Dr. Novak Bogomir 

O povezanosti intuitivnega in racionalnega mišljenja
Vrniti se je treba k izvorom čudenja in gledanja (npr. Malickov film Glej in se čudi), k mestu, kjer cveti vse, kar mi smo; kar je naš um, naša duša in srce, in tudi ta čarobna sposobnost neposrednega spoznanja sveta – naša intuicija.
Intuitivno instanco nekateri imenujejo srce, drugi duša, tretji pa mu dodajo božanske lastnosti. Toda, kakorkoli ga poimenujemo, prepričan sem v naslednje – vsak, prav vsak med nami ima dostop do izvora informacij, ki zdaleč presegajo naše dosedanje sposobnosti!
Po kakovosti povezav med intuicijo in razumom se ljudje razlikujemo. Intuicija je praktična veščina, ki pomaga pri pomembnih, pa tudi pri vsakodnevnih življenjskih odločitvah. Kezele (2017) izpostavlja naslednje predpostavke:
- Vsak ima intuitivne sposobnosti.
- Intuicijo lahko vadimo in razvijamo.
- Razvita intuicija je pomemben korak na poti osebne duhovne rasti.
- Redna uporaba intuicije oživlja tisto raven zavesti, na kateri smo vsi povezani, zato je takšno delovanje pomemben osebni doprinos k skupinski evoluciji celotnega človeštva.
Najprej je treba pojem intuicije bolje razumeti. Večina ljudi ve tako o znanstveno-analitičnem kot  o umetniško intuitivnem mišljenju premalo. Šesti čut, občutek, da enostavno nekaj »vemo« ni predmet resnega proučevanja, še manj pa zanesljivo in praktično sredstvo za odločanje. 
Kezele piše: preteklo je že več kot 20 let, odkar je bila objavljena prva različica te knjige. Navkljub vsakodnevnemu sklicevanju nanjo je intuicija še vedno zanemarjena veščina. Tisti, ki vanjo verjamejo, odločitve sprejmejo na osnovi »notranjega občutka«. Veliko jih ta občutek potlači v sebi, saj meni, da je zgolj subjektiven, nezanesljiv in nesporočljiv.
Zanemarjanje intuitivnih sposobnosti vodi v njihovo odmiranje. Carr opozarja na plitvine, površnosti, ki jih reproduciramo, ko se jih navadimo. Gre za rehabilitacijo homo sapiensa. Potrebna je krepitvi skupinskega občutka. 
Poznamo nasvete za razvijanje intuicije
1. zaznavajmo svoje občutke po VAKOG sistemu.
2. Najdimo čas zase
3. Predajajmo se ustvarjalnim idejam
4. Vzpostavljajo močne vezi z drugimi z empatijo.
5. Bodimo pozorni na novosti.
6. Upoštevajmo svoje sanje.
Po več kot 20 letih dela z ljudmi je bil Kezele priča izjemnim spremembam, ki so se zgodile na raznih področjih življenja, toda vse pod vplivom večjega zaupanja v notranje znanje.  Kezele sicer opazi povezavo intuicije s počasnim, razumskim  razmišljanjem. Vendar je v tej točki je Kahnemann neprekosljiv. 
Kahnemann meni, da smo nedosledni. Eden od jazov učinek dogodka presoja le po pravilu vrhunca in konca, drugi pa v povzetku povprečno glede na celotno zgodbo. Če je konec slab je vse slabo.   Odločanje po motivih trenutka dolgoročno ni modro, čeprav nas tekmovalnost v to sili. Ortonomije ni brez vrlin. Včasih pomaga sklepanje 'kot da bomo uspeli', ker laže prene semo neizogibne poraze. Hrabrosti ni brez poznavanja tega, kar nas čaka, če vključuje mod rost previdnosti. Vedeti kdaj odnehati se nanaša na Ottingerjevo molitev. Ramovš in p. Pavle dokazujeta, da neodločnost ni zdrava, čeprav je v Sloveniji pri starih in mladih bolj zastopana kot v sosednih državah. usmeritev je, spraviti vse talente na dan in dati vse od sebe. Sledi najprej odlaganje umiranja pozneje pa pospešeno umiranje z dostojanstveno smrtjo. Oboje je lahko napaka – podaljševanje trpljenja in skrajševanje dragocenega življenja. Potrebno pa je domnevati, da je naša odločitev kljub možni zmoti lahko smiselna.     
Pri vsakem branju Kahnemanovega obsežnega dela odkrijemo še kaj novega. Kahneman nas nagovarja z novimi vprašani in problemi. Nevede hevristično inovativno uporablja 4. tip učenja po Bernice McCarthyjevi v smislu vprašanja »kaj če« (as if).  Njene ključne po-učne vprašalnice so še prej: 1. zakaj, 2. kaj, 3. kako. Gre mu za razlaga nje naših odločitev s stališ ča meta-kognitivne ravni, ki se je najmanj zavedamo. Sam pa jo tudi uvršča samo v sistem 2. Zato večina ne zna odgovoriti na vprašanje, zakaj se tako odloča npr. pri nakupih kot se. 
Kahneman (2016) nam v petih poglavjih na splošno pojasnjuje našo življenjsko zgodbo. V prvem poglavju razlaga model naše antropološke dvojne strukture razmišljanja po sistemu 1 in sistemu 2. Prvi je intuitiven in emocionalen, drugi način (sistem 2) pa je počasnejši, bolj premišljen in temelji na logičnih predpostavkah. Naše odločitve izvirajo iz prepletanja teh dveh načinov razmišljanja ne glede na to, ali gre za vsakodnevne odločitve ali pa za zahtevnejše kognitivne procese, kot je recimo dolgoročno načrtovanje pomembnih bivanjskih in delovnih strategij. Meta-kognitivna instanca je nemi opazovalec, ki ga imenuje tudi tujec v nas oz. leni nadzornik.  Zaradi kognitivne lahkotnosti razsojamo hitro in enostransko učinkovi to. Sistem 1 poskrbi da vtisi v nas postanejo prepričanja. Zato sprejemamo odločitve na osnovi zunanjega videza, všečnosti, prepričanj in pričakovanj, manj pa na osnovi tehtnega premisleka. Na koncu poglavja sumira značilnosti sistema 1 in 2.  Oboje je videti je kot kooperacija desne in leve polovice možganov. Odprto vprašanje je še, v koliki meri smo homo sapiens-i tista živa bitja, ki vemo, da vemo in v kliki meri samo (iluzorično) verjame mo, da vemo. Na to vprašanje ima naš nobelovec veliko odgovorov, vendar pa so ti procesne, ne pa dokončne narave. 

