozaveščenih/prebujenih posameznikov in ljudskih gibanj/iniciative na raznih področjih našega so-bivanja. Gržan (2017) svari pred pastmi vojne/revolucije, ki se slej ko prej izkaže za ponovitev predhodnega stanja, in vabi v evolucijski napredek sobivanja. Z dobrimi deli bi se izognili slabega in zla. Gržan (2017) pojasnjuje, zakaj dejanske sprave še nismo dosegli. 

Človeško je to, da smo smrtni in nesmrtni. Heraklit je to dejstvo označil takole »Nesmrtni so smrtni in smrtni so nesmrtni; to, da ti živijo, je smrt onih, to, da so oni umrli pa je življenje teh«. V tej smeri piše Tine Hribar trilogijo o smrti in nesmrtnosti. Bog ni le tu, kjer smo mi v njegovem imenu, ampak tudi tam, kjer ga bomo v 'posmrtni nesmrtnosti' našli, če ga bomo vredni. Morda bo Hribar v 3. 'posmrtni nesmrtnosti' podobno kot Beck po kritičnem samo spraševanju skeptično sprejel kozmične razsežnosti vseh religij v njihovem teofanijskem sozvočju s strunami vesolja oz. multiverzuma v enem.  

Kako ustvarjati smisel ex nihilo do spravljive pomiritve, kjer postane edinost v raznolikosti vir nenehnega preraščanja (družbe nega napredka) in ne razlog zavračanja ali dekonstruktivne gigantomahije. Nakazane Gržano ve smeri so, glede na globalno dogajanje, nujna preventiva pred ponovitvijo za sloven ski narod usodnih medvojnih in povojnih dogajanj. Gržanove spodbude - indignacije so že Hessellove. Vsaka generacija mora odkrivati svoje načine presežnosti, svoja specifična junašt va, svojo teofanijo. Ne glede na to, da je pavlovski slavospev ljubezni le naknadni vrinek v Pismu Rimljanov, ne izgubi svoje vrednosti. 

Brecht ugotavlja: namesto da bi človeka opazovali bogovi z Olimpa, ljudje raztreseno opazu jejo sami sebe s fotoaparatom, kamerami, itd. Celo lastno uničenje doživlja kot estetski užitek. Zato fašizem estetizira politiko. 

Verhaeghen nismo le razdvojeni, ampak smo celo razčetverjeni. Lacan piše o prvotni homo logni strukturi med organizmom in subjektom. Ko je to izgubljeno z naknadnimi zgrešenimi poskusi ni mogoče dobiti nazaj. Na ta način razlagamo celo zgodovino kot Tolstoj, ki je bil v nenehni krizi zaradi dileme, ali je prišel stvarem do dna, kakor je hotel, ali ne. Hotel je v boju za staro pravdo vzpostaviti naravno religijo. Že danes ima sledilce v nekaterih lokalnih okoljih.   
 
Kdor ne zbira, raztresa. Lacan izhaja iz homologne strukture med organizmom in subjektom. Nastop spolno diferencirane oblike življenja pomeni izgubo večnega življenja, ki vodi v razčetverjenost, se zgodi v štirih razvojnih fazah. 
1. Poskus vrnitve se dogaja skozi spolno reprodukcijo, ki potrjuje prvotno izgubo. 
2. oblika je 'nastop jaza', ki pomeni izgubo biti. 
3. Je nastop subjekta, ki vključuje izgubo jaza kot gospodarja na sebi. 
4. Gre za poskus, da bi gospostvo pridobili se dogaja prek označevalcev drugega, ki prvotno izgubo potrjujejo. Spolna identiteta se pokaže kot zadnja oblika alienacije (Verhaeghen, 2002, str. 214). 

Ker imam o Iskanju orientacij v  ljubezni posebno e-knjigo, tukaj navajam le nekaj misli. Ljubeča ljubezen je ljubezen iz nje same, zanjo in vse dogajanje v njej. Po Verhaeghenu poznamo dve vrste ljubezni, vendar pa nobena ni večna. Vedno znova sem poražen pri obrambi svojega kralja. Hudič te preizkuša do zadnje Kristusove skušnjave, da bi sestopil s križa. Zato Svetega pisma smemo nenehno brati in se z njim navdihovati. 

Tolstoj je bil prav tako radikalno razcepljen kot Dostojevski (in drugih ruski religiozni misle ci) in tako malo dovzeten za znanstvene racionalne načrte družbe. V njihovem ozadju sta videla nasilje, ker ljudstvu manjka spontanosti v smislu organske pripravljenosti narav nega življenja. Oba sta bila prepričana v religiozno-verski izvor avtentične etike. Oba sta nastopala proti uradnemu cerkvenemu pravoslavju. Današnji čas je čas gona in propada patriarhalnih avtoritet. Človek lahko čas začasno ustavi ali prestavi v prihodnost. To opisuje nek ruski lingvist. (Love in a Time of Loneliness)

Odpuščanje je že en način učenja iz lastnih izkušenj, denimo v tem, da nisem bil dovolj sistematičen. Predvsem je to dolgotrajen postopek. Humano je razlikovanje dobrega in zla in opredeljevanje za dobro. Za doseganje pojma enega rabimo celostno učenje. Coelho daje 25 navodil za srečo, Bukay (2017) je prav tako napisal knjigo o sreči, Bruckner svari pred hrepe nenjem po nenehni sreči - felicitomaniji. Kadar si kaj iz srca želimo, nas Bog podpira. Ljubezen je smisel življenja. Sv. Pavel: oblecimo se v novega duhovnega človeka, zato lahko govorimo o duhovnem partnerstvu. Zahvaljevanje  pomeni sprejemanje.     

Doseganje smisla kot etično dobrega terja vzdržljivost, kadar smo že na pravi poti domov (nem. Heim), varnost, da nismo preveč izpostavljeni, svoboda, kadar smo zasužnjeni, videnje, kadar smo zaslepljeni, skratka gre za obogatitev s pozitivnim nasprotjem.  

Prekarnost oz. naključnost s prekarnim razredom postavlja trajni smisel pod vprašaj. Vedno znova ga je treba iskati. Pri Jungu je to iskanje duše. Prekarnost je nadaljevanje negotovosti s fragmentarnostjo. Lukman: ustanove smisla ne zagotavljajo več, ker je  življenje v (post)tranzi ciji na novo postalo nepredvidljivo in netransparentno (Habermas neue Unuebersichtlichkeit). Zato tudi transformacijski procesi v šoli in družbi ne potečejo do konca.   

Vztrajnost v razvoju je potrebna, kajti če osebnostno ne napredujemo, nazadujemo. Skrivnost je v vzdrževanju visokih vrednot in motivacije. Življenje je rast v kakovost, energetska pol nost bivanja. Dokler ne razumemo življenjskih paradoksov, nismo razumeli ničesar bistve nega. Selye piše o prilagoditveni energiji in te nam na starost zmanjkuje toliko bolj, kolikor bolj napredujejo degenerativni procesi. Čedalje več predajamo Bogu, dokler v Njegove roke ne predamo svoje duše.  

Podmena industrializacije je bila desakralizacija narave. Če narava ni sveta, z njo lahko mani puliramo. Danes pa zaradi prenaseljenosti že obupno prevladuje pomanjkanje svetih prosto rov. Dilema, ki jo vsebujejo  religije  je  v tem, ali spoznamo samega sebe in pozabimo nase. Pot vodi od antropocentrične  k ekocentrični etiki zaradi simbiotskega, sonaravnega razvoja. Ekološka družba ni mogoča brez spremembe celotne  duhovnosti. V okviru antropo centrične etike se je področje  moralnosti omejevalo na človeško skupnost. Kozmična vzgoja naj bi slonela na enotnem načrtu za vsa bitja v okviru kozmopolitizma. 

Smisel je rezultat pozitivnega mišljenja, podkrepljenega s čustveno kompetenco  (EQ pri Golemanu). Franklov optimizem jo izraža. Ni razvijal principa dialoga kot Buber ali Moeller, vendar pa ga je praktično uporabljal v logoterapiji. podobno kot Moeller, za katerega se resnica začenja v dvoje. Če za koga velja teza, da trdi časi minejo, trdni ljudje pa ostanejo, velja to za Frankla.  

Vendar bi tudi tedaj, če bi izginile vse splošne vrednote, življenje ostalo smiselno, ker edinstveni smisli ostajajo nedotaknjeni, tudi če se izgubljajo izročila. Če naj človek najde smisel celo v času brez vrednot, mora biti opremljen z vso zmogljivostjo vesti. Zato je pametno, da v času, kot je naš, to je v času bivanjske praznote, najpomembnejša vloga vzgoje ni posredovanje izročil in znanja, temveč prečiščevaje zmožnosti, ki omogoča človeku najti edinstvene smisle, to je neodvisno in pristno odločanje.

Edino živa vest omogoča človeku, da se upira konformizmu in totalitarizmu, da se ubrani bombardiranju množičnih občil z nekakšnim prečiščevanjem, da se ne potopi in utopi v promiskuiteti. Človek mora razločevati med zanj bistvenim in nebistvenim, kar pa temelji na odgovornosti, to je na odločanju pod vplivom vesti. Današnje neupravičeno eksperimentiranje družbe in posameznika s samim seboj je rizično. Namerno ne upošteva tradicije kot precedenčnega temelja razvoja.  

Ko sprejemamo svoj psihični in duhovni svet, sprejemamo tudi zunanjega. Z delovanjem navz noter deluje mo navzven in obratno. Smeri iskanja smisla so v opredeljenih plasteh individual ne osebnosti. Možno ga je najti v predanosti ustvarjalnemu delu, srečanju z drugimi ljudmi in sprejemanju (ljubezni, spoštovanju) samega sebe. Človek kot religiozno bitje sme upati na odrešenje. Iskanje smisla je brezkompromisno, ker smisel dajemo ali ne dajemo, tretje ni možno. Zato je smisel lahko le celovit, ker ga lahko le občutimo ali ne občutimo. 

Tudi odrasli naj bi si zastavljali bistvena vprašanja, sicer lahko po Robbinsu in Clarksonovi le navzven uspevamo, v sebi pa se sesuvamo, ker nismo informirani (oblikovani), če sledimo le drugim. Če smo le razpoložljivi za druge in naj bi bili v prihodnje še bolj, še nismo osmišljeni. Psihologi rešujejo posameznika za sistem, vendar pa priznajo, da osebnost rabi smisel. Včasih je dober umik v igrivost, v kateri vidiš, da glede na sistemske zahteve izgubljaš čas za bolj pomembno in ga na nek način pridobivaš. Mladostniki na končni zabavi prikažemo tudi to, česar niso mogli osmisliti. Mladostniki želimo postati čim bolj nam podobni, kar pa ni nujno ali najbolje za življenje.

Človek se nahaja na metodični poti (gr. methodos - pot) do sebe. Starogrški ideal kalokagatije – troedinosti lepega, dobrega in resničnega še danes ni presežen, kakor tudi ne brez krivde krivih. Smisel in upravičenost usode slehernika, ki je udeležen v svetovnem dogajanju rojstva in smrti, sta utemeljena v samem naravnem in družbenem toku tega dogajanja. 

V novem veku pa posameznik lahko išče in najde lasten smisel tega dogajanja, ki je v njem samem. Za takšen izrazito subjektivni smisel je odgovoren sam. Pogosto pa tega ne stori, ker ne zmore sam. To pomeni, da je posameznik po svoji telesni in družbeni eksistenci sicer pasivno udeležen v kriznih družbenih pojavih, vendar pa se duhovno lahko do njih distancira in jih presega. Paradoksalno je bilo to, da je totalitarni režim najprej poteptal tiste, ki so najbolj verjeli v njegovo masovno in čredno moralno premoč nad krhkostjo osebnosti in duha posameznika. Usodno napako je napravil takšen krhek posameznik, ki je le zaničeval režim, ki ga je nameraval potlačiti in pohoditi. Ni bila rešitev v sovraštvu zaradi sovraštva, ampak v ljubezni do prihodnjega individualnega in skupnega smisla. 

Kot je pokazala H. Arendt se znotraj etabliranega ali akademsko priučenega mišljenja ne da vprašati, od kod izhaja zločinski režim. Bistveno je, da ne poraja nujno bolezni na smrt (po Kierkegaardu). Obup je ta bolezen duha, jaza, medtem ko sta upanje in strah že izvor boga za Huma.  Upanje pa je potrebno na ravni posameznika, skupine in človeštva, da ne bi prišlo do samoobsodbe človeštva. Vprašanje je, kako v brezupu najti upanje, v dvomu nedvomno in v neveri vero. Zato kriza vrednot ni že sama po sebi nesmiselna kot ni bila pot čez Golgoto, ki je sinonim za najhujše trpljenje - trnova pot.  

Moralni motiv vstajenja (Tolstoj) je v bistvu sekularizirano Jezusovo vstajenje od mrtvih. Poti so različne, cilj pa je en sam: reči življenju da (Nietzschejev Dioniz, ki svojstveno simbolizira coincidentia oppositorum, Scheler, Fromm, Frankl, Jonas, personalisti). Nasprotje med Versager in Ja-sager, prvi ne rešujejo problemov v skupnosti, ker jim ne zaupajo. Družbi so nevarni tisti, ki ji ne zaupajo in se podajajo na pot zla s svojo destruktivnostjo (Fromm: anatomija destruktivnosti).
         
