dr. Novak Bogomir 

iskanje orientacije med različnimi pomeni ljubezni

Kazalo                                                                                                                                               1

Spremna beseda  h knjigi                                                                                                                  1

I. Antropologija ljubezni kot neznane znanke                                                                        5-28

1. (Ne)konvencionalni izrazi in definicije                                                                                        5
2. Koncepti in razsežnosti ljubezni                                                                                                 12                                                                                

II. Psihologija ljubezni                                                                                                            28-82

1.	Med jaz, ti in mi                                                                                                                         28
1.1	Od srca do srca v različnih  zaznavnih položajih                                                                    34
2. Odnos med erosom in agape                                                                                                       42
3. Med zasvojenostmi in ljubeznijo do sebe                                                                                   47
4. Prispevki psihoanalize in psihoterapije k reševanju odnosov                                                     59

III. Aspektika ljubezni                                                                                                          82-116

1. Filozofski in teološki vidiki ljubezni                                                                                          82
2. Heglovo, Kierkegaardovo, Žižkovo, … razumevanje ljubezni                                                  87
3. Večni filozofski sen večne ljubezni                                                                                            93
4 Nesrečna ljubezen indikator socialne dezintegracije                                                                100                                                                 
5. Nekateri primeri literarne in filmske analize                                                                            103

IV. Razvoj ljubezni                                                                                                              116-160 

1.	Zemljevidi ljubezni                                                                                                                  116
2 Romantika ali obvladano čustvo zakonske ljubezni                                                                  117
3. Poroka in zakonolom                                                                                                                124                               
3.1 Hudič in ljubi Bog                                                                                                                  128
4. Nasveti za razvijanje ljubezni                                                                                                   132
5. Vseživljenjsko učenje ljubezni                                                                                                 145
6. Sklep                                                                                                                                         148
Literatura                                                                                                                                      154
Viri                                                                                                                                                160

V. Moški in ženske v procesih kulturnih sprememb                                                        160-201

1. Arhetipski odnosi med žensko in moškim                                                                                160
1.1 Razlike in konflikti med spoloma                                                                                           164
1.2. Težave moških in žensk z negativno samopodobo                                                                168
2. Moški in ženska sta v vsakem človeku                                                                                   173
2.1. Iskanje specifičnosti in ravnovesja med moškim in žensko                                                175
3. Polovično emancipirana ženska in moški                                                                               182
4. Spremenjene vloge moških in žensk v 21. stoletju                                                                 192
5. Sklep                                                                                                                                       196
Literatura                                                                                                                                     199
Vir                                                                                                                                               201

To knjigo posvečam hčerkama Mateji in Tatjani 

Spremna beseda  h knjigi 

Ta monografija je nastala kot poskus iskanja orientacij v globalnem eksperimentu ljubezni. V dobi individualizacije vsaka oseba išče lastno izkustvo ljubezni. Še nedavno so svojim sinovom in hčeram starši izbirali zakonske partnerje v lokalnem okolju. Sedaj pa odgovornost za (ne)ustrezne izbire nosijo ti sinovi in hčere kot posamezniki sami. Prostor ne-verjetnosti ljubezni se je s pomočjo informacijskih komunikacijskih tehnologi razširil na ves svet. Gre za svetovni trg prostega pretoka ljudi, kapitala, storitev in blaga. Homo eroticus postaja globalni homo consumens. 

Ljudje smo najprej čustvene in družabne živali, šele potem (mogoče in včasih) racionalna bitja. Nam lahko nevroznanost o tem pove kaj novega? Predstavniki društva Sinapsa so na Tednu možganov (marec 2014) razlagali temo Možgani in ljubezen. Na razstavi Možgani na GR (maj-avgust 2014) gledalec prav tako zve nekaj o povezavi obeh. Gojimo medosebne odnose, ljubimo in sovražimo, se navežemo in razvežemo. Kaj se pri tem dogaja v možganih? Ob ljudeh čutimo privlak in odboj, pogosto celo do istega človeka. V nekoga se zaljubimo, z nekaterimi smo prijatelji, do drugih pa indiferentni. Ali lahko razumevanje procesov zaljubljenosti vpliva na to, da se zaljubljamo in kako kakovostno se ljubimo?

Ker je človek volk in ovca, ne eksperimentira le s sovraštvom (Sloterdijkov srd), ampak tudi z ljubeznijo. Vsak je vsakemu dostopen v dobrem in slabem. Svet je postal odprto lovišče in svetišče. V tej monografiji skušamo pokazati medosebne orientacije med različnimi pomeni ljubezni. 

Fokusirali smo se na partnersko ljubezen, odnos med erosom in agape z nekaterih vidikov huma nistike – filozofije, teologije in literature in družboslovja, kjer izpostavljamo psihologijo, psihote rapijo in sociologijo. V abstraktnem smislu je ljubezen 'dežniški pojem', ki označuje vse tistim, ki jim to kaj pomeni in ničesar tistim, ki v ljubezen ne verjamejo. Na ta način je že Nietzsche napisal knjigo za 'vse in nikogar'. Konkretno se  ljubezen preizkuša na sebi in drugih, s samorefleksijo, v dialogu z drugimi, s samodisciplino in prek nasvetov za osebno duhovno rast. Za neformalno učenje ljubezni nam nihče  ne izstavlja certifikata, kar pa še ne izključuje domneve, da sta prosto voljno  partnerstvo in sorazmerno bolj obvezujoča zakonska zveza vsakdanji referendum.  

Ljubezen se personificira v vlogi boga amorja oz. kupida, ki strelja puščice. Dar, talent, oz. sposobnost za ljubezen se razvija od ranega otroštva dalje ali pa tudi ne. Že od antike dalje vemo, da je ljubezen (po Sokratu - Platonu) med pomanjkanjem in obiljem. Spornost, konflikt nost ljubezni izraža danes  globalne razsežnosti. Zato ni nenavadno, da je ljubezen homonim od rabe do zlorabe, od odvisnosti do (samo)kontrole. Od samouničujočih obrazcev ljubezni se je možno vzpenjati k samouresničujočim, od enostranskih h kompleksnim, od zgolj romantičnih k zrelim, od ekstremnih k uravnoteženim. Vsak ima svojo predstavo ljubezni, bistveno za sožitje v partnerstvu pa je, da se jo naučimo usklajevati s predstavami drugega in drugih. Učimo se razlikovanja sebične, posesivne ljubezni od nesebične, požrtvovalne biofilije. Od odnosov preveč pričakujemo zaradi strahu pred prikrajševanjem svojih interesov (neuslišanost, zapostavljenost, nesprejemanje). Zato kaj hitro postanejo konfliktni in problematični. Pomislimo na njihovo terapijo.  
V predstavljeni monografiji fenomen ljubezni analiziramo večstransko z vidikov (evolucijske) psihologije, sociologije kulture, psihoanalize, filozofije, literarne analize in teologije. Izhajamo iz stališča, da ima vsak pravico do več vrst ljubezni v življenju in da se jih tudi na več načinov uči. Pokušamo tudi razrešiti današnjo zmedo med erotomanijo in erotofobijo. Dejstvo je, da vsak doživlja več vrst ljubezni v življenju. Ko razvijamo vitalno, čustveno, socialno, intelektualno in duhovno kompetenco za ljubezen razvijamo tudi ljubezen do sebe in drugih na vseh ravneh človeka kot bitja želenja, hotenja, komuniciranja in vrednotenja. Pokažemo, kako se pogojna in brezpogojna ljubezen prepletata v vzajemnem afektu in efektu. Nadalje bralca seznanjamo z metodami evokacije ljubezni kot erosa in agape, ki je dosegljiva s pomočjo molitve, meditacije, vizualizacije, sidranja in karmičnega učenja. Erotična ljubezen ne izključuje brezpogojne, dokler ne preide v poželenje in perverznosti z zasvojenostjo. 