Problem hitrega in počasnega razmišljanja je v prispodobi tekmovanja hitrega Ahila in počasne želve izpostavil kot paradoks že starogrški eleat Zenon. Miselni paradoks je v tem, da na isti stezi še tako hitri tekač kot je Ahil ne more dohiteti in še manj prehiteti počasne želve, čeprav jo dejansko prehiti. Hitrost in počasnost sta korelativna pojma. 

Problem pa ni le logični, če izhajamo iz napačne predpostavke, ampak tudi psihološki. Nanaša se na pomanjkanje vrlin – še posebej na brezvoljnost - abulijo. Ahilov sindrom (Clarkson, 2012) je skriti strah pred neuspehom. O njem govorimo, kadar nas skrbi, kaj o nas mislijo drugi, e nas zgrabi panika, kadar morate v javnosti kaj narediti ali povedati. Ali drugi menijo, da ste odlični pri svojem delu, sami pa čutite, da niste sposobni ali da ste slepar? Če je tako, ste mogoče žrtev vse pogostejše osebnostne motnje - pomanjkanja vera vase, ki jo avtorica te knjige imenuje Ahilov sindrom ali strokovno, psevdokompetentnost. Avtorica opisuje to splošno razširjeno motnjo, hkrati pa nam v njej ponuja nasvete za ozdravitev. Skoraj vsi v avtoričinih nasvetih najdemo dragoceno pomoč - učitelji, psihologi, menedžerji, študentje, dijaki, otroci in starši, ljubimci, svetovalci, umetniki, zdravniki, odvetniki, itd.