Potrebno je razlikovati pozitivni smisel od negativnega nesmisla. Pozitivno mišljenje (imeti vero, ki gore premika) je možno kot preseganje negativnega. Ozvald piše o razliki med zakoreninjenci, za katere je značilen univerzalizem, socialna pripadnost in izkoreninjenci, ki so individualisti in uporniki zoper socialne norme. Izkoreninjeni smo lahko iz družine, lokalnega okpolja, domovine kot begunci. Giddens (1998) piše tudi o izkoreninjeni (po Toenniesu instrumentalizirani) družbi, v kateri se razvija novi individualizem ne pa še istočasno nova solidarnost. To da misliti, da laže osmišljajo življenje tisti, ki so že solidarni v družini kot to dokazuje B. Lee.   

Osmišljanje si lahko razlagamo po različnih stopnjah duha. Pri Heglu je objektivni duh višja stopnja razvoja subjektivne duše. Po Nietzscheju se duh na ravni kamele-preobremenitve, leva, ki se nenehno bojuje proti zmaju, kar je njegova sveta dolžnost in raven igrivega otroka, ki dobi nekaj zase le, če izgubi svojo voljo. 

Smisel je tudi razumski, saj je izvir logike logos, ki pomeni hkrati misel in smisel. Ker je Venera hkrati Večernica in Danica, ima za Fregeja ta istopomenska beseda dva različna smisla.  Smiselno je posnemati vzore, obujanje spominov, znamenj, simbolov, podob (Bild, image), (preroških) besed. Nimajo pa ga že sami dogodki. Imajo pa ga dejanja (lat. gesta) bogov in herojev, ki nam kažejo višino bivanja. Višina in globina bivanja nas spominjata na Ozvaldovo razlikovanje med zakoreninjenimi in izkoreninjenimi posamezniki. Kot je dokazo vala Leejeva laže najdejo smisel zakoreninjeni, ki izhajajo iz toplega doma, vendar po Lukasovi tudi tisti (izkoreninjeni) odrasli, ki niso imeli srečnega otroštva niso odvezani naloge samovzgoje, da nekaj napravijo zase. Tisti odrasli, ki so narcisoidno prepričani, da so izgubili kompetenco iskanja smisla, so na begu pred samim seboj. Postajajo mrtvi duhovi po Rainerju,  mrtve duše po Gogolju, nepokopani mrtveci po Sartru, nekrofili po Frommu, nevrotiki brez fleksibilnega prilagajanja, ljudje brez prsi po Lewisu.         

Lukasova (1999) piše o smislu staranja, ker se v njem vse zastavljeno (patchwork) sestavi v novo celoto. Če kdaj, je tedaj čas za transformacijo, ker smo na meji brezmejne neskončnosti. Širjenje in poglabljanje področij ni končano dokler ne umremo, vendar pa smo že marsikaj pozabili.

Franklova metoda za spremembo frustracije je metoda, ki je potrebna za premagovanje stanja stagnacije, depresije, zavrženosti. Ta metoda pomeni le ustvarjalnost navznoter v smislu napora samopreseganja. Človek kot ustvarjalno bitje ustvarja tudi smisel. Čedalje bolj se izkazuje, da človek razvrednoti stvaritve, ki jih ne zna osmisliti. Zato je prej kot ustvarjalnost stvari pomembna ustvarjalnost smisla, zlasti če gre za destruktivno ustvarjalnost kot v primeru nacizma in fašizma.    

Pot do celovitega smisla družine je Frankl opisal drugače kot Hegel kot spoznavanje sebe skozi drugega. Toliko bolj si ti sam, kolikor bolj si drugi. To je izhodišče za prožno osebnost z zdravim, trdnim jedrom. Pogosto pa posamezniki v razpuščeni družini ne dobijo tega jedra, ampak ostajajo narcisoidno prazni. Zato jim tudi šolski uspehi in uspehi pri poklicnem delu ne pomenijo obenem rasti njihove osebnosti. Brez transakcijske analize, psihosinteze ali izvedbe kakega drugega treninga ostajajo v jedru razvajeni ali zatrti otroci. Odmiranje rasti osebnosti se vidi v tem, da ljudje niso več navajeni govoriti o osebnosti osebno in iskreno, ampak pred vsem deklarativno, posplošeno, racionalizirano, ker se jim zdi, da so le po pripisovanju krivde drugim vsakemu razumljivi. 

Prednost Drugega pomeni decentralizacijo jaza in skrivanje mesta nas samih. Namesto politiziranja iz polpreteklega obdobja je nastalo klišejsko psihologiziranje za vsakdanjo rabo. Ideal strokovnosti na področju vedenja o človeku jemlje strokovnosti nje no prednost pred nestrokovnostjo. Če smo vsi sami zase strokovnjaki (npr. psihologi, pedagogi ali zdravniki), potem ni nihče pravi strokovnjak. To je le nadaljevanje kulture nezaupanja z drugačnimi sredstvi. 

Kot so 'strokovnjaki' v polpreteklem obdobju manipulirali z zunanjimi izkustvi, manipulirajo alternativci z notranjimi izkušnjami doživljanja osebnosti. Da starši ne bi imeli slabe vesti za slabo vzgojo se pojavljajo psihotehnike za odpravljanje krivde. Gnoza postavlja posameznika celo v položaj odrešenika, kar je pretirano.  

Navidez podobna iskanja smisla imajo v različnih religioznih sistemih drugačne učinke. V pravoslavju Dostojevskega, Solovjeva in Berdjajeva izzveni smisel drugače kot v krščanstvu in tu spet drugače kot v budizmu, v katerem poznamo štiri poti trpljenja. Etika Dalaj lame za novo tisočletje vsebuje tudi iskanje smisla. Ljubezen v vsakem religioznem sistemu pomeni nekaj drugega. Tako je Pavlova ljubezen glede na njegovo spreobrnjenje iz Savla nekaj povsem edinstvenega. Prav tako nekateri v umetnosti zastopajo katarzo, drugi ne. To, kar je bistvo Aristotelove tragedije ali krščanskega spreobrnjenja, ni bistveno za eksistencialiste. Kajti iskanje nesmrtnosti duše, je popolnoma nasprotno zavedanju njene smrtnosti pri eksistencialistih. To pomeni, da je to, kar je za prve resnica, za druge iluzija. 

V človeku je močna težnja po samozaslepljevanju, ker se želimo videti lepše kot smo. Salec  lova (2017) piše celo o strasti do nevednosti, kar je že znani latinski ignoramus et ignorabi mus, ki jo kljub navidezni dostopnosti vsega, paradoksalno, nismo presegli. Finančno krizo so reševali le z dokapitalizacijo bank, ekološke krize še vedno globalno ne rešujemo. Personifici ramo trg in ustanove, monetariziramo pa intimne odnose. Nesmiselno  je govoriti, da so le drugi krivi, da se jim je treba maščevati. Ne le politika, ampak tudi mi smo generatorji nesmisla, kadar ne sprejemamo svoje odgovornosti. A kako čudovit je dan v življenju, ko se naposled lahko postavimo pred visoko, globoko ogledalo lastnega odseva in se gledaš s spoštovanjem, sprejemanjem in odpuščanjem.

Smisel se išče v izbranem življenjskem slogu, modi, umetnosti. Nenehno govorjenje o moral nih vprašanjih odvezuje, da bi karkoli spremenili. Danes je posameznik potencialno inkrimini ran, njegova dolžnost pa je dokazati, da je nedolžen. Obsedenost z nadzorom kaže na krizo zaupanja v družbi. Ljudje se v krizi pogosto oprejo na tiste, ki jim sicer ne zaupajo. Pomanjka nje zaupanja kompenziramo z večjim nadzorom, ki krepi nezaupanje. Še vedno je bolj smisel no zaupati s tveganjem, da smo prevarani kot pa nikoli ne zaupati. Trajno skeptična drža se ne obnese. Smisel morale je že tradicionalno v zlatem pravilu, Kantovem kategoričnim in Kierke gaardovem brezpogojnem imperativu, kar pomeni, da verjamemo v povračilo dobrega za dobra dela. Pri tem ne gre najprej za samoomejevanje kot za odpiranje do drugega in do Boga. 

In vendar je samoomejitev preprečitev (samo)uničevanja. Družba strahu po eni strani poudar ja samo omejitev, po drugi pa takojšnjo zadovoljitev oz. užitek. Zakaj se ne znajo samoomejiti bogataši? Ker se jim zaradi prirojene agresivnosti ni treba. Nas čaka dolga zima? (Salecl, str. 112) Ljudi je strah, da bi jim ekološka politika vzela dosedanje privilegije rasti, občutka svobode. Doslej smo z dosedanjim načinom življenja živeli dobro, sedaj pa nam razlagajo, da smo revne že uničili, prihodnje rodove pa še uničujemo. Bomo po teh peripetijah v Teksasu in Floridi ugriznili v kislo jabolko 'ekološke čistosti'?

O naših velikih prednikih (rimski mos maior) Slovenci premalo razmišljamo in se od njih uči mo. Škoda je vzeti drugega le kot objekt ali metaforo. Treba se je zavedati, v čem nas neolibe ralni kapitalizem izsiljuje. Videti je, da sistem ne spodbuja dovolj velikodušnosti, iskrenosti, duhovnosti, agapične ljubezni. Je etična družba utopija? Sklepna duhovna enotnost religije je prisotna v tej ali drugi obliki, ali pa le implicitno. Treba je dešifrirati simbole z duhovnimi očmi, sicer smo oropani končnega smisla. V tem smislu je molitev poljske sestre Favstine k božjemu usmiljenju, ki mu zaupamo, se mu zahvaljujemo in ga prosimo za uslišanje, smisel na.  Iz antike poznamo razni simboli enosti: egipčanski kaducej, Mojzesova kača na križu, Hermes z dvema kačama, majevska pernata kača, Jezus na križu.   

V vsaki situaciji je neskončno  različnih možnosti razvoja dogodkov. V Zelandovi  knjigi  preberemo, zakaj človek v posamezni situaciji vidi samo majhen delček teh možnosti. Zeland odgovarja na vprašanja kot so: zakaj hodimo po uhojenih poteh, kljub temu da smo se že davno naveličali njihove smeri in okolice? Kaj je tisto, kar vas vedno znova vleče nazaj in ustavi vaš korak takrat, ko bi želeli kreniti v novo smer? Ali uspeti v kooperaciji z drugimi ali nasproti njim? Ali se lahko osvobodimo razvad in odvisnosti? Kako se osvoboditi občutkov krivde in manjvrednosti? Kako izboljšati svoje spolno življenje? Zakaj sčasoma izgubimo enost razuma in duše, s katero se rodimo? Kako dojemati in razumeti Boga?
      
Osebnih preferenc ne moremo zavreči, lahko pa jih modificiramo npr. v petih stopnjah izvedbe: 1. načrt, 2. zaupanje v metodo, 3. energična vztrajnost, 4. pravilna pozornost, 5. evalvacija. Začnemo z načrtom za vzgojo, za delo, za osmišljanje danega stanja. Navsezadnje je Aristotelova teorija štirih vzrokov za osebno ali timsko kooperativno uro. Pri tem rabimo podporno okolje oz. celo podporne celice. 

Domovinskost spominja na človekov dom, zato je škoda, da smo jo v samostojni Sloveniji zamenjali za državnost. Domovina ni vlačuga, ampak mati, v nemščini pa je očetnjava – Vaterland. Na Zupančičevo eno domovino za vse se sklicuje tudi novi spomenik slovenske sprave. 

Obstaja tudi Revija za univerzalno odličnost, ki jo izdaja Fakulteta za organizacijske vede v Novem mestu.  Treba je načrtno ponotranjati oz. vaditi duhovne vrednote z molitvami, blagoslavljanjem. Pred strahom, da bi kaj rekli ali naredili recimo, Jezus, nisem vreden da pridem pod tvojo streho, reci le z besedo in ozdravljena bo moja duša. Prava beseda je iskreno ljubeča beseda. Unescova definicija celovitosti in Bela knjiga (2011) priznavata duhovno smiselno raven.     

Omejc Maja, Železnik Gabrijela (2001) predstavljata mandale na temo vero, upanja in energije ljubezni. Z njimi lahko najdemo tudi smisel trpljenja, filozofijo veselja, vedrine (fr. sérénité), jasnine, časa kot čaše čaščenja, ki preide v bezčasje, izvirno vodo večnosti, drobnih kristalov nebeškosti, zvezd zvez(d)nosti, vračanja domov v domovino. Smo že tam, kjer bi želeli biti, kjer bi se želeli podariti. Jerškova (1996) piše o čarovniji (čudežnosti, čudovitosti) besed. Njeno besedilo se nanaša na smisel pogumnega govora, kreativnega pisanja, prisrčnega komuniciranja.   Kaj bi o tem napisala danes z novimi aktualnimi primeri in povezavami v možganih? Vemo, da je razpoloženje že določanje (po besedni igri Stimmung in Bestimmung)
 
Jeršek (1996, 85-95) opozarja na ustvarjalni pomen more barve grlene čakre. Sam  sem ugotovil, da lahko po dve kombiniram kot mavrične barve. To sta 1. in 7., 2. in 6.,  3. in 5. srčna čakra pa je samostojna, ker iz ljubezni vse izhaja in se z njo povezuje.  Vse se zapisuje v večnost. Govorimo o smislu samote, ki jo rabimo za ustvarjalno vizualizacijo, dejavnost, mišljenje, pesnenje … in nesmislu osamljenosti, ki se reducira na dolgčas.   Že Rousseau je vedel, da dobimo svobodo podarjeno z rojstvom, izgubimo pa z napačnim neodgovornim odločanjem in izbirami. Abrahamova žrtev Izaka pomeni, da je včasih treba nekaj žrtvovati, da dobimo nekaj več. Ni pa nujno, da žrtvujemo najbolj dragoceno. Zadostuje grešni kozel. Girard je izoblikoval teorijo grešnega kozla, ki ga družba vedno znova potrebuje, da sprosti svoj gnev. Za naciste so bili to Židje, Romi, Slovani,…  Tudi v filmu Igre lakote nastopajo takšne žrtve. Vedno znova smo v takšni ali drugačni igri (iluzijah) srečolova, kockanja, skratka samozaslepljevanja.  