(Ne)ljubeča komunikacija logično povezuje vsa poglavja v romanu življenja, saj milostno omogo ča da ga preživimo v prav takšni dolžini in kakovosti, kakor smo ga. Ljubezen kot (ne)srečo analiziramo interdisciplinarno. Ker analiziramo ljubezen s filozofskih, teoloških in psiholoških vidikov v Iskanju orientacij ljubezni, je tu poudarek za refleksijo vsakdanjega izkustva. Kot vemo se da tudi na različne načine definirati npr. kot dar, sreča, harmonija, ujemanje, sožitje. Da se jo učiti, prav zato, ker je tudi zlorabljena. Da se jo učiti iz lastnih in tujih izkušenj, s samorefleksijo, v dialogu z drugim, s samodisciplino in prek nasvetov za osebno duhovno rast. S filozofskega vidika je kakovost ljubezni odvisna od tega, kako razumemo enotnost razlik in nasprotij, v življenju pa razlikujemo različne kulturne prakse ljubezni. 

Razlikovati bi bilo potrebno ljubezen do modrosti od modrosti ljubezni. Ljubezen do Boga – aga pe ni istovetna z ljubeznijo do športa, znanosti, umetnosti, filozofije. Prepričal sem se, da ima lju bezen kot coincidentia oppositorum na prizemljeni ravni ekrazitne učinke. Prav tako ljubezni do sebe ne bi smeli razumeti kot ljubezni zgolj do sebe, kar je narcisizem. Pogosto ne razlikuje mo normalnega kaosa ljubezni od abnormalnega. Zato se pogosto dogaja, da ljubezen ni ljubljena, pa naj gre za agape (kot je ugotovil  že Frančišerk Asiški) ali eros, zaradi katerega se ločujejo mnogi pari. Zato ostajamo v razdvojenem svetu namesto v enotnem. Sveto pismo ali knjiga Psi nas usposablja, da prej razumemo kot smo razumljeni. Včasih nam manjka veščin ljubeče komu nikacije, včasih pa njen smisel. Ni stroge demarkacijske črte med tem, kar ljubezen je in tem, kar ni. Idealizacija in romantizacija ljubezni ima škodljive učinke, medtem ko ljubezen kot edino socialno-realno stanje pove premalo. Človek je bitje, ki je v vmesnem stanju med že doseženim in še ne doseženim. Zato na koncu opozorimo, katerih iluzij in zastrupljenosti z odnosi bi se bilo potrebno izogniti ali jih preseči. Ena izmed iluzij je ta, da je možna ljubezen brez trpljenja, bolečin, ran, konfliktov.  

Monografija ima pet poglavij. V I. poglavju antropološko opredeljujemo ljubezen z vidikov različnih strukturnih plasti osebnih potreb. Z razlikovanjem različnih tipov osebnosti anticipiramo tudi to, kakšne vrste ljubezni oz. potrebe le-te preferirajo. Kdo ljubezen idealizira in kdo jo pretirano materializira – zvaja na gustatoriko. Nekateri bolj nagibajo k tradicionalnemu poteku ljubezni, drugi pa k izvirnemu. Romantična razočaranja so danes v polnem razcvetu. Brodolom cev oz. zakonolomcev je brez števila. Tematike ljubezni se procesno prepletajo v odtenkih (ne)svobo de, ker gre za neobvladana coincidentia oppositorum. Navajamo avtorje kot so Majerholdova, Fromm, Chapman, Nietzsche, Fischer, Kingma… Dajemo preglednico odnosov, meditacijo.

V II. poglavju smo razlikovali različne vrste in razvojne faze ljubezni. Pri tem se sklicujemo na koncepte Fromma (produktivna ljubezen v smislu biofilije), Chapmana (pet jezikov), Chopre (sinhrousoda),  Sternberga (faze ljubezni), Prechta, ki goji kritični odnos do raznih konceptov npr. Fischerjeve, zakoncev Beck (2003), ki govorita o čisto normalnem kaosu, Kingme, ki svetuje afirmacije za vsak dan in jo v bistvu zvede na superlative, Giddensa, Luhmanna, H. Fisherjeve in psihoterapevte Milivojevića, Erzarja, Scott Pecka, Gostečnika, Alenke Rebule, Sanje Rozmano ve, razlikuje med različnimi zasvojenostmi in zrelo ljubeznijo, Ivane Kuzmanovićeve, ki postavlja moč srca pred močjo možganov, Glasserja s štirimi potrebami, Welwooda, Ellisa. Cilj je razlikovati med zasvojenostmi, ki se izraža v čustvenem izsiljevanju in ljubeznijo do sebe. 

V III. poglavju analiziramo filozofski (Heglovo, Kierkegaardovo, Maritainovo in Žižkovo politič no razumevanje ljubezni velikega vodje. Praktično razlikujemo med aktivnim in kontemplativnim načinom življenja, socialni vidik dezintegracija kot pogoj nesrečne ljubezni na nekaterih primerih literarne in filmske analize. Hegel razlikuje med razdvojenostjo in enotnostjo duha, Kierkegaard odpre vprašanje odnosa med agape in erosom. 

Večna filozofija je 'služabnica' ljubezni kot agape pri Maritainu. Večna filozofija sanja o večni ljubezni. Primer zanjo je Sokrat, ki umre, da se bo posthumno pogovarjal s prijatelji. Žižek pa piše o perverzni ljubezni do velikega vodje. Štiri zaznavne položaje  smo analizirali v II. poglav ju. V bistvu gre za integrativno delovanje. Socialno izključevanje medsebojni ljubezni škoduje (npr. konflikt med Capuleti in Montegi v Shakespearovi drami Romeo in Julija).  

V IV. poglavju terapevtsko svetujemo nesrečnim parom. Za ljubezen potrebujemo potrpljenje, modrost, spoznavanje dialektike življenja, zastopanje lastnih ciljev, sposobnost dogovarjanja in usklajevanja z drugim. To je nenasilna ljubeča komunikacija. Naši starši so bili do nas strogi in skrbni, mi pa skušamo biti do otrok dopuščajoči in razumevajoči.  Težava je v tem, da je nekoč visoka umetnost ljubezni manjšine nizko padla v trivialno kulturo vseh.  Ljubezen do drugega je postala precej vulgarno filtrirana (popačenja, posploševanja, izbrisi), kar se v praksi pokaže v zasvojenostih s posesivnimi čustvenimi izsiljevanji. Zato si 'zasluži' rehabilitacijo. Ta monogra fija je raziskava o pozitivnih dejavnikih osebne transformacije in negativnih dejavnikih, ki to preprečijo, če jih ne uspemo pravočasno zmanjšati.

V V. poglavju Moški in ženske v času kulturnih sprememb analiziramo različne povezave med moškimi in ženskami od biblijskih likov, prek divje ženske in sodobne ženske in različne tipe moških. Po Jungu imamo v sebi vsi žensko – anima in moškega – animus. Zaradi kulturnih sprememb nekateri pari rabijo terapevtsko pomoč, da vzdržijo skupaj. Poznamo napačna kri-žanja poženščenih moških in možač. Pri tipizaciji moških in žensk smo se oprli zlasti na Gruenov opis. Oboji se nahajamo med ljubeznijo in (divjo in konfliktno) bojevitostjo. Oboje je potrebno, vendar pa tudi obe strani pogosto privedeta le  do polovične (ne)emancipiranosti. Nekateri potrebujejo psihoterapevtsko pomoč, ki smo jo analizirali že v prejšnjem poglavju.   