Bourdieu bi ugotovil, da formalna logika sveta ne ustreza logiki sveta in življenja, ker je zanjo sicer koristen pripomoček (Nietzsche), ne pa sam življenjski dogodek. Zato pri Kahnemanu tudi strokovno intuitivni rezultati niso vedno preverjeni. Intuicija namreč lahko sloni na sla bem ali pomanjkljivem posluhu za socialno in kulturno realnost. Po drugi strani pa tudi analitični razum zaradi lastnih omejitev ne more priti od boljših t. j. bolj posrečenih rešitev. 

Ker je težko najti ustrezno kombinacijo intuicije in racionalnosti, se je treba toliko bolj zanjo potruditi (npr. prek strokovnih diskusijskih timov, timskih raziskovalcev oz. skupinskem učenju). Na podlagi te zastavitve lahko sklepamo, da je civilizacijsko še kako potrebno oblikovati smiselno celoto za vse prebivalce Zemlje, da družba propade, ker se številnim posameznikom prepogosto dogajajo usodni padci iz sreče v nesrečo.  Kahneman (2016) naka zuje, da je boljše sodelovanje pri uresničevanju novih spoznanj kot pa tekmovanje za profit in korist kot gonilo kapitalizma.  Sodelovanje je okrnjeno, če zaradi kronične deloholične preobremenjenosti možganov sprejemamo sebične odločitve. Civilizacijsko pomembno je odkrivanje meditativne počasnosti. Če nadomestimo Ahila in želvo z zajcem in polžem, ki sta lokalno bližje našim predstavam, po Luisu Sepulvedi (2016) kot polži odkrijemo pomen počasnosti. Saj so hitri zajci v družbi strahu strahopetni, medtem ko počasni polži zanesljiveje pridejo dlje. Na starost naj bi bili naši doživljaji globlji, e razvijemo duhovno raven. 
Eleatsko vprašanje prepočasnega dohitevanja intuitivno hitrega Ahila in razumsko počasne želve, nas privede do ugotovitve,  imata oba tekmovalca svoje hibe. Intuicija lahko sloni na slabem ali pomanjkljivem posluhu za socialno in kulturno realnost, analitični razum pa zaradi lastnih omejitev ne more priti od boljših t. j. bolj posrečenih rešitev. Ker je težko najti ustrezno kombinacijo intuicije in racionalnosti, se je treba toliko bolj zanjo potruditi (npr. prek strokovnih diskusijskih timov, timskih raziskovalcev oz. skupinskem učenju). Zgolj razumevanje iracionalnosti odločitev ne pomaga.
Korist ni izključno ekonomski pojem, ampak je predvsem doživljajski, zato postanemo v svojih zgodbah zmagovalci.  V drugem poglavju razlaga hevristiko in pristranskost. Govori o pretirani čustveni koherenci kot halo efektu. V današnjem svetu obstaja samo to, kar vidimo (OSTKV) v odvisnosti od medijev. Sprašuje se po brzdanju oz. discipliniranju intuicije, ki izhaja iz različnih spominskih vtisov. Zato dogodke razvrščamo na normalne in presenetljive. 
V tretjem poglavju piše avtor o Pretirani samozavesti. Do nedavna smo se spraševali, kaj bi določena ideja pomenila, če bi bila resnična. Kahneman pa ugotavlja iluzije razumevanja in veljavnosti in se tudi sprašuje, kdaj smemo verjeti strokovni intuiciji. Nanj  ne moremo natančno odgovoriti, ker so strokovnjaki z različnih področjih različno usposobljeni in je vsevednost o tem nemogoča. V tej točki je avtor zdravo skeptičen podobno kot njegov vzor nik Taleb v Črnem labodu. Podobno kot njegov vzornik Taleb (2011) Kahneman trdi, da se naša pretirana samozavest hrani z varljivo gotovostjo naknadnih spoznanj (spomnimo se na Heglovo Minervino sovo). Naše površinsko pripovedno mišljenje je polno asociacij, metafori ke in kvazikavzalnosti. Ker pri večperspektivnem mišljenju odpovedujemo, ni čudno, da nam trgovci prodajajo (medijsko) meglo, če parafraziramo Wheena. 
V četrtem poglavju Odločitve odkriva napako v Bernullijevi formuli koristi, ker mentalno računovodstvo niha med strahom pred izgubo pri večini in pogumom za tveganje zaradi upanja na dobitek pri manjšini. V enem izmed kvadrantov lahko prepoznamo svoj prevladujoč način odločanja v četvernem obrazcu odločanja, čeprav vsak sčasoma predela vse štiri.   
V petem poglavju Dva jaza ugotavlja, da sta to spominjajoči in doživljajoči jaz. Prvi zna sestaviti za javnost sprejemljivo zgodbo iz še tako nenavadnih dogodkov, drugi pa v zgodbi ali umetniškem delu išče srečen konec ne glede na to, koliko časa to traja. Ker je naš um organ za iskanje smisla ne glede na iluzije, že samodejno najdemo prikladne interpretacije. Tedaj nismo nikoli brez zgodb. Če ni novih dogodkov v smislu OSTKV, si ogledujemo že shranjene dogodke, ki so logično-emocionalno zaokrožene zgodbe. Tako je tudi sam avtor s psihološko-ekonomske provenience v zadnjem poglavju poslednje knjige sinergijo strokovnih teorij dopol nil v avtobiografsko zgodbo. V knjigi je razvidno, da igra pri odkrivanju naj pomembnejših rezultatov veliko vlogo sodelovalno učenje.      
Kahnemanovo delo je v nekaterih pogledih tudi osebni psihološki priročnik, s pomočjo katere ga bi lahko bralec pri vsaki svoji odločitvi analiziral v čem je slaba in v čem bi bila boljša in kako natanko naj kombinira svoj sistem 1 in 2 kakor tudi svoj spominjajoči in doživljajski jaz. V njej je tudi veliko splošno inovativnih ugotovitev, smernic in praktičnih primerov, na katerih se lahko učimo. Ker Kahneman veliko govori o sreči kot končnem izidu naših dolgoročno dobrih odločitev, lahko kar nekaj kontekstualno novega pove tudi felicitologom, ki specialno proučujejo pogoje naše sreče. Če bi si brez kognitivne ignorance (Kantov ignava ratio) priznali končnost in tragičnost naših življenj, bi živeli bolj empatično in srečnejše. Kahneman potrjuje Freudovo ugotovitev, da so nam ljubše iluzije kot kompleksna resnica med drugim zato, ker razmišljamo asociativno namesto večperspektivno. 