Grün (2009) na primerih svetopisemskih moških pokaže, kako Adam, Abraham, Mohamed, Elija Job, Jona, … najdejo pot do sebe. V neki drugi knjigi na enak način pokaže pot za ženske. Vendar pa ženske po strani patriarhalne zapostavljenosti (mučenosti, nasilja posilstva nad njimi) zlasti v ekstremnem islamskem svetu težje najdejo pot do sebe. Na zahodu pogosto opravljajo umazana, nevidna in entropična dela, zato da moški delajo vidnejše in pomembnejše reči. Kljub temu je med samomorilci več moških. 

Pokazali smo, da so se načini iskanja smisla v primerjavi s trdimi totalitarnimi razmerami, ki ponovno grozijo, spremenili. Zato smo prikazali različne psihoterapevtske pristope. Franklove metode so šole, ki se nanj naslanjajo, modificirale. 

Smisel zagovarjajo različne teorije kot so teleološka, teološka, kontekstualna, suportivna oz. subsidiarna (podporna), teorija globinskega učenja, razumevanja, reševanja problemov in konfliktov, usklajenega osmišljajočega komunikativnega delovanja, odgovornega svobodnega odločanja, pravilnega ravnanja (ortonomije),  vstajenjskosti (Anita Škof, 2005) skozi ljubezen, svetlobo, veselje že v fizičnem telesu. Trstenjak opredeljuje človeka kot bitje prihodnosti.   
Smisel z (raz)očaranji nosijo razna hiliastična, milenijska, revolucionarna, umetniška oz. literarna gibanja. Govorimo o kolateralni škodi ali dobičku. Naša duša ali naš notranji otrok išče smisel, odrasli pa ga definira. Starši in drugi vzgojitelji so uresničevalci vzgojnega smisla. Divjak (2010) opozarja na nasprotje med polnostjo življenja in bivanjsko praznino. Slednje se izkazuje kot beg pred svobodo v senzualizem, množičnost. Vrednote so medij osebne in družbene transformacije. Neizkoriščeno je to, kar pomaga proti, kar komplemen tiramo s pozitivnim nasprotjem (Frančišek in mati Tereza).  
   
Franklov smisel je procesni, doživljajski, je duhovna moč iz total(itar)ne nemoči. Frankl v ednini je postal prek (logo)terapevtskih šol Frankl v množini. Prav tako Heidegger ali kak drug filozofem kot je Kierkegaard prek raznih inštitutov. Šele nasledniki jim določamo njihovo višino in veličino. Filozofeme po Heideggru ubijemo tako, da jih spreminjamo v malike v vsakdanjem življenju, jih neprestano citiramo in jih prilagajamo na naš kalup. 

Že sv. Avguštin je dejal, da ni večjega vabila k ljubezni kot je to, kar se nam v ljubezni pokaže. V bistvu Uvod v novo fenomenologijo vzgoje duha, kar je naslov mojega drugega zapisa, perpetuira in reklamira samega sebe. Gre za igro besed, jezika, življenja, vibracij, vizualizacij, igre dogodij, prigod, naključij. 

Huzingov Homo ludens igra razne samorazlikujoče igre. Heraklitov otrok na prestolu, ki se s kamenčki igra, je korejski Kim Đong, ki za svojo nekrofilno zabavo meče atomske bombe okrog sebe, zasenčuje Mefista z Belcebubom. Zdi se, da se je 'grešni kozel' kar sam prijavil za kaznova nje!  Elan vital je v tem: komaj se je en izlet in polet končal, že se je drugi začel. Je naš tek (lat. curriculum vitae), pa četudi samo na mestu. Smisel je tudi to, »zakaj ostajamo v provin ci« kot Heidegger, pa četudi smo poklicani v glavno mesto. Tudi v plevelu se da videti čudež ljubezni in ne le v Cankarjevi »roži mogoti«, »roži čudodelni«. V njej je filozofsko čudenje preobraženo v pesnitev, mejni primer pa je nekrofilna evforija preobražena v streznitev.     

»Če hoče kdo iti za menoj, naj se odpove sebi in vzame svoj križ in hodi za menoj«  (Mt 16,24) Če hočemo hoditi za Jezusom, ne smemo misliti le nase in na svoje koristi, temveč moramo biti še bolj pozorni na želje drugih in jih osrečevati. Vedno moramo biti Jezusove priče, tudi tedaj, kadar pridejo preizkušnje.

Ker človek hrepeni po odrešenju moli za smisel. Molitev sv. Frančiška in matere Tereze je med najveličastnejšemi prispevki k smislu življenja za vse: gospod napravi me za posredovalca tvojega miru, da bom tja, kjer je sovraštvo prinašal ljubezen, kjer je krivica prinašal odpušča nje, kjer je razprtija prinaša ubranost, da bom tja, kjer je zmota, prinašal resnico, da bom tja, kjer je dvom prinašal vero, da bom tja, kjer je obup prinašal upanje,  kjer je tema, prinašal luč, kjer je žalost prinašal veselje... Ta molitev je navedena tudi na str. 377 oktobrske številke Magnifikata 2017.  

Seznam pozitivnih nasprotij je še daljši. Vsak konflikt rabi kakšno novo obliko ljubezni. Gre za absolutno samo iniciativnost. Raje se bom trudil, da bom razumel kakor da iščem razumevanja, da bom ljubil kakor da jo iščem. Bolje je biti proaktiven kot pretežno reaktiven.   Ustvarjanje iz glasu tišine prevzemata po Heideggru Hribar in Žižek.

Razsežnost samouresničene prerokbe je videti dolgoročno smiselna, a je še videti precej špekulativno. Ne vemo, kako deluje naše nezavedno. Stalno izbiranje napačnih partnerjev je že takšno početje nezavednega nezaupanja sebi. Peale, Bradden, Celestinska prerokba itd. stavijo na to, da smo sami svoje sreče kovači.

Razsežnost samouresničene prerokbe (self-fulfilling prophesy) je videti dolgoročno smiselna, a je še videti precej špekulativno. Če smo prepričani da nekaj zmoremo, to zmoremo. Obratno pa nas dvomi v smislu Ahilovega simptoma onesposabljajo. Ne vemo, kako deluje naše nezavedno. Stalno izbiranje napačnih partnerjev je že takšen znak nezavednega nezaupanja sebi. Peale, Bradden, Celestinska prerokba itd. stavijo na to, da smo sami svoje sreče kovači.

Preživel sem leta fizično najbolj intenzivnega življenja, pa tudi najbolj študioznega in sanjsko poetičnega in nazadnje raznoliko potovalnega. Vem, kaj me je pri teh sicer srečnih zastavitvah ustavljalo: strahovi in fiziološke meje. 
  
Razsežnosti tematike smisla so številne. Ne moremo vseh analizirati. Navedimo le še 1. odnos med izgubljenim in najdenim (vrnitev izgubljenega sina, v Kani Galilejski vina zmanjka, življenja je konec). 2. dihotomije časov v Stari Zavezi  npr. čas zbiranja in raztresanja, šivanja in paranja, kronos in kairos itd. danes smo v zgoščenem lasu površnosti. 3. človeški možgani oz. neokorteks in reptilski možgani. Prava ustvarjalnost se je umaknila kompilaciji. Ob negativcih lahko razvijemo celo znanost o smislu, pa ne bo delovalo. Zato Jezus s prizadetimi ni razpravljal, reševal jih je iz Adamove sence, ko je šel pred pekel, Petra, ki se je utapljal, je iz morja.  Za dolgoročni smisel se je treba nenehno truditi, nesmisel pride sam. 

Zaradi teme (sence pri Uršiču) nas obliva svetloba, in prav temna noč je tisti čas, v katerem se naš um spočije in domišljija razvije. In prav stik teme s svetlobo je tisti trenutek, ki nas napol ni z lepoto sončnega vzhoda in zahoda. In je spoznanje, da moč Sonca ni dovolj, ampak da nujno potrebuje našo pomoč, da s svetlobo, ki jo nosimo v sebi, grejemo in razsvetljujemo naš planet in drug drugega. 

Videti je, da je iskanje lastnega smisla mogoče definirati po analogiji aposteriornih izkušenj z enim ali nekaterimi izmed množice različnih opisanih primerov avtorjev dobre in slabe prakse. V razpravo smo vključili tudi tretje življenjsko obdobje.  

Smisel življenja vidijo različne etike v različnih pozah: hedonisti v užitku, empiristi v sočutju, Kant v dostojanstvu, Kocbek v kozmopolitizmu oz. revolucionarni etike, kristjani v opraviče nju pred Bogom. Opravičenje potrebujemo zaradi Adamovega izvirnega greha in posledične ga izgona iz raja. Tisto, kar je KC drago zaračunala z odpustki, je pri Luthru zastonj. V tej točki ponudi Kierkegaard tretjo inačico, ki ne izhaja zgolj iz vere ali dobrih del, ampak iz dejavne ljubezni!

Ob konfliktih se mi odpre rana neuslišanosti. Ob nekaterih sem zapostavljen moški. Nenehno nasprotovanje, da bomo tisti, ki smo (napačno) precepljeni, samo drug ob drugem in vsak zase. Oče je bil neverjetno grd: ali je zmerjal ali pa ni spregovoril. Zavrnil je vse, kar mu ni bilo všeč in jih ni več klical nazaj. O ženi celo po njeni smrti ni lepo govoril. Vsakokrat je govoril o nečakinji Nataši in o vsem drugem  in gledal mimo mene. Nisva se pogovarjala kot oče – sin kot se sedaj ne kot brat in sestra. Se je sramoval, da je še kaj drugega kot to, kar se kaže. Kako naj bi zamrznjena razmerja drugače imenoval drugače kot sebični materializem? 

Večni begunci s(m)o večni tujci. Na begu smo pred poštenostjo in iskrenostjo, pred prist nostjo neposrednih stikov, pomembnostjo (ponovnega) povezovanja. Pustili smo se zaslepiti z videzi nedostopnosti, brezizhodnosti, da je sploh dobro da smo. Tega, da se moramo nenehno prilagajati drug drugemu, tako da spreminjamo samega sebe, nam ni nihče govoril. Že v otroštvu sem slišal, da naj bi se poboljšal. Nisem pa vedel kako in nisem vedel, kaj naj bi od drugih za to dobil. Beg pred starši sem plačal z begom staršev in sestre pred mano. Po vnukih opazim, da jih imamo raje, če so nam vedenjsko všeč. Samo poslušnost mi ni bila vrednota, spoštovanja očeta in matere za njune prepire pa nisem zmogel. Vaške in malomeščanske zamere so prve in hkrati zadnje. Učinkujejo kot zamrznitve. 

V konfliktih se je potrebno ustaviti in začeti iskati lastno ranjenost in se pripraviti začutiti bolečino iz preteklosti, namesto besa v sedanjosti. Zaljubljenost je že bolezen in odvisnost. Po njej se  soočamo s svojimi samoomejitvenimi navadami in nepredelanimi občutki. Treščimo  ob navade in nepredelane občutke drugega. 1. V primeru odvisnih odnosov so se partnerji znašli v tej situaciji ravno zato, da lahko razrešijo svoja pretekla kruta občutja drugače, prav s tisto osebo, ki jih spominja na svoj dom. 2. Razrešijo pa jih lahko le, če sta na to pripravljena oba. V mojem primeru sestra ni pripravljena storiti ničesar. V zakonski zvezi sem se pogosto za moj vtis že nenormalno prilagajal. Sprememba vzorcev vedenja je možna za tistega, ki se dejansko odloči in se zanjo bori. Težko je (p)ostati moralen, vendar je brez morale hudo. Človek je tedaj drugemu volk in ne bog oz. svetinja. Kot vsaka odvisnost, tudi ta lahko prinaša mnogo recidivov in padcev, zato je sočutje ključnega pomena. Vsem žrtvam pa le sporočilo: da se, vredni ste, da zaživite drugače.

Možno je osmišljati lastno eksistenco tudi z spoznavanjem rodovnika ali celo  cele zgodovine indoevropejcev oz. kulturne dediščine.  Perdih (2016) razlaga, da so predniki sedanjih Sloven cev živeli na sedanjih ozemljih in še marsikje drugje po Evropi že prej kot pred 4500 leti. Predniki Slovencev s haploskupino R1a1 so prispeli v naše kraje pred okoli 7500 leti, medtem ko so predniki tistih s haploskupino 1 živeli na teh ozemljih že desettisoče let prej. Kdo je skupni prednik?  