I. (Ne)konvencionalni izrazi in definicije ljubezni 

Pomembno je vprašanje, kdo je tisti, ki sprašuje »ali me ljubiš«. Če se z Majerholdovo (2015) sprehodimo skozi galerije zgodovinsko pomembnih podob ljubezni, se počutimo za postmoderni čas dobro opremljeni. Medsebojna ljubezen je v postmoderni še vedno nezna na znanka, ki vznemirja soudeležene pare. Sprašujemo se, zakaj nam ni dovolj naša čutnost in vse, kar ta prinaša s seboj, in kako to, da o njej ne govorimo kot o erotični ljubezni, ki pa jo dojemamo kot podvrsto tiste prave, »poduhovljene« ljubezni. Že antično vprašanje je, kaj je ljubezen in zakaj in kako govoriti o njej? Pogosto se sprašujemo, ali je ljubezen brezčasni fenomen oz. obstaja le ena prava ljube zen (prava definicija ljubezni), ali pa se skozi čas in po področjih spreminja? Je ljubezen stvar zgolj dveh posameznikov ali celotne družbe in celo kozmosa? In če je stvar kozmosa (ali Boga) in družbe, kako se par in posameznik/ica v paru umešča/ta v to kozmološko in družbeno shemo?
 
Ali je ljubezen vnaprej dana (in bi jo lahko uvrstili med druge človekove nagonske dejavnosti, kot so spanje, prehranjevanje, izločanje, bitje srca) ali je plod človekove ustvarjalne dejavno sti? S takšnimi vprašanji so se več ukvarjali v prejšnjih dobah. Majerholdova se osredotoča na ključn o vprašanje, ali je ljubezen struktura, ki jo lahko predstavimo v obliki koncepta. Ker se Majerhol dova ne zadovolji s parcialnimi odgovori, skuša misliti zgodovinsko diahronijo skozi današnjo sinhronijo dogajanja. S tem zajame pojmovanja ljubezni, ki še danes uokvirjajo naše partnerske odnose in vplivajo nanje. Ljudje namreč velikokrat sledijo pojmovanju ljubezni, za katerega se ne zavedajo v celoti, kaj pomeni, in še manj, od kod izvira; iz roda v rod se preprosto prenaša po določenih koščkih.
Vsi ljudje si želimo in tudi potrebujemo ljubezen (gr. eros, lat. cupid, ang. love, nem, Liebe, fr. amour, sanskrt. lobha), ki je neustavljivo hrepenenje (Gostečnik). Le kako je mogoče, da nekateri ljudje trpijo, ker jim ljubezni ni dovolj, drugi pa se pritožujejo, da njihove ljubezni drugi ne sprejmejo? Duhovnega bogastva, materialnih dobrin in ljubezni je za vse dovolj – le  da imajo nekateri ljudje v sebi ovire, ki jim preprečujejo ljubezen dajati in sprejemati na ustrezen način. Tako ostajajo lačni in žejni sredi izobilja. Tisti, ki se skrivajo za maskami, zaradi katerih niso to, kar so, ne razvijejo pristne ljubezni.  

Nekoč je bil človek eno z naravo. Kitajci so to imenovali dao. Potem pa se je zgodilo nekaj drugega. Brezimni se je pustil imenovati, vsemogočni se je učlovečil in najbolj oddaljeni želi biti z nami. Danes pogosto ahasfersko blodimo, si iz brezciljnosti postavljamo cilje, iz neskončnosti se pojavljamo v končni formi. Izpolnjujemo se s pozitivnih nasprotij in iz pripovedi  pripovedu jemo novo zgodbo, dokler se iz preigranih  šahovskih partij ne odpre nova varianta, ki je najbolj čudežna za nas. Kakor Bog ljubi svet, se njegova ljubezen ljubi skozi nas in med nami. Kot odrasli prinašamo otrokom darove z raznih celin, treh življenjskih obdobij mladosti, odraslosti in starosti. Gre za to, kar imamo, kar želimo in kar smo. Nazaj hodimo po drugi poti kot od rojstne hiše otrok, izgubljeni sin postane najdeni. Navsezadnje smo po interpretaciji pripovedi o rojstvu Jezusa v hlevu mi predstavniki teh kraljev, popotniki celin in vseživljenjski učenci.  

V dokumentarnih filmih o življenju primitivnih plemen je prikazano, kaj je ljubezen v izvirni obliki. Ko sta si dva pomembna, se objameta, se smejeta, čeprav njej prsi visijo do pasu, on pa je brez zob. Vidite pa, da se imata rada, ker si dovolita ples možganov in telesa, ker občudujeta podobo v gibanju. V zahodni kulturi pa si je vse treba zaslužiti: da bi bil ljubljen, mora biti človek tak in tak, mora si zaslužiti partnerja, mora biti lep in pameten, prvenstveno pa spolno privlačen. Zato  je toliko deklet na dietah in podlegajo diktaturi seksualnosti in salutokraciji zdravega telesa. Vse to je treba, da bi se potem iz naključnega odnosu oblikoval stabilen. Carpe diem velja v dobi dostopa (anything goes) tudi na področju ljubezenskih užitkov.  Takšna reduk cija ljubezni na reklame za komercialno romantiko, je vprašljiva.

Ljubezen je najbolj vsebinsko polna beseda, a hkrati najbolj prazna in zlorabljena. Ni trdnih in nespremenljivih meja med tem, kar ljubezen je in tem, kar ni. O ljubezni kot agape lahko govori mo takrat, ko gre za nesebično in celostno pripravljenost za darovanje drugemu. Ljubezen je prejemanje in dajanje. In to človeka najbolj osrečuje, če ima ob sebi nekoga, ki se mu je popol noma podaril in to za vse življenje. Tako o ljubezni lahko govorimo, ko gre ne le za spolno privlačnost, ampak tudi za duševno in duhovno sozvočje.

Pieper (2002) razlikuje štiri antične izraze za ljubezen: eros kot spolna privlačnost, agape kot brezpogojna zastonjska ljubezen, caritas (fr. charite' – dragocenost) kot dobrodelnost in philia - prijateljstvo. Eros je precej širok pojem od spolne ljubezni do ljubezni do filozofije. Kapitalizem favorizira erotiko, agape pa potiska v okvire religij. Odnos do stvari, blaga, izdelkov postavlja pred odnosom do ljudi. Platon uporablja éros – človeka pa označuje kot bitje manjka, ki stremi k tistemu, kar mu manjka. Agápe pa je darovanjska ljubezen – caritas. Obsega tudi ljubezen do sovražnikov in drugega se ne polašča v težnji po združitvi. Philía pa pomeni sorodniško ljubezen.
Pri Ciceronu je caritas to, kar lahko udejanji le duh. Ljubezen (lat. carus, fr. cherry) nas navdihu je za to, kar nam je drago in za kar smo pripravljeni plačati visoko ceno, ker je ljubljeno in drago ceno. Metta oz. metta sutra je sanskrtski izraz za ljubečo prijaznost, ki ga kontemplativno opisuje Holden (2002; 109-114). Druga beseda za željo oz. poželenje je lubhyati. Eros je precej širok pojem od spolne ljubezni do ljubezni do filozofije, caritas pomeni ocenjevanje dragocenosti (nekaj najbolj dragocenega), agape je brezpogojna božja in božanska ljubezen. Z ljubečo prijaznosti bi živeli v sožitju. Zastonjska ljubezen je plod milosti (lat. gratia – milost, pridevnik gratis pomeni »iz dobrote, brezplačen, zastonj). Ozka lojalnost cepi ljudi na 'naše in njihove' (nem wir und die Anderen).  
Agape je v razlikovanju med nagnjenji in zahtevami, med plačilom (po  Asiškem dobivam,  kadar dajem) in zadoščenjem. Budistični in stoični ideal je brezželjnost in ničelna pričakovanja. Tedaj se počutimo bogate. Pouk v skromnosti je, da nam Bog daje naš vsakdanji kruh? Daj vse od sebe in vse boš prejel. Odločnost v  nadaljevanju  osebne poti. Lahko spoštujemo odnos zaradi tega, kar nam ponuja. Ljubeča skrb  za  drugega, iskrenost in ne prikrivanje. Šele ko si priznamo in izrazimo željo, razlikujemo  med nagibom, ki je izraz zaupanja in zahtevo. Zelo dolgo časa,  lahko pa  tudi  vse  življenje se lahko  ukvarjamo  z  neupravičenost jo partnerjevih in družbenih zahtev.