Posledično bi bilo manj elementarnih nesreč, terorizma in vojaških spopadov. Iz 4. tipa učenja 'kaj če' pri Bernice McCarthyjevi lahko izpeljemo politiko možnega miru in sožitja.  Gre za platonsko idejo o modrih vladarjih, ki ostaja sicer nedosežen, vendar pa dosegljiv ideal, sicer Kahnemanovo delo ne bi bilo primerno za svetovno in nacionalno najbolj odločilne arbitre. Pri delih, ki so za vse in nikogar, se zgodovinska odgovornost razprši v neodgovorno kolektivnost.  Po Aristotelu so ključni preobrati iz sreče v nesrečo. danes se nekateri obračajo k neminljivi sreči – npr. budisti, razni alternativci. 

Ukrajinska velemojstra Beliavsky in Mikhalchishin sta napisala knjigo o skrivnostih šahovske intuicije (2002) z izborom poučnih partij, ki jih kaže preigrati in s primeri za spodbujanje intuicije pri lastnem treningu.  
Literatura
- Beliawsky, A., Michalchishin (2002). Secrets of Chess Intuition. Gambit.
- Kahneman Daniel (2016).  Razmišljanje, hitro in počasno. Ljubljana, Umco. 
- Kezele, Adrijan (2017). Inticija, modrost prave izbire.