Filozofija se sprašuje, kaj je človekovo bistvo; razum, govorica ali svoboda, kaj je smisel  človeškega življenja; sreča, slava, uspeh, večno življenje, vključno z onstranskim. Smisel je bistven, toda kaj je bistvo smisla, njegova beseda, logika, ritem glasbe, umetnost življenja. Smisel življenja je njegova umetnost, sreča(nje) nebes in zemlje, vidnih in nevidnih reči.  

Če življenje postane črnina, se sprašujemo, čemu še živeti, kakšen smisel ima sploh še vztraja ti naprej. Ko ni nikomur mar zate, se počutiš čisto sam na tem svetu. Če je prehudo,  želimo samo še umreti, zakaj še trpeti, živeti v temi. Ruska revolucija je hotela uničiti vso slabo in nesmiselno v preteklosti in začeti skonstruirati smisel življenja za novega človeka prihodnosti. To je bil poskus začeti vse na novo. Že Lenin je opazil, da to v  celoti ne gre in je v NEP uvajal elemente kapitalizma. Realna politika s svojo redukcijo vizij na pravovernost in samoumevnost, dobrih zamisli na enostransko izvedbo, naredi veliko škode. A razvijali smo smisel vzgoje za vztrajnost. Razlikovali smo osamljenost v smislu zapuščenosti od ustvarjalne samote. 

Žal se ne strinjam z Galimbertijem, da si vsak lahko prihodnost kar vzame, kolikor si jo želi. Distanciranje sebe ali drugih od vprašljivih oz. spornih dejanj ne bi smelo pomeniti 'pretrganja komunikacije v smislu kaznovanja z molkom'. Menim, da je upanje kljub brezupu oz. proti upanju zadnji izhod iz nihilizma. 
Meditacija na smisel: predstavljajmo si, kako šteje vsaka beseda, vsak pogled, vsako dejanje in vsak nasmeh. Vse, kar lahko prinese srečo drugim ljudem, jo tudi nam. Vsak trenutek je že nov začetek. Vsak konec nečesa, je začetek nečesa drugega (Seneka). Veliko upanja ustvarja velike ljudi, zato radostno pojdimo naproti novemu letu 2018. Upajmo si sanjati, da nam sanje izpolnijo najlepše pričakovanje, da nam dodelijo najboljše vibracije v rumenem, zelenem, modrem,... 
Po navadi se mi sanja, da rešim kak problem po vzoru ključa in ključavnice. V nekih sanjah  sem bil na vlaku, ki je vozil po Indiji srečal gospo Gangajevo in sem ji razlagal Diltsovo piramido v primerjavi z Disneyevo maniro stopanja v tri stanja sanjača, kritika in realista. Jasno je, da sanjač ne bo popustil v tem, kar je njegova misija. Moja je predstaviti Diltsa na svetovnem kongresu psihologov. Raba Miltonovega in meta-jezika običajno nista uravnote žena. Oba sta lahko zavajajoča ali dobra.  Nisem adrenalinski in tudi ne proaktiven, ampak reaktiven. Glede odnosov sem človek status quo ante. Ne sprememb, če niso tehtno premišljene in ne vem, kam vodijo.

Objeti negotovost (Jeffers, 2003) pomeni objeti svojo senco, zavrnitve, odpore, zamere, razočaranja. Objamemo jih s sočutjem (gr. eleos, nem. Mitleid, angl. compassion), s prijazno pozornostjo. Budisti vedo, da je življenje pot pozornosti, potem so uvedli prijazno pozornost, tat twam asi.   
Zoharjeva (2006) v smislu poslanstva navaja sugestije nekega indijanskega poglavarja:
1. Ne zanima me, s čim se preživljaš. Hočem vedeti, po čem hrepeniš in ali si upaš sanjati o izpolnitvi svojega srčnega hrepenenja.
2. Ne zanima me, koliko si star. Hočem vedeti, ali boš tvegal, da te bodo imeli za norega na ljubezen, sanje, na pustolovščino, ki se ji pravi biti živ.
3. Hočem vedeti, ali si se dotaknil središča svoje bolesti. Ali so te doživeta izdajstva odprla ali pa si postal stisnjen in zaprt iz strahu pred novim trpljenjem? 
4. Hočem vedeti, ali se znaš družiti z bolečino, mojo ali tvojo lastno, ne da bi jo želeli skriti, ublažiti ali odpraviti. 
5. Hočem vedeti, ali znaš živeti z radostjo, mojo ali tvojo lastno.
6. Ne  zanima me, koliko imaš izkušenj, hočem vedeti, ali znaš razposajeno plesati in dovoliti, da te zanos preplavi do konic prstov na rokah in na nogah, ne da bi naju opominjal, da morava biti previdna, realistična, ali da se morava zavedati omejenosti človeškega bivanja. 

Eagleton šteje Schopenhauerja za mračnjaka. Cvetka Toth pa vidi v njem veder, optimističen pogled. Vprašanje po smislu življenja je moč jemati bodisi kot temeljno filozofsko vprašanje bodisi kot nesmisel. Terry Eagleton izčrpno analizira sam  pojem smisla. Pri kulturno-zgodo vinskem pomenu vprašanja smisla za človeško življenje pretresa konkretne religiozne, filozof ske in kulturne odgovore nanj in se pri tem obrača na mislece od Joba in Shakespeara do Schopenhauerja, Becketta idr. Sprašuje se, kako je danes še mogoče odgovarjati na vprašanje o smislu življenja, če sprememo domnevno izgubo vseh nekdaj trdno utemeljenih smislov. Eagleton (2009) meni, da subjektivni smisel, ki ga izumlja posameznik, ni zgolj  individualen. Postmodernističnemu opevanju sveta, ki naj bi se odrešil potrebe po kolektivnem smislu, zoperstavi svojo vizijo smisla kot skupne utopije človeštva. 

Če bi življenje teklo zgolj linearno, se nam vprašanje smisla ne bi zastavljalo. A brez odtuje nosti - tujstva, tragičnosti, zapostavljenosti, travmatičnosti ne gre. Nekateri celo mislijo, da je smiselno zanikanje socialne realnosti. To v zadnji posledici vodi do umora ali samomora. Nove ideje praviloma naletijo na odpore. Splošni smisel dobijo šele, ko so sprejete z njimi pa tudi njihovi protagonisti. Včasih velja: čim večje so ovire, tem večji so dosežki. A to velja pretežno  za uspeh prek neuspehov ali za srečo po nesrečah. Smisel  pa se ne izčrpa v prizna nju drugih, čeprav je to lahko močna opora. Smisel je po eni strani bolj kompleksen, po drugi pa bolj enostaven, kakor je Heidegger opredeljeval lastnosti biti. Ne gre za smisel biti, ampak za krhki smisel naše tu-biti. Lahko bi ga definirali kot smisel naše ranljivosti, zmotljivosti, ne nazadnje grešnosti.  
   
Eagleton (2018) je hkrati marksist in katolik. V zadnjem delu se ponovno sooča z današnjo situacijo upanja proti upanju. Vanj ne zaupa le zaradi božjega usmiljenja kot Kierkegaard ali Gržan, ampak iz praktičnih razlogov. Smisel upanja je opredeljeval že marksist Bloch. Eagleton pove, da so (bolonjske?) univerze prenehale biti duhovna središča kritične misli. To pomeni, da je duh svobode zatrt, vendar pa s tem grozi konec humanistike  celo humanizma. Tehnolo gija zasužnjuje ali osvobaja. Definitivno fragmentira in privatizira. Demokracijo nadomešča menadžiranje. Podobno kot Eagleton sem spoznal, da je 2. vatikanski koncil odprt Cerkev človeku in da so nekatere marksistične ideje samo sekularizirano krščanstvo po feuer bachov skem prehodu. Predvsem se tudi prek filozofije pokaže, da je treba najprej verje ti, da lahko kaj spoznamo. Po mojem so ženske, ki razumejo smisel žrtvovanja, za korak pred moškimi. Zgodovina nam postreže s primeri. V tem duhu govori tudi Kristus: kdor v mojem imenu življenje izgubi (žrtvuje), ga bo pridobil.       
     
Smisel izginja v svetu, ki so ga bogovi zapustili. Religije ponujajo dogmatične odgovore, ki niso več verodostojni. Kandidata za smisel sta agapična ljubezen in sreča. Treba je ustvariti takšne družbene okoliščine, v katerih bo lahko poln razvoj vsakega posameznika bo povezan s skrbjo za srečo vseh drugih – ljubeznijo. Eagleton nam daje vpogled v filozofske teorije, literarne refleksije in analizira družbene okoliščine, ki to vprašanje določajo. Obenem  kritizira kapitalistične instrumentalizacije smisla. Vsaka delna analiza deluje površno. Analo gije, ki jih avtor vzpostavlja med teorijami, mestoma delujejo neprepričljivo; tako recimo trditev, da »/t/o, čemur Schopenhauer pravi Volja, Freud poimenuje želja«. Freud jasno ločuje vsaj dve vrsti želja, kjer je ena vrsta vezana na egoistične potrebe, druga na reprodukcijo vrste.

Sploh pa Freudovo odkritje gona k smrti v Onstran načela ugodja, zaznamuje prelom s Freu dovim dotedanjim razmišljanjem in sodi med bolj problematične elemente njegove teorije (eksperimentalna psihologija je osnovno tezo dela postavila na laž, ko je dokazala, da je odsotnost stimulusov za posameznike neznosna).  Moteča so tudi občasna posploševanja. 

Namesto na želje kot želje po nečem, kar nam manjka, ki je skupna Platonu, Freudu in Lacanu, se Deleuze in Guattari (2017) raje, kot piše v spremni besedi prevajalke Jelke Štrajn, naslonita na pojem želje, ki tvori osnovo Nietzschejeve volje do moči in Spinozovega conatusa. Željo mislita kot pozitiven produkcijski proces, ki ustvarja realnost, kot silo, ki je ne določa manko njenega objekta, temveč je zasnovana kot stroj, ki se priklopi na svoj objekt kot zgolj na drugi stroj. Avtorja skušata odpraviti freudovski model sublimacije, v katerem je mogoče spolni nagon potlačiti, preseči, nato pa njegovo energijo povzdigniti v sfero družbenih, ekonomskih, političnih in duhovnih udejanjenj. 
V nasprotju s tem pri Deleuzu in Guattariju seksualna želja nikoli ni sublimirana in odpravljena, temveč je dejavna v najbolj neposredni aktualnosti vseh naših delovanj in pronica v vse ravni družbenega življenja. »Seksualnost je povsod«, je ena izmed njunih stališč. Avtorja tudi stremita k odpravi simetričnih opozicij in binarizmov med željo in objektom, otrokom in družino, moškim in žensko, subjektom in družbo, med družinskim in socialnim itd. Skušata izgraditi pozitivno, afirmativno podobo realnosti, ki ni več ujeta v pojmovne ločnice tradicionalne metafizike. Tako denimo »molarni« binarni seksualnosti med moškim in žensko zoperstavljata nečloveško, »molekularno« seksualnost, v kateri se ne ljubita več dva, temveč stotisoči. Posebna vrednost tega besedila je torej v tem, da nas skuša naučiti misliti zunaj in onstran matric in prisil zahodne kulture.
Smisel je v imanentni transcendentnosti človeka. Nazori, kaj to je, so različni. Mar revnim pripadam srečna ljubezen? Manjka odnos med normativnim in nesmiselnim dejanskim. Ko primerjamo Eagletonove sklepe z Marcusejevim esejem H kritiki hedonizma in Adornovimi kritikami nesmiselnosti življenja v kapitalistični družbi ter (predvsem Heideggerjevih) kritikah dogmatičnih odgovorov glede vprašanja smisla življenja, ugotovimo, da Eagleton ne ponudi ničesar novega.  

Šalika (2016) išče povezavo med obstojem transcendentalnega in smislom življenja. Nekatere filozofije priznavajo transcendentalno kot presežno. Filozofski bog jr brezoseben, krščanski pa je oseben. Človek je bitje treh razsežnosti: telesne, duševne in duhovne. Človek se prične spraševati po smiislu življenja kot 1. misleče bitje, 2. dvom v iskanju gotovosti, 3. uvid v negotovost in pomanjkanje smiselnost svojega življenja. svobodna volja je v odločitvi in odgovornosti za svoje življenje. Ni nujne povezave med transcendentalnim in smislom življenja nismo. Smisla življenja v njegovi celovitosti pa ni mogoče utemeljiti brez transcen dence. Descartes je stremel h gotovosti spoznanja zaradi dvomov in prevar. Zanj je predstavljal dvom ravno takšno stisko kot tesnoba.  Vendar je stremel k obvladovanju zunanje ga sveta, drugi filozofi pa k obvladovanju notranjega. H. Arendt je skušala uravnotežiti dejavnosti navzven z dejavnostmi navznoter kot Weilova gravitacijo in milost. Ni mogoče enoznačno ugotoviti, v čem je smisel volje do moči ali do šibkosti. V različnih življenjskih obdobjih in posebnih tipičnih situacijah moramo smisel redefinirati. Sam vem, da je velika razlika, ali mi Gospod omogoča kljub porazom 'videti mogočno zmago v meni' ali pa ga zaradi neuslušanosti šele prosim, da me usliši.

Steinova (2012) je usmerjena v prvotni smisel besede »fenomenologija«: priti stvarem do dna, doumeti svet v njegovi resničnosti. Briljantna Husserlova učenka se je pred morilskim nacističnim strojem umaknila na Nizozemsko, vendar se je leta 1942 kljub temu znašla v Auschwitzu. Papež Janez Pavel II. jo je razglasil za svetnico in za eno od zavetnic Evrope. Fenomenologijo usmerja od končnosti k većnemu (2006), kar je tudi njen dnevnik razmišljanj za vsak dan. 