Ljubezen izraža čas in večnost. Toda kako čas prenaša ljubezen in ljubezen čas. Ljubezen vse prenese, toda kdo prenese takšno ljubezen. Že Shakespeare si je zastavil vprašanje, ali ljubezen premaga čas ali čas ljubezen. Če je lahko ljubezen na ime, ali je lahko na brezimno božanstvo? Ljubezen spremeni trenutek v večnost in večnost v trenutek. Je transpersonalna, ker je ljubezen sko srečanje dokaz obstoja božanstva in obseže svet. 

Predstava ljubezni kot vsemogočne sile je najstarejša. V antiki sta ljubimca le začasno ločena, na koncu pa se najdeta. V trubadurski liriki se je pesnik pripravljen odreči vsemu, v romantiki ostane večna ideja nanjo kljub ločitvi. Sveti Pavel, Avguštin, Tagore molijo, Gospod, daj mi moč nad nasilneži,…, daj mi moč nad močjo. Ta prva in zadnja moč je ljubezen.

Chopra (1998) je razvil teorijo o umetnosti ljubezni, ki je v Evropi znana po Ovidovi ars amandi. Predstava ljubezni kot vsemogočne sile je najstarejša. V antiki sta ljubimca le začasno ločena, v trubadurski liriki se je pesnik pripravljen odreči vsemu, v romantiki ostane večna ideja nanjo kljub ločitvi. Poznamo molitev s. Pavla, Avguština, pa tudi Tagore moli – Gospod, daj mi moč nad nasilneži,…, daj mi moč nad močjo. Ta zadnja moč je ljubezen.

Namen strasti oz. erosa razloži de Rougemont (1999) kot skriti thanatos, ker nas sledenje zaradi tega, kar še nismo bili, privede do smrti. Literarna analiza pokaže, da ni bistveno, ali je ljubezen vzajemna, bistveno je, ali je srečna. Gre za razdvojenega človeka (lat. homo duplex), ki so ga že poznali manihejci, katari, trubadurji in romantiki.    

Srednjeveške ljubezni ne smemo reducirati na njene literarne opise, ki veljajo za izobražen sloj. De Rougemont (1999) trdi, da se je evropsko razumevanje ljubezni začelo v 12. stoletju s katari, albižani  in trubadurji. Preživi altruistična ljubezen v dobro drugega, ne pa sebična zaljubljenost.  Zaljubljenost nam daje občutek, da smo končno našli, kar smo iskali. Zato je hudo, ko moramo po koncu divjanja hormonov sestopiti z oblakov ter se soočiti z realnostjo in napakami. Zaljubljenost je narcisoidna. Drugi naj bi nam zagotavljal, da se dobro počutimo. Sčasoma ugotovimo, da imamo različne želje in zahteve. Ko se to zgodi, nam preostane eden izmed naslednjih korakov:
- odtujimo se od partnerja in ostanemo za vedno nesrečni v zakonu
- razidemo se in poskusimo znova drugje
- sprejmemo zaljubljenost kot začasno čustveno vznesenost in se odločimo za težjo pot
“Vsem je znano, da je bil Narcis v grški mitologiji zelo lep mladenič, ki se je, ko je zagledal svoj lik v jezeru, tako zaljubil v samega sebe, da je zaradi nezmožnosti, da bi se zlil s samim sabo, naredil samomor. Tisto, kar je manj znano, je, da se v grščini Narcis izgovarja Narkis – kot v besedi narkoza, in pomeni neobčutljiv.« 

Nadinteresna ljubezen noče ničesar zase. Ljubljeni subjekt je kathektiran subjekt, poln energije z naše strani kot ljubečih bitij, obratno pa je dekathektiranje, umikanje naše energije s tega subjekta (Scott – Peck, 1998). Človekova ljubezen je odsev božje. Ljubezen je zanj ponudba samega sebe kot spodbudo za svojo duhovno rast ali rast nekoga drugega. 

Tako kot vsi ljudje je tudi S. Rozman iskala ljubezen, tisti njen obraz, v katerem se lahko najbolje izrazi. V svojem iskanju sem se od ljubezni včasih oddaljila, pa me je življenje s svojo čvrsto roko vedno trdno postavilo na pravo pot. Ko se je nehala slepiti z 'odvisnostjo od odnosa', je  začela reagirati reflektirano.
 
Helen Fisher kot biološka antropologinja na Centru za evolucijo človeka (Center for Human Evolution Studies)  na Rutger Univerzi že 30 let proučuje odnose med spoloma. Fischer (2009) analizira osebne tipe, tako da se vsak v enem prepozna in na ta način izbira ustreznega partnerja. Ti tipi so podobni starogrškim štirim temperamentom, vendar pa jih ne določa žolč, ampak ustrezen hormon. 

Ti štirje tipi osebnosti so: 
- preiskovalec (explorer, artistic, Artisan temperament, oranžna barva) določa ga dopamin. 
- pogajalec (intuitivni, idealistični temperament, modra barva) – določa ga estrogen. 
- usmerjevalec (razmišljanje, racionalni temperament, zelena barva) – določa ga testosterone 
- graditelj (občutljiv, Guardian temperament, gold) – določa ga serotonin. 

Nekateri moški rabijo nova zaljubljanja kot umetnik motive in športnik adrenalinske izzive. To so 'preiskovalci oz. avanturisti'. Vsak tip osebnosti ljubi na svoj način, ki se lahko zdi drugemu enostranski: ekonomist drugače kot religiozen človek, praktik drugače kot teoretik, če si sposodimo Sprangerjevo ali Ozvaldovo klasifikacijo. Pomembno je, katera vrsta inteligence (npr. po Gardnerju) v njem prevladuje. Emocionalna in socialna inteligenca odločata, kako se bo ljubezen razvijala. Teoretik najpogosteje uporablja verbalno inteligenco.

Osebna kultura je bistvena za značaj ljubezni, prav tako pa tudi socialni sloj, iz katerega partnerja izhajata.  Po hormonih ljubezni (serotonin, dopamin, oksitocin, testosteron) gre za kemijo.   Ni nujno, da se vsaka ljubezen začne z zaljubljenostjo. Ne vemo, ali je glede na kompleksnost tematike in njenega slabega poznavanja. Oksitocin so v preteklih letih nekateri poimenovali kar hormon ljubezni, ker naj bi krepil medsebojno zaupanje, poskrbel za navezanost matere na otroke in imel še številne druge pozitivne učinke na delovanje naših možganov. A najnovejše raziskave kažejo, da ima morda oksitocin tudi svojo temno stran in da je njegova uporaba kot zdravilo za izboljšanje medčloveških odnosov verjetno precej vprašljiva.