Edith Stein (2012) je bila sprva ateistična upornica tradicionalni vzgoji. Kot ena izmed prvih neformalnih feministk (pred feminističnim gibanjem) je verjela, da pripada ženskam pravica do volitev in do lastne kariere. Izhaja  iz celostne osebnosti z vsemi ustvarjalnimi temelji in stalne prisotnosti nadnaravnega, milostnega v človeku. Šele vzajemnost vseh človekovih sil tvori celostno in skladno osebnost, ki lahko kljubuje enostranskostim potezam politike. Za Edith Stein je ključna vera in življenje iz milosti, ki je zanašanje »ne na človeka, ampak na Boga«, kot pravi Terezija Velika. Verujemo zaradi svobode, zaradi katere smo zmožni preda nosti Bogu in s tem svoje temeljne poklicanosti. Edith Stein govori tudi o vlogi in pomenu cerkvenega občestva in njegovih ustanov. Na temelju medosebnih skupnosti in skupnosti z Bogom šele lahko govorimo o polnosti človeka. Tak človek je sposoben dejanj, ki jih je v sprejemanju križa zavestno in odgovorno počela Steinova, ki je postala kot menih Kolbe zgled popolne podaritve Bogu in tako celo ljudem, ki so ji vzeli življenje, a ji niso mogli vzeti te svobode. 

Njena rojakinja Hannah Arendt se je posvečala sociološko-filozofski razčlembi sveta, Edith Stein pa je na podlagi fenomenologije in krščanstva iskala duhovno podobo človeka, z osebnim zgledom pa mu je dala žive temelje. S svojo smrtjo je to podobo zapečatila kot žrtev za spreobrnjenje in rešitev narodov oz. ljudi tega sveta. Zato je bila razglašena za cerkveno učiteljico, sozavetnico Evrope, in je priznana kot most med judovstvom in krščanstvom, med judovskim in nemškim narodom, med Vzhodom in Zahodom med zgodovino in prihodnostjo, med trpljenjem in vstajenjem. 

Organizacije za osebno rast so danes že skoraj brezštevilne: npr. Notranja svetloba, center Maitreja, Sandari, Magnolija, Moja lahkost, Moj chi, Verduna, Pesem duše, Angelski dotik, Ozemljitev, Društvo rast,   Tempelj srca, Artemida, Magnolija. 
Avtentični eksistencializem potrjuje prvenstvo obstoja, ampak kot nakazovanje in ohranjanje bistva ali narave ter kot manifestiranje najvišje zmage uma in razuma«. To je v nasprotju ne le s stališčem sodobnikov, ki so opustili razprave o naravi, bistvu in razumu, temveč tudi z vsemi tistimi, ki so si mislili, da je bilo bistvo ustvarjeno in je šele nato obstajalo. Po Maritainovem mnenju bistvo ni bilo pred obstojem, vendar bi bilo bolje reči, da je bistvo »sposobnost obstajanja«.
 
Zupančič (2018) izpostavlja pomen 'satori' za preseganje egocentrizma. Res je, da z njim dobimo občutek povezanosti in enosti, zas katerega je večina prikrajšana. Nismo ocean, če imamo občutek omejenosti v njem. T. im. oceanski občutek je hipen.  Problem je v tem, da v tem stanju ni mogoče ostati, ker ni v naši kulturi in zato nima trajne etične vrednosti. Ker se sklicuje pri iskanju smisla Na odnos med zaevdnim in nezavednim, navedimo pristop Daniela C. Dennetta (2012), ki proučuje vprašanja filozofije duha, filozofije kognitivnih znanosti, filozofije biologije in filozofije religije. Dve  osrednji temi filozofije duha sta intencionalnost in zavest. Intencionalnost je pogoj zavesti. Dennett v svojem poskusu pomiritve manifestne/ humanistične in znanstvene podobe uporab lja dvojno strategijo. 1. Skuša pokazati, da je humanistična podoba prenapih njena in vsebuje nepotrebno sklicevanje na nadnaravno in skrivnostno. 2. Upošteva logični behaviorizem, da se moramo pri raziskovanju duševnosti osredotočiti predvsem na opazljive vzorce vedenja in se ogibati iskanju »duha« oz. »prikazni v stroju«. Pri tem skuša preseči razumeva nje znanosti iz obdobja mehanike. Nova raziskovanja, predvsem v fiziki, biologiji, nevrozna nosti, računalništvu in kognitivni znanosti, so namreč pokazala, da znanost odkriva v naravi veliko večje kompleksnosti. Kako utemeljiti človeka kot zavestno, svobodno in odgovorno osebo. 

Za Janžekoviča (1966) je prva in zadnja naloga biti dober človek in postati boljši kot si. Življenjska naloga biti dober je prva in najpomembnejša. »Vse drugo, s čimer se ukvarjamo, mora biti podrejeno tej nalogi ter služiti kot sredstvo, da jo dosežemo,« pravi Janžekovič (SŽ 218). V skladu s tem najvažnejšim smotrom je treba živeti naše življenje v celoti v vseh odtenkih, vsa naša dejavnost mora biti usmerjena vanj. Svojo življenjsko nalogo moramo začeti izpolnjevati zavestno, načrtno, dosledno in odločno. Poudarimo še, da »zdrava pamet ne more priznati, da bi bila kdaj osebna sreča v dokončnem nasprotju z dolžnostjo.« (SŽ 222) Prva lastnost dobrega človeka je, da dobro opravlja svojo dolžnost. Šele na drugem mestu pa so izredna, nadpovprečna, nepričakovana dejanja.

Odpiramo temo, kjer se vprašanje smisla pojavi med prvimi: ali moremo najti smisel v trpljenju, bolečini, stiski, naporu? Trpljenje je del življenja vsakega posameznika. Morda velja za vsakega človeka v vsaki dobi, zagotovo pa lahko trdimo, da je človek današnjega časa podvržen izjemno pragmatični miselnosti. Pomemben je le tisti, ki s svojim znanjem ali močjo nekaj doprinese, ki pusti sled v svetu. Šibkejši in nemočni nimajo nobene posebne veljave. Pravzaprav je nezaželeno vsako trpljenje (različne telesne, duševne ali duhovne šibkosti), saj ne prinese nobene koristi. Današnji človek nima razloga, zaradi katerega bi trpljenje sprejemal brez občutka, da je to nekaj neprijetnega, slabega. Nanj gledamo le kot na nekaj, kar je potrebno čim prej odstraniti. 

Čeprav se zdi, da so včasih ljudje bolj vedeli, da so trpljenje, potrpljenje, skrb in boj za obstanek sestavni deli življenja, ki jih je vsaj v določeni meri potrebno sprejeti, pa ne smemo prezreti, da je hrepenenje po sreči in s tem instinktivni odpor do trpljenja zapisan globoko v človeku. Tako kot sta lakota in žeja zapisani kot stanji, ki v človeku povzročita težnjo po njuni potešitvi, tako je tudi s trpljenjem. »Človek je tako ustvarjen, da želi biti srečen, popolnoma srečen, neskončno srečen,« pravi Janžekovič v članku Možnosti za raj na zemlji (MR 2). Vendar se bo vsak strinjal, da sta lakota in žeja nekaj povsem naravnega, čeprav ju je potrebno v določenem času odstraniti, če želimo preživeti. Najbrž ne bi bilo preveč dobro, če ju človek nikoli ne bi občutil.

Vemo, da so vrste trpljenja, ki neposredno preprečujejo res pravo nesrečo. Telesna bolečina je torej kot signalna lučka na armaturni plošči, ki opozori, da z avtomobilom nekaj ni v redu. Janžekovič (1966) podobno utemelji koristnost duševne bolečine. Marjan Turnšek meni: »In zakaj trpljenje in bolečine, ki si jih zadajamo med seboj na duši in v duhu? Tudi te bolečine so »koristne«, saj sporočajo, da se je nekje v nas ali okolici zgodilo nekaj, kar je proti redu, ki ga je Bog po stvarjenju položil v nas kot svoje stvari […] Ker smo ustvarjeni za »dobra dela«, nas zaboli vse, kar je v nasprotju s to resnico o nas.« (Turnšek 2015) To dvoje razumemo. Gre pa za trpljenje, bolečino, ki ni smiselna, ki jo s svojim razumom nikakor ne moremo razložiti, še manj sprejeti?

Za osebno transformacijo je potrebna inspiracija.  Še najmanj mislimo in občutimo etiko skozi dih (Škof, 2012) in navdih. Eksamen nam pomaga »dojeti« Božjo navzočnost. Zame vse dokaze o obstoju Boga presega to, da se vprašaš, kje v tvojem življenju Bog že obstaja, kje je bil tvoj včeraj čudovit.  

Transformacijska pedagogika se je razvijala zaradi odpora do toge represivne in rutinske vzgoje. Treba bi bilo najti povezav med antično in sodobno pedagogiko, kar je nakazal že Pediček. Ni pa tega še razvil. Celovito je tudi že transformirano. Transformacijska šola ali oblika neformalnega učenja je tista, ki naj k osebni transformaciji privede.
Anthony de Mello v Ptičji pesmi pripoveduje več čudovitih prilik o zavedanju Boga. V povesti »Ribica« reče manjša ribica večji. »Starejša si od mene, mi lahko, prosim, poveš, kje najdem to, čemu pravijo ocean?« »Ocean je to, kjer si zdaj,« je rekla starejša riba. »Res? Ampak to je voda. Jaz iščem ocean,« je rekla razočarana ribica in odplavala stran, da bi ocean iskala drugje. »Nehaj iskati, ribica,« pravi de Mello. »Ničesar ti ni treba iskati. Samo videti moraš.« ali kot bi odgovoril de Exupery »gledati moraš s srcem«. Isto velja za iskanje smisla. 

Smisel  preživetja se najde tudi v neugodnih pogojih. Nekateri raziskovalci menijo, da so Indijanci iz preteklosti zavestno začeli proizvajati in širiti črno prst, ki leži v plasteh do 2 metra globoko. Eden od mnogih čudežev pri terra preti je namreč, da se prst ne izčrpa, temveč ohrani rodovitnost tudi po stoletjih, morda tisočletjih intenzivne pridelave.
Antropolog Michael Heckenberger je od leta1993 v gosti džungli ob Amazonki s pomočjo satelitskega nadzora našel ostanke 28 vasi, ki so ležale na območju kakšnih 20.000 kvadratnih kilometrov približno kot Slovenija. Med seboj so bile povezane s popolnoma ravnimi potmi, ki so jih na več mestih na obeh straneh spremljali kanali. 
Rešitev za življenje na zemlji ni na sami zemlji, za dobro in zlo onkraj obeh (Nietzsche), za ljubezen tukaj in zdaj je v večnosti. Vprašanje, ali je o metafiziki še kaj treba reči ali ničesar, se razprši v neupodobljivi podobi. Po metafizičnih in metaforičnih analogijah lahko govori mo, dokler so si stvari in odnosi v čem podobni. Ko postane podoba paradoksalna, je že skoraj neizgovorljiva.  Metafizika in Russellova teorija tipov izhajata iz tega, da se problemi na nižji stopnji razrešujejo na višji stopnji. Specifičnih funkcij in nalog mišljenja je več. Strukturno pa sta le dve: 1. da razloži to, kar se da razložiti na različnih nivojih klasifikacije in hierarhije bivajočega in 2. pokaže tudi na to, kar se ne da izreči. Kje je višina in globina skrivnosti, ki je um ne doseže? Zaradi reakcij kot povratnih učinkov so čedalje bolj tvegane tudi akcije. Z (ne)smiselnim tveganjem se v tej knjigi eksplicitno nismo ukvarjali, implicitno pa stalno. Ne vemo, kdaj se bo kako dejanje pokazalo kot smiselno. Izkušnje kažejo na verjeten izid, ki pa ima lahko izjeme. Znano je, da je individualno in ne le družbeno življenje neizogibno nevarno.  Adrenalinski poklici in športniki ljubijo nevarnost, drugi (hudo ali blago anksiozni) pa se je bojimo. Življenje je v bistvu nevarno, tragično, trdo.  

Pri vprašanju transformacije sebe se spomnimo, da je najpomembnejša zmaga nad samim sebo in prav tako, da samo nenehna dobrota premaga hudobneže (vincit malos pertinax bonitas). 

Že doslej nismo vedeli, kako smo determinirani in svobodni, kaj šele v rasti IKT. Nekateri filozofi so iskali smisel življenja le v nujnosti, drugi le v svobodi. Jasno pa je, da nam jo sama po sebi ne prinaša ne ena in ne druga. Skrivnost življenja je smiselna za tiste, ki verjamemo v njen dober izid, za druge pa ne. Pomembno je zaupanje v pomoč, ko jo bomo potrebovali. Smisel nekateri izenačujejo s srečo, dostojanstvom, darom, modrostjo in drugimi duhovnimi vrednotami. Za iskanje smisla so Frankl in drugi so predstavili celo metodologijo.  Trstenjak in Ramovš sledita Franklu (1994), ki definira smisel kot „notranjo strukturno povezanost stvarnosti v ekološko celoto“. Struktura  stvarnosti je smiselna, če in ko vsebuje neko pamet no zamisel (za-misel – smisel) in odločitev. Vrednote so imanentni del smisla, ki je utemeljen v posamezniku. Ta povezuje svojo nótranjo in zunánjo (objektivno) stvarnost v celoto.

Smisel je za Junga v poti duše, za Hegla v fenomenologiji duha. Še bi lahko naštevali. Vendar pa je bila naša glavna preokupacija smisel osebne transformacije. Videli smo, da s tega vidika smisla ne dosežejo tisti, ki v antiki niso dosegli etičnih vrlin kot norm in ga sedaj ne dosegajo tisti, ki se ne držijo krščanskih duhovnih zakonov. Z metafizičnega vidika smisel predpostavlja konstant ni značaj ali večno osnovo. Deleuzova logika smisla je ambivalentna. Ne dosega tiste pluralne ravni, ki bi bila značilna za konsociativno demokracijo, v kateri bi v polnosti zaživela  personalno solidarnostna etika. Tako je vprašanje smisla še med tehnološko utopijo in distopijo, med upom in obupom. Gre za 'vmesnost' (Komel). 

Jončič Ana trdi, da ima življenje vedno smisel, ker smo dejavni v v nečem (lat. inter esse), kar je večje od nas. Maslow bi rekel, da si to vprašanje zastavljamo zato, ker še nismo samorealizi rani. Dobro je, da kdaj dvomimo in se počutimo dobro, če nam kdaj ni treba dvomiti in se spraševati. Vprašanje ni samo to, kaj mi pričakujemo od življenja, ampak predvsem to, kaj življenje pričakuje od nas (tedaj božja volja). Naša dolžnost je, da razvijemo svojo človečnost in da se združimo v skupni volji po skupnem smislu. 

Smisel iščemo v odnosih do Boga, če smo verni, do sebe, drugih in do stvari. V prvem primeru   smo usmiljeni do drugih, ker je Gospod usmiljen z nami, se kdaj izpraznimo, da doživimo polnost in se razdajamo, da dobimo povrnjeno, s kakršno mero merimo. V kolikšni meri olajšamo življenje drugim, toliko ga osmislimo. V samem kopičenju materialnih dobrin ni nobene osebne transformacije.   

Med mladimi je  veliko narcisizma, vendar bi vsem skupaj koristilo, če bi vadili, kako biti skromnejši, bolj ponižni in spoštljivi. Sodobna družba izpostavlja in ceni dosežke, videz in posledično tudi samopoveličevanje, tako da takrat, ko naletimo na skromno osebo, začutimo val olajšanja. Morda je skromnost zato tako izraziti, ker jo pogosto napačno razumemo kot znak slabosti, depresije, introvertnosti, čeprav je v bistvu znak velike notranje moči. 

Humus skromnosti je hvaležnost. Zaradi nje postajamo to, kar smo in opuščamo tisto, kar nismo. Ob resnično skromnem se sprostimo. Spominjam se, da sem pogosto izgubljal notranji mir. Zakaj? Ker se nisem sprejemal takšnega, kakršen sem z vsemi napakami vred. 

Resnično skromni ljudje nam lahko podarijo ta dar, ker vidijo in sprejemajo svoje moči in omejitve brez obsojanja. Skromnost naj bi sprožila razvoj sočutja do človeštva. Tako samo sprejemanje izhaja iz povezave z notranjimi, bistvenimi človeškimi prioritetami, ne pa z zunanjimi dosežki (visoko plačo, izklesanim telesom, dobro poklicno kariero, številom prijateljev na Facebooku ...). Skromni ljudje večji pomen dajejo dejanjem, s katerimi lahko pomagajo drugim. Življenje dojemajo kot šolo, saj razumejo, da nihče med nami ni popoln.

Skromnost naj bi postala zaželena lastnost tudi pri voditeljih. Že sama sposobnost pridobi vanja skromnosti vzpodbudi notranjo moč kot pri Mahatma Gandhiju. Zavedajmo se, kaj se zgodi, ko se naučimo obvladovati svoj ego: manj verjetno bo, da se bomo odzvali agresivno, da bomo manipulirali z drugimi, da bomo neodkriti in uničevalni. Pri sprejemanju  odgovornosti jih skušamo odpraviti, prisluhnili bomo zamislim drugim.

Eden od poglavarjev indijanskega plemena Lakota je razmišljal tako: »Ko izbiramo voditelja, se moramo zavedati, da skromnost poskrbi za jasnost, medtem ko aroganca prinese oblake. Zadnje, kar bi hoteli je to, da bi nas vodil nekdo, čigar presojo in dejanja zasenči aroganca.«

V  e-knjigi Učenje kot reševanje osebnih in družbenih problemov sem uvodno opredelil več pojmov, ki jih nadaljujem tudi v tej: npr. psihoterapija, obvladovanje čustev in EFT, čuječ nost, kriza, razumevanje in interpretiranje, transmisijska in transformacijska šola, pedagogika, evolucijska psihologija, vseživljenjsko učenje, opolnomočenje, NLP z Diltsovo piramido, vloga spomina pri oblikovanju dobrih odnosov. Pomembna podpoglavja v V. poglavju so: Pota k integrativni osebnosti, str. 175-176, Več kot vsota prebranega, 176 in Tendence razvoja šole  po Beli knjigi 2011 od 176 do 190. strani.      

Aristotel je anticipiral misel, da je pogosto motiv smisla nekakšna podobnost. Jezikoslovci verjamejo, da je sanskrt najstarejši potomec prednika vseh indoevropskih jezikov, vedskega jezika. Med živimi in mrtvimi jeziki je sanskrtu blizu prav naša slovenščina in to ne le zaradi številnih skupnih besed in korenov besed, marveč tudi zaradi dvojine in glagolskih spregatev. Meškov Slovensko-sanskrtski slovar (2014) je zato namenjen vsem, ki se tako ljubiteljsko kot poklicno ukvarjajo z jeziki in njihovo zgodovino, in tistim, ki se s sanskrtom srečujejo pri študiju joge, hinduizma in budizma.

E-knjiga Prolegomena za Novo fenomenologijo duha prinaša naslednje zasnove: II. Poglavje 7. Duhovna rast v trinitarizaciji posameznika in družbe  in  podpoglavje str. 105 -114, in 8. Vloga duhovnega kapitala  za osebno rast in skupnost, 114-120. III.P. 3. Poglavje Pomen vrlin za skupnost starogrškega polisa, str. 134-142. Relevantni viri so še: Energetski potenciali odraslih za osebno rast, zlasti 1. poglavje o osebni rasti, meditacijah in vrednotah. Smisel dela v poklicu se prevesti v smisel dela na sebi v 3. Življenjskem obdobju. V e-knjigi Vidiki hrepenenja v službi življenja najdemo precej izhodišč za vprašanje življenjskega smisla, zlasti I/3 Hrepenenje po vrednotah smisla str. 134-144. Relevanten vir za življenjski smisel kaže tudi naslov e-knjige: Iskanje orientacije med različnimi pomeni ljubezni, ki kaže da ni vse smiselno, kar se v ljubezni dogaja. Prav tako je etični vidik smisla opredeljen v e-knjigi Preseganje krize z etiko dobrega delovanja. 

Ker vemo, da smisel ni zagotovljen, tudi natančno ne vemo, katero tveganje podjetja je še smiselno. Imamo splošne smernice (duhovne zakone, obljube) kot tudi izkušnje, vendar pa svet še poln presenečenj v duhu Senece: tudi ko je pot končana, se spet začenja. 

Pri proučevanju smisla življenja naletimo na ugotovitev, da se kriteriji smisla ne spremi njajo samo iz enega obdobja individualnega življenja do drugega, ampak tudi iz generacije v generacijo, iz enega zgodovinskega obdobja v drugo. Današnja generacija je najbolj razvajena in pomeh kužena. Oborožena je s tehničnimi orodji, ki ji življenje olajšujejo, zato pa je tudi manj odporna na družbene pritiske. Ne vem, če je sistem strive drive že razkril svojo goloto, vendar pa je že Jamnik (2018) pokazal, da je samozadostni, z vsem preskrbljeni posameznik neproduktiven za družbeno življenje, sebične drobnarije pa so neproduktivne za razvoj duha. Trgovine se najbolj laskajo tistim potrošnikom, ki se ne znajo ničemur odpovedati, korupcija najbolj uspeva tam, kjer je umrla poštenost.      

Bergson vidi smisel skupnosti v solidarnosti. V bistvu vedno nekomu sledimo in 'ustvarjamo' sledilce, posnemovalce, ker smo prenašalci sporočila. Krščanstvo nas vidi kot oznanjevalce.  Biblijska pravila vnašajo nekakšno predvidljivost v kaotično dogajanje, pa tudi možnost preventivnega delovanja v vzdržnosti, odpovedovanju, celo žrtvovanju. Kristusova velika žrtev je, da je dal življenje za nas. V bistvu v nekaj ali nekoga investiramo svoje življenje, ki ne more služiti zgolj nam samim. Redki zagovarjajo sebično držo, čeprav jo imajo. Misel sama prav tako še ni smisel, čeprav naj bi bila najbolj praktična teorija. Spranger je delil osebnostne tipe glede na njihove glavne dejavosti in posluhe oz. nagnenja zanje.     

Ali niso vsi pomena smisla v dobi nihilizma le navidezni, ker jim manjka temeljni odgovor na vprašanje zakaj. Čemu vse reprogramiranje in transformiranje? Zaradi vrhovnega lepega, resničnega in dobrega. Resnično novo je tisto, kar je bilo na začetku in bo na koncu. To pomeni, da je nihilizem nesmiselnih sosledij odpravljen v krožnem modelu. Zato govorimo o povračanju.  Kratka spoznanja:

1.	Obstajajo številni prehodi med smisli in nesmisli.
2.	V vsakem pozitivnem smislu je nekaj delno nesmiselnega in obratno.
3.	Boljši je neviden smisel kot viden npr. za koliko stvari ne vemo, pa vseeno v redu potekajo.
4.	Vrednotenje – bilanca smiselnosti je potrebna po prelomnih dogodkov (metafora Minervine sove)
5.	Sprejemanje življenja je pogoj interpretiranja in spreminjanja. 
6.	Ne zapirajmo se niti v pretekle spomine niti v sedanje tekoče posle brez vizije.
7.	Živeti je mogoče izpolnjeno v Bogu, smisla pa ni mogoče izčrpati, ker je procesen.
8.	Vprašanje naših končnih eksistencialnih meja se zastavlja vsakokrat drugače.
9.	Usmerjajmo se k dobremu in ne k slabimo, kar je znano že iz Svetega pisma.      

Delujemo v okviru predvidljivo dobrega. Seneka je dejal, da ne smeš živeti zase, če ne živiš za drugega. Ne smemo niti vsega zapraviti niti vsega zadržati. Več možnosti izbir ne pome nijo večje premišljenosti. Na koncu metafizike je prišla na slab glas tudi racionalnost. Kar je smiselno v mehanski paradigmi, ni smiselno v holistični. Ne vemo, koliko nas stara metafizika in travme še držijo.    V kriznih in kritičnih trenutkih se sprašujemo po smislu, ne za vsak trenutek posebej. Videti je, da so ta vprašanja tem manj potrebna, čim bolj smo celostni. 

Škoda je, da se pri iskanju smisla ne poudarja tudi pomena hierarhije socialnih položajev in prioritet, ki izhajajo iz medosebne urejenosti odnosov. Pravice same problema uveljavljanja sebe še ne razrešujejo. Moj problem je bil asertivnost. Ni vse, kar je pravica že smiselno. O smislu zadolževanja za ljubezen (Kierkegaard) večina ne razmišlja. Psihoterapevti poznajo problem različnih zasvojenosti, ne vem pa, koliko se posamezniki želijo obvladovati. Za  skupno dobro v sistemu individualne iniciative (5. evolucijska stopnja po Gravesu) premalo delujemo.   

Nemogoče je, da bi v dobi eksperimentiranja s seboj in s svetom, delali same smiselne reči. Če nismo apriori agapično prepričani v smisel, se nam po lastnih merilih rad izmuzne. Dela mo reči, ki nam jih ne bi bilo treba npr. različni zdravniški pregledi telesa, pretiravanja s športom, obiski predstav, delo ponoči, premlevanja. Premalo pa je gojenja dobrih odnosov, ker se premalo zavedamo, kdaj in zakaj komplementarni odnosi preidejo v dvobojevalne. Ekstremi niso dobri, ker ne vzdržujejo odnos v ravnotežju. Luč razuma pomeni sijaj resnice,  dokler se držimo moralnih principov in pravnih predpisov. Konec racionalne metafizike ne more zmanjšati teme zla. 
  
Vprašanja za iskanje smisla vidim v naslednjih iztočnicah:
- Kako želim videti samega sebe kot najbolj ljubljenega s strani boga? 
- Ali pozornost, usmerjena k zdravniškim postopkom, privlači še več tega?
- Ali z mislimi v sanjah tudi ustvarjam?
- Ali ni sebično želeti si več radosti?
- Kako lahko pomagamo tistim, ki jim je hudo?
- Kako dobivamo to, kar nam priteka?
- Kaj je merilo našega uspeha?...

Smiselno je vzdrževanje kakovosti in uravnoteženosti našega bivanja. Ni pa smisel že sam po sebi sreča in ugodje. Ko nekomu pomagamo, pomagamo tudi sebi. Danes nista več dovolj zdravje in delo, ampak nam mora biti oboje všeč. Za občutek smisla imamo višje zahteve. Zato ga je težje doseči kot nekoč. 