Ljubezenska občutja niso samo kemijska reakcija v možganih, ki je obenem biološka in posledič no psihosocialna.  Če bi bila samo to, bi  bili obsojeni na zasvojenost. Fischerjeva (Fischer, 2004) razlikuje med tremi oblikami ljubezni, ki pa ni nujno, da so tudi stopnje: 1. poželenje (lust) kot nagon libida, 2. zgodnja stopnja romantične ljubezni, 3. predanost – občutek globoke povezanosti dolgotrajne povezanosti s partnerjem, Precht (2012) pa temu ugovarja.

Danes nam pomeni ljubezen na videz veliko, dejansko pa malo. Zaradi brezbrižnosti, ki se širi, je resnične ljubezni malo; prevladuje imaginarna. Ljubezen  je problem, ne rešitev. Rešitev je šele v ustreznem razumevanju ljubezni in vseh njenih razsežnosti. Erotika ne razkrije ljubezni v vseh njenih razsežnostih, ljubezen do naroda tudi  ne. Rutar meni, da ima sodobnik vtis, da je vse relativno. Vendar pa univerzalizacija zaradi globalizacije ni izgubljena. Univerzalizira se dobro, zlo in t. im. onostranstvo dobrega in zlega. Marxa in Freuda reaktualiziramo z reinterpretacijami.  Kapitalizem favorizira erotiko, agape pa potiska v okvire religij. Odnos do stvari je še vedno pred odnosom do ljudi. Descartes je verjel, da ni človeških bitij brez Boga kot Velikega Drugega. Veliki drugi je sistem, oblast, ki je predpostavljeni ljubljeni vodja, Godot, Veliki brat. 

Predvidoma do drugih gojimo takšno ljubezen, kakršno gojimo do sebe. Večina se tega ne zaveda. Najbolje je, da jo gojimo na vseh ravneh lastne osebnosti, ker je to pogoj tudi za polnejšo ljubezen do drugih. Čim več jo dajemo, tem več jo prejemamo. Nikoli ni prepozno učiti se ljubiti sebe in druge. To spontano že delamo, lahko pa bi bolj sistematično in vseživljenjsko.  

Vprašanje ljubezni se zastavlja že na najsplošnejši ravni ljubezni ali sovraštva do človeštva, na ravni filantropije ali mizantropije. To je obenem razlika med kulturo življenja in nekulturo smrti. Je bistvena razlika med človekom, ki pritrjuje življenju (nem. Ja Sager) in človekom, ki življenje zanika (nem. Nein Sager). Frankl (1993, 1994, 2005) je izoblikoval metodo logoterapije prav na osnovni sposobnosti kljubovanja duha v najtežjih razmerah v taborišču smrti. Kadar kljubujemo brez duha,  to ni ljubezen.  Jasno je, da ljubezen pomeni pritrjevanje življenju, nekrofilija pa je sovraštvo. 

Partnerska oz. zakonska ljubezen je že kar dobro interdisciplinarno in literarno raziskana. Vendar bi lahko še vsakdo dodal še svojo, posebno definicijo ljubezni glede na lastne izkušnje. Vsi seveda ne moremo poznati vseh dosedanjih. Že na biblijski osnovi razlikujemo med brezpogojno ljubeznijo agape in pogojno ljubeznijo – eros. Ljubezen je 'molitev za povezavo', skupnost, kontinuiteto, varnost, strast, sočutje, čarovnijo, odpuščaje, igrivost, prihodnost, prihod domov (Kingma, 2003). V tem je tudi njena prihodnost.    

Ker je več vrst in faz ljubezni, bi želeli potovati od ene vrste in faze ljubezni k drugi. O. y Gasset opisuje naslednje tri vrste ljubezni: telesna, pri kateri gre le za spolni stik, psihološka, pri kateri gre za osebo, ki je podrejena drugi (npr. v Laclosovih Nevarnih razmerjih) in projicirano podobo, kjer gre za ljubezen do projekcije. Podobno Ozvald (1998) antropološko razlikuje tri vrste ljubezni kot so: 
1. telesna-vitalna (bivanjska), 
2. duševna-estetska (osredotočenost, vživljanje v drugega) in 
3. duhovna ali božanska (vstajenjska, prebujevalna raven), ki jih doživljamo v sedanjem trenutku.
Nenavadno je, da ni upošteval še socialne ljubezni.   
 
Ljubezen vsebuje vsako afirmativno stališče do življenja tako kot sinteza, simbioza, sinergija. Fromm (2006) je posplošil ljubezen celo do te stopnje, da je nasproti temu, kar smo opisovali kot afirmativno stališče biofilije (gr. bios – življenje, philia – prijateljstvo, ljubezen) zoperstavil nega tivno stališče ljubezni do mrtvih stvari - nekrofilijo, ki je v bistvu sovraštvo. 

Ljubezen do ljubezni ali Nietzschejeva amor fati je le želja, ki ni niti čista t. j. duhovna ljubezen niti socialna ljubezen, ampak je začaran krog lastnega (na)gona oz. strasti. Je ljubezen, ki izgoreva v lastnem plamenu, ker ji je dejanska prisotnost drugega odveč. Takšna ljubezen je zgolj možna popolnost pred stvarjenjem sveta. V tem smislu je to erotomanija neobrzdane fantazije kot erotofobija bega pred človeško pogojenostjo.  

Po svoji celovitosti sicer ljubezen sovpada s pojmom zdravja, ki ga Sapiro (1992) opredeljuje na naslednjih ravneh: 1. fizična, 2. mentalna, 3. emocionalna, 4. socialna, 5. personalna, 6. spiritualna. Erotika vse podredi fizičnemu medsebojnemu razmerju.

Partnerja bi se morala pogovoriti tudi glede lestvice vrednot in pluralnega razumevanja ljubezni. V tem smislu piše Moeller (2004), da se resnica začenja v dvoje. Kot iztočnica dialoga je preseganje enostranskih razumevanj ljubezni. Ne pomaga paranoično zapiranje vase pred drugimi opcijami in vidiki. 

Kingma (1997) razlikuje srce ljubezni, ki je blaženi spomin, da smo bili nekoč vsi eno in ljubeznijo srca, ki pomeni težnjo dveh po združitvi. Ena stran ljubezni je občudovanje, druga stran ljubezni ni sovraštvo, ampak je strah ali celo brezbrižnost. V vsakem sovraštvu je nekaj ljubezni in obratno, zato kaj lahko preidejo ljubezenske zgodbe v kriminalne. Osamljenost je izraz potrebe po ljubezni, zavrnitev je izraz razočarane ljubezni, strah se boji izgube ljubezni. 

Ali se bo ljubezen razvila, je odvisno od naše čustvene kompetence. Bistvo čustvene kompetence (inteligence, pismenosti) je razvijanje čustvene samostojnosti, optimizma, srčnosti, pravičnosti z učenjem 'varnega' plavanja v nemirnih tokovih reke življenja'. Clarksonova (Clarkson, 1996) pokaže, kako je možno prehajati iz nekompetentnosti k nezavedni kompetenci. Zanimivo je, da se ljudje glede tega precej motimo in da pogosto za površinsko kompetentnostjo skriva občutek nekompetentnosti.  Morda je zato toliko zakonolomov in nesrečnih romantičnih ljubezni. 

Ljubezen se razvija v fazah celostnega stika, raziskovanja novega in vizije razvoja odnosa, vrednotenja, intime bližine in zaveze. Večina pri prehodu do faze pomiritve in zacelitve ran odpove, obupa. Raje odide iz situacije, kot da bi spremenila svoje strategije in izpopolnila jezik ljubezni.  

Treba je delovati s počela obilja (lat. abundantia) in ne iz pomanjkanja. S tega vidika se da komentirati zgornjih devet postavk. Posamičnik se na različne načine uči, kar ima zanj samo vzgojni pomen. Trajno spremembo – transformacijo v njem ne prinese izkustveno, nereflektirano učenje, ampak osebnostno pomembno, globalno, transformacijsko, reflektirano izkustveno učenje. Po znamo tudi navodila za cilj - čim več ljubezni dajemo, več jo sprejemamo. 