Drugi mi v ogledalu pokažejo to, kar nisem. Smo  med tem, česar nočemo in tem, kar smemo.  Je bistvena razlika med tem, ali imamo svoje telo za sredstvo ali pa za božjo podobo. Slednje lažje osmišljamo. Ali imata izreka 1. 'Nič ni tako skrito, da ne bi bilo očitno. Nihil occultum quod non perspi cuum'. In 2. Dvakrat premisli, kaj boš rekel. Če ugotoviš, da je to slabše, raje molči. Lat. Quae cogitare bis dicis. Si minus intellegitur, maluit tacere. Zdi se mi, da ljudje ta nasvet premalo upoštevamo. Če čas razkrije vso resnico, je pomembno, da imajo dobri nameni tudi dobro izvedbo zaradi končne ga smisla. V blodnjaku (ne)smisla je pomembno, kaj je bilo prvotno potlačeno npr. očetomor pri Freudu. Po Tal Ben Šaharju je najboljše samoskladno delovanje iz naših najboljših in najglobljih nagibov. Po Alenki Rebula je  ne- ustvarjalnost oz. neučljivost nevarna, ker nas peha v depresijo in demenco.     

Literatura 

- Adler, A. (1999). Smisel življenja. Ljubljana, Fors.
- Adorno, T., W. (1950). The Authoritorian Personality. New York, Harpers Brothers.
-	Adorno, Theodor (2007). Minima moralia. Ljubljana, založba cf.   
- Adorno, Horkheimer (2001). Dialektika razsvetljenstva. Ljubljana.
- Agamben, G. (2008). Čas, ki ostaja. Komentar k Pismu Rimljanom. Ljubljana, Študentska založba.
- Anders G. (1985): Zastarelost čoveka. Beograd, Nolit. 
- Arendt, Hannah (2002). Izvori totalitarizma. Ljubljana, Claritas.  
- Arendt, Hannah (1996). Vita activa in vita contemplativa. Ljubljana, Krt. 
- Ariely Daniel (2012). Resnica o nepoštenosti. Ljubljana, Umco.
-	Aubreht Dejan: Zaton posameznika. Ljubljana, Apokalipsa. 
- Averbach, et al. (1977). Put ka majstorstvu. Beograd, Centar za unapredovanje šaha.  
- Bahtin, M. (2010). K filozofiji dejanja. Ljubljana, Emanat. 
 -Brits, Thomsen Louisa (2017). Hygge - Danska umetnost srečnega življenja.
- Beaumont, Jacques (2007). Nasprotja, Učim se - rišem - igram se. Les contraires. Ljubljana, Oka.
- Beck, Ulrich (2001). Družba tveganja. Pot v neko drugo moderno. Ljubljana, Krtina.
- Bednarik Jan (2003). Smisel šibkosti. Oris filozofske misli Giannija Vattima. Ljubljana, 
Nova revija. 
- Bucay Yorge (2017). Pot samoodvisnosti. Ljubljana, MK.
- Bucay Jorge (2017a). Pot sreče. Ljubljana, Eno.
- Capuder, Andrej (2008). Henri Bergson, intuicija in misel. Celje, MD. 
- Cyrulnik Boris (2012). Sram. Ljubljana, Modrijan.
- Cantalamessa, Raniero (2005). Evharistija, naše posvečenje. Ljubljana. 
- Clark, Christopher (2017). Mesečniki. Kako je Evropa leta 1914 zabredla v vojno. Ljubljana, CZ.
- Čhartišvili, G. (2017). Pisatelj in samomor. Ljubljana, LUD Literatura.
- Dalmatin Jurij (1584, posodobljeno besedilo, 2017). Novi testament. Slovenj Gradec. Združenje  Trubarjev forum.  
- Damnjanović, Ivana (2014). Tehnologija između utopije i distopije. Beograd, Fakultet 
političkih nauka.
- de Botton Alain (2001). Utehe filozofije (The Consolations of Philosophy). Ljubljana, 
Vale-Novak d.o.o. 
- Debenjak, Božidar (2017). Luthrova kritika dobičkarstva in grabežljivosti. V: Stati inu obstati, revija za vprašanja protestantizma, 25/17, str. 94-111.
- Debord, Guy (1999). Družba spektakla. Komentarji k družbi spektakla. Penegirik. 
Ljubljana, Beletrina. 
- Deleuze, Guattari (2017). Anti-Ojdip. Kapitalizem in shizofrenija. Ljubljana, Krtina.
- Dennett, Daniel, C. (2012). Pojasnjena zavest, Consciousness explained. Ljubljana, Krtina.
- De Saint Exupery Antoine: Mali princ. Ljubljana 
- Doblanovič, Dušan Jimmy (1996). Prepovedano življenje - Vodnik na poti osebnega razis
kovanja zavesti. Ljubljana, Gnosis.
- Družina in življenje. Gradimo odnose za katere je vredno živeti. Glasilo let. 13, 1. April 2014. 
- Družina (2016). Od konflikta do skupnosti : skupno luteransko-katoliško obeleževanje 
reformacije leta 2017 : poročilo Luteransko-rimskokatoliške komisije za edinost. Ljubljana. 
- Duhigg Charles (2015). Moč navade. Ljubljana, Umco.
- Duhigg Charles (2016). Pametnejši, hitrejši, boljši. Skrivnost učinkovitosti pri delu in v 
vsakdanjem življenju. Ljubljana, Umco. 
- Eagleton, Terry (2009). Smisel življenja. Zelo kratek uvod. The Meaning of Life: A Very Short Introduction. Oxford, University Press.
- Eagleton (2013). Zakaj je imel Marx prav? Ljubljana, Modrijan. 
- Eagleton, Terry (2018). Upanje brez optimizma. Ljubljana, Beletrina. 
- Engels, F. (1953): Dialektika prirode. Ljubljana, CZ. 
- Erzar Tomaž in  Erzar Katarina (2011). Teorija navezanosti. Ljubljana, Teološka fakulteta.
- Fink, E. (1970): Erziehungwissenschaft und Lebenslehre. Freiburg: Verlag Rombah.
- Gehlen, A. (1961). Anthropologische Forschung. Zur Selbstbewegung und Selbstentdeckung 
des Menschens.  Reinbeck bei Hamburg, Rohwolt.
- Erjavec Matej, (ured., 2017). Radost zrelih let med samostojnostjo in odvisnostjo. Ognjišče 
- Evans Jules (2012). Philosophy for Life and Other Dangerous Situations. London, Rider Books.
- Fernandez Carvajal Francesco (2013). Pogovori z Bogom. Razmišljanja za post, veliki teden
in velikonočni čas. Ljubljana, Družina.
- Fone Helena (2012). EFT - tehnika doseganja čustvene svobode za telebane. Ljubljana, Pasadena.  
- Floridi Luciano (2016). Informacija. Zelo kratek uvod. Ljubljana, Krtina. 
- Frankl, V. E. (1983). Psiholog v taborišču smrti. Celje, Mohorjeva družba.
- Frankl, V. E. (1993). Kljub vsemu rečem življenju da. Celje, Mohorjeva družba.
- Frankl, V. E. (1994). Zdravnik in duša: osnove logoterapije in bivanjske analize. Celje, MD.
- Frankl, V. E. (1994). Volja do smisla: osnove logoterapije in bivanjske analize. Celje, MD.
- Frankl, V. E. (2005). Človek pred vprašanjem o smislu. Izbor iz zbranega dela. Ljubljana, 
Pasadena. 
- Fromm Erich (1973, 2013). Anatomija človekove uničevalnosti. Ljubljana, MK.
- Fukuyama, F. (1996). Trust : the social virtues and the creation of prosperity. London 
[etc.] : Penguin Books.
- Furedi, Frank (2017). Moč branja. Ljubljana, Umco.   
- Gabor, M (2017) Kibernetska apokalipsa. Družina, Slovenski čas julij 2017, št. 87, str. 14
- Galimberti Umberto (2009). Grozljivi gost : nihilizem in mladi. Ljubljana, Modrijan.
- Gavez, Gorazd (2000). Sedem zlatih resnic. Z meditacijo, vajami in hrano do zdravja in sreče. Ljubljana, MK. 
- Gasparyan Diana (2015). Od metafizike k filozofiji razlike: Deleuze in Derrida. V: 
Filozofski vestnik | Let. XXXVI | Št 3 | 2015, str. 151–165. 
- Gerjolj, Stanko (ured., 2013). Gestaltpaedagogik heute und Morgen. Kongress fuer integrative Gestaltpaedagogik, Kongress in Celje, 2012.   
- Gibran Kahlil (2006). Prerok. Ljubljana, MK. 
- Grün, Anselm (2008, 2009). Boj in ljubezen : kako moški najde pot do sebe. Celje, MD. 
-  Grün Anselm (2010). Umetnost staranja. Ljubljana-Celje, MD.
- Gržan Karel (2017). 95 tez, pribitih na vrata svetišča kapitalizma za osvoboditev od 
zajedavskega hrematizma. Sanje. 
- Habermas, J. (1971). Knowledge and Human Interest. Boston, Beacon Press.
- Habermas, J. (1985). Theorie des kommunikativen Handelns. Bd. 2. Zur Kritik der 
funktionalistischen Vernunft. 3. Aufl. Frankfurt am Main, Suhrkamp.
- Heidegger, M. (2003). Vprašanje po tehniki. V: Heidegger, M.: Predavanja in sestavki. 
Ljubljana, SM, str. 10-46.
- Habermas, J. (2007). Med naturalizmom in religijo. Filozofski sestavki. Ljubljana, Založba Sophia. 
- Hajdini Simon (2013). Na kratko o dolgčasu, lenobi in počitku. Ljubljana, Društvo za 
teoretsko psihoanalizo. 
- Hall (2007). Meditacija za vsakogar. Preproste tehnike, s katerimi se boste zbrali in umirili. Tržič, Učila.  
- Hauman, Zygmunt (2016). Postmoderna etika. Ljubljana, Znanstvena založba Filozofske 
fakultete.
- Hedžet Toth, C. (2008). Hermenevtika metafizike. Metafizika − materializem − etika – utopija. Ljubljana, Društvo 2000.
- Hendrix, H. (1999). Najina ljubezen, od romantične ljubezni do zrelega partnerstva. Ljubljana, Orbis. 
- Hicks, Esther, Hicks Jerry (2009). Zakon privlačnosti. Osnove Abrahamovega nauka. The 
law of attraction. Ljubljana, Ara.
- Hisamatstsu Shimichi (1995). Polnost niča – satori. Maribor, Obzorja.
- Holden Miranda (2002). Boundless love. Transfotrming your life with grace and inspiration, 
Rider.
- Hribar, Tine (2017). Nesmrtnost in neumrljivost. Druga knjiga. Krščanska posmrtna 
nesmrtnost. Ljubljana, SM.
- Hribar, Spomenka (1972). Edvard Kocbek in križarsko gibanje. Maribor, Obzorja.
- Hribar Sorčan V. (2008). Empatija.  Anthropos, št. str. 
- Hribar Sorčan, V. (2013). Jaz in drugi v filozofiji in umetnosti. Na poti k sodobnosti. 
Ljubljana, Znanstvena založba FF.
- Hribar Tine (1971). Molk besede, beseda molka. Maribor, Obzorja. 
- Hribar Tine (2016). Nesmrtnost in neumrljivost. 2. knjiga. Krščanska posmrtna nesmrtnost. 
Ljubljana, SM. 
- Hrausky Andrej (2016). Simboli v Plečnikovi arhitekturi. Ljubljana, Lili in Roza.
- Iršič Andrej (2004). Reševanje konfliktov. Ljubljana, Rakmo. 
- Jamnik Anton (2018). Politika brez načel, trgovina brez morale, bogatenje brez dela, 
znanost brez humanosti. Delo, SP  10. 2. 2018. 
- Janžekovič Janez (1966). Smisel življenja. Ljubljana, MD.
- Jarosch, L., Gruen, A.  (2009). Kraljica in divja ženska. Celje, MD.
- Jelenc Zoran (2016). Vseživljenjskost učenja in izobraževanje odraslih. Nova Gorica. Educa. 
- Juhant Janez (2012). Človek in religija. Ljubljana, Teološka fakulteta. 
- Juhant, Marko; Levc, Simona (2013). Varuh otrokovih dolžnosti. Nehajte se ukvarjati z 
otrokovimi pravicami Priročnik 2. popravljena in dopolnjena izd. 
- Kahneman Daniel (2016).  Razmišljanje, hitro in počasno. Ljubljana, Umco. 
- Kaloper Urška (ured. 2016). Ustavimo staranje. Block the clock. Ljubljana, MK. 
- Kasparov Gary (2010). Moji veliki predhodniki. 
- Kasparov Gari (2012). Kako življenje oponaša šah. Maribor, KMŠ.
- Kete (ured., 2006). Tvoja beseda je luč na moji stezi. Nedeljski evangelij za mlade.
- Klein Noami (2015). To spremeni vse. Kapitalizem proti podnebju. Ljubljana, MK.   
- Klein Nomami (2018). Ne ni dovolj. Ljubljana, MK.
- Klepec Peter (2007). Ob Deleuzovi logiki smisla. V. Filozofski vestnik, l. 23, št. 3, 109-123. 
- Klun (2016). Smisel in neskončnost. Phainomena, št. 62-63, str. 97-106. 