Ad 4. Nekateri menijo, da je ljubezen spontana in da se je kot vrednote ne da učiti. Vendar pa danes vemo, da lahko vplivamo tudi na nezavedne vzorce, zaradi česar ljubezen ni vnaprej pripravljena usoda, kar bi bil mitični pogled nanjo, ampak je naša izbira, ki jo »lahko in moramo varovati pred vsemi nasprotnimi silami« (Trstenjak 1989, 128). Kljub temu, da se o ljubezni veliko piše in ima veliko opredelitev od pesniških do znanstvenih, je to še vedno premalo raziskan pojav zlasti za posameznika, ki si mora sam na osnovi izkušenj in zamisli izostriti občutke, čustva, razum in duha za razumevanje zanjo. Sodobni človek je ujet v zmedo erotomanije in erotofobije. Na vsakem koraku v nečem vidi ljubezen, ker postaja medijsko razglašena, pa tako redkokdaj z njo izpolnjuje svoje srce. 

Provokativno vprašanje je, ali v današnjih družinah obstajajo starši, ki otroka preveč ljubijo (se mu preveč vsiljujejo?), ker večina otrok odraste s prepričanjem, da so bili ljubljeni premalo. Glede na izjave razvajene mladine hitro ugotovimo, da je tudi 'razsipna' ljubezen le pogojna in celo zastrašujoča. Starši npr. govorijo sinu, »če ne boš opravil mature z odliko, ti ne bomo kupili avta.« V spominu imajo izreke njihovih staršev, ki so govorili »kje pa imamo denar, da bi tebe šolali.« Stičišča sodobne permisivne in tradicionalne represivne vzgoje  tedaj ne privedejo do konsenzualnih in nenasilnih rezultatov. 

Potrošniški človek (lat. homo consumens) misli, da kupuje dobrine iz ljubezni do drugega in iz ljubezni do sebe. Pomen slovenskega pregovora, da gre ljubezen skozi želodec, se ni spremenil, ker je še vedno preveliko število debelejših ljudi. Predstava obilja kljub temu, da se postmaterialistične vrednote že uveljavljajo, ni le spiritualna. Potrebna nam je na vseh ravneh osebnosti tako kot predstava zadovoljenosti materialnih, socialnih in osebnih potreb. Medtem ko nas novodobni (new age) avtorji prepričujejo, da živimo v svetu obilja, nam ekonomisti dokazujejo, da živimo v svetu pomanjkanja. Slab kompromis pa je, da si duhovno zasvojen človek predstavlja, da živi nenavezano, medtem ko ga socialna realnost sili v vsakovrstne prisilne povezave.   

Preklop iz enega stanja zavesti v drugo stanje se zdi enostaven, vendar pa ga marsikdo ne opravi. Premalo se zavedamo, da je že v tem, ali rečemo življenju da ali ne naš prispevek h kulturi življenja ali h kulturi smrti. Zato je učenje ljubezni v 'preklopu' zavesti iz nevere v vero, iz negativnega prepričanja v pozitivno prepričanje oz. iz pasivne, parazitsko obrambne in averzivne drže v aktivno, produktivno, kooperativno. Navsezadnje je sprejemanje sebe in življenja takš nega, kakršno je, najstarejši in najmlajši recept. Presenetljivo je, da med starokitajskimi daoisti in Heideggrovim dopuščanjem vsega (nem. Gelassenheit) ni takšnega miselnega preobrata kot je med metafizičnim mišljenjem, zaradi katerega gre glavni junak v smrt zaradi neuresničljive ideje in postmetafizičnim mišljenjem, ki dopušča kulturo življenja.      

Komercializacija ljubezni lahko po svojem površinskem stilu celo nasprotuje njeni interiorizaciji. Nemirno srce je lahko le samotni lovec na avanture ali pa se odpira in razširja v smeri skladne kozmične ljubezni miru in sožitja. Zato šele z usklajevanjem različnih podosebnosti na osnovi poenotenja mnogoterosti vrednot presegamo razdvojenost (lat. homo duplex). Ali je ljubezen najvišja vrednota ali ne spoznavamo s pomočjo eko-testa. Najvišja vrednota je za nas tista vrednota, ki ji posvečamo največ pozornosti, smo zanjo najbolj angažirani, jo najbolj pogosto prepoznavamo v različnih situacijah in pomeni cilj našega poslanstva. Če smo se na osnovi vrednote ljubezni največ naučili, ker smo največ napravili na sebi in v medsebojnih odnosih, potem je to za nas najvišja vrednota.  

Odnosi se danes zaradi tehnoloških in družbenih sprememb spreminjajo hitreje kot kadarkoli prej. Facebook in druge spletne strani so omogočile, da smo z vsemi prijatelji in znanci v stiku na vsakem koraku in najhitrejši dostop do pornografije doslej. V neki študiji so poskušali primerjati fante, ki pornografijo gledajo in take, ki je ne, vendar se je izkazalo, da je primerjava nemogoča – niso mogli najti tistih, ki pornografije ne gledajo. Kako tovrstna tehnologija vpliva na kvaliteto medosebnih odnosov? 

Zaradi socialnih možganov (Bauman) ljudje radi pomagamo drugim,  čeprav jim tudi škodujemo. Smo različno empatični, ker smo različno socializirani. Egocentrizem vodi v atomizirano kulturo kot je ugotovil že Ch. Taylor.  

2.	Koncepti in razsežnosti  ljubezni

Koncepti, predstave in zaznave ljubezni kot poskusi ustrezanja nekoga nekomu

Katarina Majerhold (2014) je vložila umski napor v opredeljevanje naslednjih temeljnih koncep tov ljubezni: 1. Mitologija, v kateri iščemo dušo dvojčico ali drugo polovico - Aristzofan, 2. Kozmologija, Empedokles: ljubezen kot združitev – philotes in razdor – neikos, 3. filozofija: Platon – eros, Aristotel – philia, krščanska: agape (sv. Pavel, Avguštin), 5. Umetnost dvorske, viteške ljubezni, ki se ne more realizirati in morata oba umreti, 6. razsvetljenstvo – komple mentarnost romantičnega para npr. Romeo in Julija, Sofije in Emila (J. J. Rousseau), 7.   Moderna transferna ljubezen para vodi nazaj na odnos med materjo in otrokom v maternici (Freud), ki se hoče ponoviti 8. Postmoderna sočutna, recipročna erotična ljubezen (Nussbaum). 9. Sodobno znanstveno pojmovanje ljubezni (biologija, medicina). 
Ta poglavja nam pokažejo, da se predstave in pojmi o ljubezni sčasoma spreminjajo, vendar pa ne tako, da bi bili antični, srednjeveški, razsvetljenski pojmi že kar pozabljeni. Vsak dan jih lahko še vidimo v filmih, romanih, slikarski umetnosti in če smo samokritični, jih opazimo tudi pri sebi. Nekateri  so še danes prepričani, da iščejo dušo dvojčico. 
Filozofi in kasneje znanstveniki (Freud, Darwin, Nussbaum,…) izražajo duh dobe, v kateri živijo in so zato pomembni za sodobnike, ki so tako ali drugače udeleženi na isti usodi. Modifikacije lastnih dogajanj prepoznamo v splošnih konceptih, ki na kažejo razsežnosti. Iliada slavi  ljubezen Ahila in Patrokla, in tedanjih zgodovinsko realnih situacij, ko je tebanski poveljnik Pamenos homoseksualni način združevanja priporočal kot temeljno vodilo vojaške organizacije. V razsvet ljenstvu si je Rousseau prizadeval za vrednote iskrene romantične ljubezni med dvema sorodnima dušama brez pogodbenih in stanovskih primesi. 
Nussbaumova na osnovi analize Joycovega romana Ulikses ljubezen spušča z nebes na zemljo. Trdi, da ljubezen ni le stvar posameznikove osebnosti, ampak tudi družbe, javnosti. Zato tudi kritizira filozofske idealizacije, ki prezrejo kompleksno naravo ljubezni. S tem prezrejo tudi lastnosti osebnosti, kakršne so krhkost, sramežljivost, krivda, strah, ranljivost, minljivost. Ti koncepti so vodili v samozanikanje, gre pa za to, da se spolni pari v njej afirmirajo takšni, kakršni so. Pri ljubezni kot politični in etični vrlini se Nussbaumova opre na Aristotela. Na kakovost ljubezni odraslih vpliva, kakšne predstave smo si o njej izoblikovali v zgodnjem otroštvu. Pri Freudu gre za prenatalni odnos matere in otroka, pri Nussbaumovi pa za postnatalnega. Privzgajanje otrokovih čustev je v različnih kulturah različno, kar vidimo tudi v francoskem filmu Les bébés - Otroci. V Evropi poznamo dolgo zgodovino abstraktne distancirane ljubezni od dvorne-viteške do romantične. Tudi Rousseau ve, da srce ustvarja iluzijo kot pogonsko silo  čutne želje ljubezni. Še danes v t. im. platonski ljubezni v domišljiji hranimo ljubljeno bitje z vrlina mi, ki mu jih pripisujemo. 
Znanstveno biološki vidiki  pojmovanja kažejo na to, da naj bi se po Darwinu evolucija doga jala na osnovi spolne selekcije. Na seksualno izbiro vplivajo lepota, fizična moč in inteligen ca.  Erotično življenje naj bi podpiralo pluralne demokratične ustanove. Ljubezen vključuje še zgodnje otroštvo po konceptu D. Winnicotta. Ljubezen naj vključuje še dovolj prostora za sočutje, recipročnost samostojnih agentov, individualno etičnost. Njena človeškost ima demokratično politični pomen (podobno Irigarey). Majerholdova ugotavlja, da hrepenenje po totalnosti rodi sovraštvo do  nepopolnosti in kontingentnosti. Le nepopolni se borijo za pravico do ljubezni. 
Evolucijski psihologi opredeljujejo ljubezensko čustvo kot varovalni mehanizem za kaznovanje nezvestobe. Ljubezen vpliva na odnose med ljudmi. Zaradi nje smo socialni sesalci. Že živalski pari gojijo v primerjavi s človeško kompleksno neko okrnjeno instinktivno obliko ljubezni z materinstvom in spolnostjo. Človek se z njo učlovečuje in socializiran za drugega. Psihološka projekcija vrlin na partnerja vodi le do zaljubljenosti, ki jo štejejo nekateri za prvo fazo ljubezni, Milivojević pa jo šteje za prvo fazo razočaranja. Ihanovo razumevanje ljubezni je podobno Freudovemu. Okoli sebe zberemo ljudi, simbole, podobe, ki so nas spominjajo na duhovni dom. Ne gre le za način stresne komunikacije, intimnosti, sreče, ekonomičnosti, zdravja, ampak tudi za medsebojne stike. Za biologe in medicino so pri ljubezni pomembne omejitve telesa. Vendar pa ne gre za biološki determinizem. Gould pa pravi, da se človeške družbe spreminjajo s kulturno evolucijo. Avtorica odpre situacijsko vprašanje, kdaj naj se kdo komu prepusti, se pusti voditi in kdaj naj vodi. Skratka ljubezen ni boj za to, česar kdo nima ali pa je izgubil, ampak je življenje iz sebe za druge. V njej spoznavamo vse naše potenciale. Avtorica zastopa 'živ' koncept erotične, sočutne, individualizirane vzajemne ljubezni.  
Ljubezen se nenehno izmenjuje, ker jo nenehno dajemo tja, kjer je še ni in sprejemamo od tam, kjer je (na videz) ni, če nas vodi sebstvo, ki ga dojemamo intuitivno. Četudi partnerja začasno ni, črpamo od njega (tistega, ki je bil ali naj bi bil) ljubezen, ker se tako navajamo živeti. Premalo samozavestni se pokažemo, kadar ne vemo, kdo smo (pomeni božanskega izvora, svoje višine). 
Jezus nas sprašuje, kdo pa vi mislite, da sem. Peter mu odgovori: »Ti si božji sin«. Ko v ljubezni do sebe spoznavamo, kdo smo, tudi vemo, komu in čemu zaupamo. 

Myss (2014) se sprašuje, kateri arhetipi smo. Gre za arhetip našega poslanstva, pri katerem priha jajo naši talenti najbolj do izraza.  Arhetipe prepoznamo v sanjah, strahovih, zgodbah, izbranih poklicih, poslanstvih.

Afirmacijo »Jaz sem, ki sem« glejmo kot zavest o lastnem večnem in absolutnem jedru obstajan ja, ki izhaja iz večne in absolutne enosti vsega obstoječega in neobstoječega. Nenavezanost je torej negacija istovetenja s svojo minljivo življenjsko vlogo in nam lahko prinese osvoboditev od mukotrpnih in nepotrebnih nerazvitih mentalnih procesov. 

Enost prinese mir in spokojnost v dušo. Nenavezanost je v svojem bistvu imperativ, ki izhaja pos redno iz prebujene in razsvetljene zavesti enosti vsega Življenja. V naši običajni nerazviti zavesti je to zavedanje sicer odsotno, čeprav v bistvu vse poti posameznih duš izhajajo iz stanja enosti, ki predstavlja blaženost. Zato Osho  (2014, 35, 36) trdi, da ljubezen ni odnos, ni primerjava, ampak je zlitje. Če sta dva, ljubimec in ljubljeni, ljubezen izgine, sicer pa oba izgineta v njej, v tej celoti, v harmoniji, v sozvenenju, v ognju transformacije, v razlaščanju. V telesni spolnosti ni takšne intime, da bi pokazala izvirni obraz drug drugemu. Koncept divje ženskosti/moškosti govori prav o tem. Ljubezen je cvet višjih svetov, je cvet radosti in blaženosti. Je dišava lepote. Je duhovna izkušnja. Ni bog ljubezen, ampak je ljubezen Bog. Vedno znova se drug drugemu predstavljamo kot junaki s tisoč obrazi. Več ko vemo drug o drugem, bolj smo si skrivnostni. Gre za vzajemno dajanje. Poželenje ni ljubezen, ker je dolgčas. Vsak ima svoj prostor svobode. Šele ta omogoča gradnjo mostov (ibidem, str. 64). 

Osho ima podoben nazor o ljubezni kot Platon. Spolnost je samo odskočna deska za duhovno ljubezen. Žal pa mnogi tako v antiki kot danes do te ravni zavedanja večne radosti ne pridejo.  Zakaj ne? Ker je pot navzgor stvar milosti, medtem ko za pot navzdol zadostuje že sila težnosti. Z lenobo pridemo le v amoralne nižave. Ljubezen Osho zago varja kot spontanost, ker jo nadzor uniči. Osho tudi ve, da tako starševski kot individualni izbor partnerja ne zadostuje. Potrebne so celostne izkušnje, nekateri pa zbirajo samo negativne. V vsakem moškem so mnogi moški, v vsaki ženski so mnoge ženske. V ljubezni je potreben čas, da se notranja ženska v njem sprosti, tako kot notranji moški v njej. Zunanja ženska prebudi notranjo podobno kot zunanja lepota (deni mo fašionistke) sproži notranjo. Zato moda ni brez simbolnega pomena podobno kot to ni baroč na cerkev.  Družbeno-kulturne norme ljubezen omejujejo in celo blokirajo tako kot ustvarjalnost. Podobno delujejo naši nezavedni arhetipi že zato, ker izvirajo iz nezavedne preteklosti, ki ni bila le rožnata.       