- Koch Kurt (ured., 2017). Luther za katoličane. Ljubljana, Novi svet. 
- Kodelja, Z. (2012). Različne obravnavati različno. Delo, Sobotna priloga, 14. 4. 2012, str. 18-19.
- Kojc, M. (2005). Razsvetljeni človek. Ljubljana 
- Kodelja, Zdenko (2017). Šolstvo v kriz, kriza v šolstvu. Ljubljana, ŠR.
- Kos Dejan (2015). Evangelij bližine. Ljubljana, MK.
- Kos Janko (2018). Misliti Cankarja. Ljubljana, Beletrina.
- Kotsou, Ilios (2014). Eloge de la lucidite. 
- Kraljić, Zlatko (2017). Achtung Auschwitz. Ljubljana, Apokalipsa.
-	Kristovič Sebastjan (2018). Reševanje krize sodobnega človeka. Celje, MD. 
- Krystal, Ph. (2001). Odstranjevanje vezi, ki omejujejo. Kranj, Lotos.
- Kumerdej Mojca (2016). Kronosova žetev. Ljubljana, Beletrina. 
- Kump Sonja, Jelenc-Krašovec Sabina (2010). Prestari za učenje? Vzorci izobraževanja in 
učenja starejših. Ljubljana, FF. 
- Ladinsky Daniel (2002).  Love Poems from God : Twelve Sacred Voices from the 
East and West.  
- Lasch Christopher (2012). Narcisistična kultura. Ameriško življenje v času zmanjšanih 
pričakovanj. Ljubljana, MK. 
- Lavrič, Andreja, Šturm Mateja (2016). Psihosocialna pomoč po nesrečah in drugih kriznih
dogodkih. Ljubljana, Uprava RS za zaščito in reševanje.  
- Levine Peter A., Ann Frederick (2015). Kako prebuditi tigra. Zdravljenje travm. Ljubljana.
- Linn Denis (2009). Potovanje k duši. Ljubljana, Tangram. 
- Lukas, E. (1999). Smiselnice - logoterapevtske modrosti (Sinn Zeilen). Celje, MD.
- Lukmann Thomas (2007). Družba, komunikacija, smisel, transcendenca. Ljubljana, 
Študentska založba.
- Lunaček, Izar (2011). Ciklična mera popularne kulture. Ljubljana, Aristej.
- Majerhold Katarina (2003). Kriza smisla filozofije. Sodobnost, 2003/7-8, str. 793-798. 
- Marcuse, Moore, Wolf (1984). Kritika čiste tolerancije. Zagreb, Globus. 
- Maver Aleš (2016). Kapljica izdolbe kamen. Celje, MD. 
- Milčinski Maja et al. (ured., 2011). Smrt in umiranje v medkulturni perspektivi. Ljubljana, FF.
- McLaren Peter (2015) Pedagogy of the Insurrection. New New York, Peter Lang.   
- Mihajlović Slavinski Ž. (2010). Vrnitev enosti. Načela in praksa spiritualne tehnologije. 
Ljubljana, Primus. 
- Milek Vesna (2017). Snemite Newtonova očala in odkrili bomo, da živimo v novem, 
kvantnem svetu. Delo, Sobotna priloga 10. 12. 2017, str. 10-12.
- Myss C. (2006). Posvečeni dogovori. Ljubljana, Iskanja. 
-Nancy Jen-Luc (2011). Pozaba filozofije. Raprava. Ljubljana, Hyperion. 
- Novak,  Bogomir (2008). Filozofija poučevanja filozofije v gimnaziji. Anthropos, 2008, let. 40, št. 3-4, str. 213-235. 
- Novak Bogomir (1995). Demokracija in totalitarizem v politični kulturi. V: Teorija in praksa, št. 3-4, str. 299-309.  
- Omejc Maja, Železnik Gabrijela (2001). Mandala, pomoč pri dvigu zavesti in osebnostno 
zrelostnem odnosu. Samozaložba. 
- Osho (2010). Knjiga o moškem. Ljubljana, Modrijan.
- Penman Danny (2016). Čuječnost za ustvarjalnost. Kako se prilagajati, ustvarjati in uspevati v ponorelem svetu. Tržič, Učila. 
- Perdih Anton (2011). Izvor Slovencev in drugih Evropejcev. Ljubljana, Jutro. 
- Petkovšek, Robert (2014). Nasilje in etika križa v luči eksistencialne analitike in mimetične 
teorije. Bogoslovni vestnik 74 (2014) 4, 575—592.
- Pirc Tadej (3016). Ethos sodobnosti. Postmetafizika ekonomizirane globalizacije. Gornja 
Radgona, Apriori. 
- Pirc, Tadej (ured., 2014). Izvor: od tehnike k etiki. Gornja Radgona, A priori.
- Pirkmajer Slokan Aleksandra (). Lingva latina. Liber II. Ljubljana, DZS.
- Podgoršek, Veronika (2017). Ljubezen na terapiji. Ljubljana, MK.
- Pokorny, J.. (1959). Indo-germanisches  etymologisches   Worterbuch, Bd 1, Franke 
Verlag, Bern und Munchen 1959; 417).
- Pucelj Katarina (2012). Preučevanje transformacijskega učenja kot pedagoške prakse 3. 
tisočletja. Magisterij, Ljubljana, FDV. 
- Ramovš Jože (2000). Medgeneracijska povezanost, samopomoč in kakovostna starost. V: Socialno delo = Social work. Let. 39, št. 4/5 (2000), str. 315-329.
- Ramovš Jože (2017). Sožitje v družini. Ljubljana, Ognjišče.
- Ramovž Jože (ured., 2013). Staranje v Sloveniji. Raziskava o potrebah, zmožnostih in stališčih nad 50 let starih prebivalcev Slovenije. Ljubljana, Inštitut Antona Trstenjaka.  595 strani.
- Rampert Catherine (ured. 1999). Le livre de la sérénité. Paris, Editions. 
- Rebula Alenka (2011). Sto obrazov notranje moči. Ljubljana, MK.
- Rozman, S. (2004). Spremembe srca. Ljubljana, Studio Moderna, Revija Viva.
- Rebula-Tuta, Alenka, Prebeg, Josipa (2015). Vera vase : potovanje v nove svetove, ki jih še 
niste odkrili in ki prebujajo najlepše v življenju. 2. dopolnjena izd. Komen : ART, izobraževalne in založniške storitve.
- Repar, Primož (ured., 2017). Teze in povzetki simpozija Kierkegaard 2017. Ljubljana, 
Društvo Apokalipsa.
- Resolucija o raziskovalni in inovacijski strategiji Slovenije 2011–2020 (ReRIS11-20).
Ur.l. RS, št. 43/2011
- Rožanc, Marjan (1987). Roman o knjigah. Ljubljana, Delo, d.d.
- Rupnik VecTatjana (2008). Učenje površinsko in globinsko. Povzetek predavanja. Ljubljana, 
Zavod za šolstvo.
- Rus, Vojan (2000). Philosophische Anthropologie. Muenchen, Slavica Verlag. 
- Salecl, Renata (2016). Tek na mestu. Ljubljana, MK.
- Salecl Renata (2017). Ekonomija nevednosti. Delo, Sobotna priloga, 16. 9. 2017, str. 
- Salecl (2017a). Tesnoba in krivda v silicijevi dolini, Delo, 23. 12. 2017
- Sedlaček Tomas, Tanzer Oliver (2018). Lilit in demoni kapitala. Ekonomija na Freudovem 
kavču. Ljubljana, Družina. 
- Senčar Igor (1997): Homo viator. Ljubljana, Študentska organizacija.
- Simonič Robert (2008) »O razmerju človeka in tehnike onkraj instrumentalnosti«, 
v: Phainomena, št. 64-65, (str.) 137–150. Ljubljana, Nova revija. 
- Simonič Robert (2012a) »Mišljenje zadržanja, zadržanje mišljenja«, v: Phainomena, št. 
80-81, (str.) 187–199. Ljubljana, Nova revija. 
- Simonič Robert (2012b) »O neinstrumentalnem razumevanju nečloveških bitij«, v: 
Iluzija ločenosti. Ekološka etika medsebojne soodvisnosti. 
- Singh Dowling (2016). Milina staranja. Ljubljana, Eno. 
- Sloterdijk, Peter (2013). Spremeniti moraš svoje življenje : o antropotehnologiji. Du mußt 
dein Leben ändern. Ljubljana, SM.
- Solovjev, V. S. (1996). Smisel ljubezni. Ljubljana, Družina. 
- Sorč, C. (2006). V prostranstvu svete trojice. Ljubljana, Družina.
- Sruk, V. (1986). Leksikon CZ. Morala in etika. Ljubljana,  CZ.
- Steel Sean (2015): The Pursuit of Wisdom and Happiness in Education. New York: SUNY Press.
- Sunderland Margot (2008). Znanost o vzgoji. Praktični nasveti o spanju, joku, igri in ustvar
janju čustvenega ravnovesja za vse življenje. The science of parenting; Practical guidance on 
sleep, crying, play and building emotional wellbeing for life (2006). Radovljica, Didakta.
- Stein Edith (2012). Bit in oseba. Prispevek h krščanskemu stremljenju k resnici. Celjska MD.
- Stone Tom (2013). Kako? Preproste tehnike, s katerimi boste presegli svoj ego in 
sprostili čustveno bolečino. Ljubljana, Chiara.si.      
- Svetlič, Rok (2016). Prenašanje biti sveta. Ljubljana, SM. 
- Šalika Alenka (2016). Transcendentno in smisel življenja. Diplomska naloga. Ljubljana, FF.
- Šimenc, Sardoč (ured., 2017). Etika in šola. Šolsko polje. št. 1-2. 
- Šimleša (2017). Umetnost življenja. Ljubljana, MK. 
- Šinkovec Silvo (2017). Vzgojni načrt v šoli. spodbujanje celostnega razvoja osebnosti učencev. Ljubljana, Jutro, Inštitut Franca Pedička.   
- Škof Anita (2005). Prebujanje v zlato dobo. Ljubljana, Keter.
- Škof Lenart (2012). Etika diha in atmosfera politike. Od etike k politiki ali poskus intersubjektivnosti. Ljubljana, SM. 
- Štrajn Darko (et al., 2012). Umetnost v realnosti. Walter Benjamin in transformacija estetike v dobi množične reprodukcije. Znanstvena monografija. Ljubljana, Pedagoški inštitut.
- Štifter, Janko, Jazbinšek, Daniela (2002). Kdo sem? Komu sem potreben? Ljubezen! Družina! Otroci! Smisel življenja? Človek mora imeti nekoga rad. Ljubljana, Pogovorno motivacijsko informativno. 
- Štrajn Varja (2017). Smisel stavkov v Wittgensteinovi filozofiji. Ljubljana, Ennoema inštitut za jezikovne, filozofske in družboslovne raziskave.
- Škobalj Eva (2017). Čuječnost in vzgoja. Ljubljana, Ekološko-kulturno društvo za boljši svet. - Terčič Mateja (2006). Vzgoja za smisel življenja. Ljubljana, diplomska naloga. FDV.
- Taize, O. C. (1999). Življenju smisel. Celje, Mohorjeva družba.
- Taleb Nassim Nicholas (2010). Črni labod. Tržič, Učila International.
- Tamaro Susanna (2016). Pojdi, kamor te vodi srce. Ljubljana, MK.
- Todorov, T. (2010). The fear of barbarians : beyond the clash of civilizations.
- Yalom Irvine (2016). Rabelj ljubezni. Ljubljana, Umco.
- Yalom Irvine (2018). Strmenje v sonce. Kako premagamo grozo pred smrtjo. Ljubljana, Umco.
- Weor Samuel (1993). Revolucionarna psihologija. Gnostična  biblioteka.-Wiking Melik (2017). Umetnost dobrega življenja po Dansko. Tržič Učila International.
- Vračun Žana (2016). Učitelj zlate dobe ima sočutno srce. Maribor, Samozaložba.
- Vranić Udovič (2014). Pustolovščina osebne preobrazbe. Ljubljana
- Wallerstein, Immanuel Maurice,  Collins, Randall, Mann, Michael, Derluguian, Georgi M.,  Calhoun, Craig J. (2013). Ali ima kapitalizem p? Does capitalism have a future? *cf.
- Zalokar Divjak, Zdenka (1998). Vzgoja za smisel življenja. Ljubljana: Educy. 
- Zohar Danah (2018). Kvantni voditelj. Quantum leader. Ljubljana.
- Žalec, Bojan in Vojko Strahovnik (ur., 2017). Religija kot dejavnik etičnosti in medkulturnega dialoga. Ljubljana, TEOF.
- Žižek, Slavoj (1972). Bolečina razlike. Maribor, Obzorja.

Viri

- Furlan Štante Nadja in Lenart Škof (ur.), (str.) 91–102. Koper: Zgodovinsko društvo za 
južno Primorsko, Univerza na Primorskem, Znanstveno-raziskovalno središče, Univerzitetna 
založba Annales. 
- Graves, C. (1981). “Summary Statement: The Emergent, Cyclical, Double Hellix Model 
Of The Adult Human Biopsychosocial Systems”. Handout For Presentation To World 
Future Society, Boston Mass, (temporary.pdfversion).    
- Polič Marko (2009). Govorice in njihov nadzor. Rumors and their control. Spletne strani; http:// www.sos112.si/slo/tdocs/ujma/2009/211.pdf

.
.
.