Vsaka pot posamezne duše se po principu involucije ter evolucije ponovno zaključi v enosti Stvarnika. To  štejemo kot povratek domov. Na poti manifestacije individualnega toka življenja v dvojnosti izgubimo to osvobajajočo in odrešujočo zavest o enosti na izvoru vsega in zato trpimo. 

Različne šole duhovnega razvoja ponujajo različne koncepte in rešitve za premagovanje trpljenja. Nenavezanost je vsekakor eden od najpomembnejših in univerzalnih imperativov. Vemo da naj bi svoje življenjske vloge odigrali dobro, po drugi strani pa se smemo trpljenja izogniti v nenaveza nosti na svoje vloge. 

To se zdi na videz protislovno v okvirih razmišljanja logičnega uma, ni pa če to presežemo po notranji intuitivni logiki srca, brezpogojne ljubezni in enosti. Nenavezanost pa ni pomembna samo pri odvračanju žalosti, jeze, strahu, ampak je lahko ključni faktor uspeha. Tisti, ki ne znajo sestopiti s položaja, so navezani na uspeh. 

Eno je vlaganje naporov in žrtev v neko pot, v neko idejo, cilj, drugo je navezanost na cilj. Navezanost ima lahko popolnoma nasproten učinek, da želenega cilja nikoli ne bomo dosegli kljub vloženi energiji, naporom in žrtvam.  

Vrhunski uspeh je stvar navdiha in odraz delovanja prasile onkraj Zelandovih nihal. Čim bolj duhovno rastemo, bolj težimo k popolnosti in tem manj jo lahko sprejemamo od manj ali drugače duhovno razvitih. Razumevanje arhetipskih vzorcev, ki so za našimi reakcijami, je  zelo pomemb no pri razumevanju samega sebe (Milivojević). Odnos, ki je vpisan v nezavednem, nikoli ne mine. Zato je ljubezen po Tillichu ponovno združevanje med seboj odtujenih, ki so bili nekoč že združeni.

Fromm trdi, da se v produktivni, ustvarjalni ljubezni se poraja novo življenje. Drugega rabimo zaradi samega sebe. Fromm (2003) je znan po izpostavitvi treh sestavin produktivne ljubezni: 
1. koncentracija, 2. samodisciplina, 3. dajanje  je občutenje vitalne moči, radost, prelivanje, ne pa siromašenje, ki je žrtvovanje. Sebe dajemo skozi zanimanje, razumevanje, znanje.  Čuvajmo naš notranji zaklad: izkušnje, prijatelje, ki v naših srcih nikoli ne umrejo in to, kar gojimo v sebi v imenu avtentičnih vrednot. 

Fromm (2003) jasno pokaže ločnico med posledicami modusa imeti in modusa biti. Poznamo veliko oblik posesivne ljubezni, eksistencialne pa so redke. Eros je pomembno  sredstvo osvobajanja  tudi  v  Frommovem konceptu produktivne ljubezni v in Marcusejevem konceptu erosa kot nagona življenja na poti k permisivni civilizaciji v 'Erosu in civilizaciji'. Misel o novi utemeljitvi življenja v vzgoji  v posamezniku in državi je značilna tudi za Rousseauja. Človek je po svoji naravi dober in zloben – volk in ovca.  

Fromm (2006) razlikuje med bratovsko, materinsko ljubeznijo, ljubeznijo do sebe, erotično ljubeznijo in ljubeznijo do Boga. Zanj je kontemplativna ljubezen do sebe pogoj ljubezni do drugega. Ljubezen je produktivna, kadar naletimo na pozitivni odziv v jezikovni komunikaciji. Vendar je zanimivo, da ne obravnava njene širitve do skrajnih meja, zato ni jasno, kako je pri Frommu možno preiti od ljubezni posameznika do ljubezni do človeštva (biofilija) in nazaj. Verjetno je to odvisno od stanja našega duha. Ljubezen je spoštovanje drugega, dopuščanje njegove volje. Gre za težnjo po lepoti, ustvarjanju v polnosti. 

Fromm sicer ne govori o duhovni rasti, misli pa nanjo, ko naj bi bil človek izpolnjen na vseh ravneh svojega bitja. Vprašanje je, kako si Dalaj Lama predstavlja popolno srečo kot opuščanje vseh želja? Gre za kontemplativno upočasnitev življenja. Po ogledu igre Čakanje na Godota je jasno, da je treba investirati v to, kar znamo osmišljati in nas zato posredno osrečuje in ne inves tirati časa v tisto, kar nas ne osrečuje. Iz te igre je jasno, da misliti na ukaz ne moremo, da mišlje nje tudi ni zgolj naučeno ali uniformi rano (le pod klobukom določene ustanove) in tudi ne tok prostih asociacij, ker se sicer s tem ne more identificirati nihče drug.     

Sam trdim, da se ne da eksteriorizirati v vzgoji tega, kar ni bilo prisvojeno in ponotranjimo. Ne moremo se učiti govorjenja v tujem jeziku, če ne obvladujemo svojega. Po Freudu nismo gospo darji v svoji hiši, kar pomeni, da niti svojega jezika ne obvladujemo dobro. Bistveno drugotno stanje nastane tedaj, kadar ne vemo, da ga proizvajamo z lastnim jezikom, ker ne vemo, kako ga drugi  razume, ali pa pri vzgajanju za novo, ki si ga niti sami nismo prisvojili, ker danes še ne živimo tako, kot bomo živeli jutri.  Če vzgajamo otroka tako kot smo vzgojeni sami, potem ust varjamo bistveno drugotno stanje, če prenašamo nanj skrajnosti, za katere ne vemo, da se stikajo z drugimi skrajnostmi. Tako je z negativnimi obrazci vedenja. Če smo nasilni, prenašamo na otroka nasilje, kar pomeni, da niti v sebi niti v njem ne odkrivamo genija. vera v vztrajnost je vztrajnost vere. Vztrajanje pri svojem podjetju ne izključuje fleksibilnosti, nasprotno, celo pospešuje jo v posameznih točkah, mestih, ko ne vemo, kako vztrajati. Po drugi strani pa vred nota družine ne pove, katere so njene težnje po razgradnji. 

Kroflič, Kovačič Peršin in Šav (2005) razpravljajo o metafizičnih in zemskih dimenzijah ljubezni, zlasti kot se kažejo v delih nekaterih ključnih slovenskih literatov (pri Prešernu, Preglju, Mraku, Kocbeku) in o etiki ljubezni. Šav je odprl tematiko duhovne izkušnje, erosa in etosa. Kroflič se naveže na Gogalov (skoraj povsem zanemarjen) koncept vzgoje, ki gradi na pojmu in fenomenu duhovnega doživetja in prebujanja duše, Kovačič pa premišlja o tem, kako utemeljiti etiko na transcendenten način. Kroflič, Kovačič Peršin in Šav (2005) se sklicujejo avtoritete, ki so blizu personalizmu: Dostojevski, Berdjajev, Scheler, Buber, Fromm, Thaillard de Chardin). Kroflič (2005) v bistvu hoče to, kar svetujejo danes psihologi staršem, da naj otrok ne vežejo nase, in da naj jim najprej ne zapovedujejo, kaj niso in česa ne smejo, ampak kaj so in kaj smejo in zmorejo. Treba je reflektirati namene in zunanje posledice dejanj, da bi videli, da prej ko slej z negiranjem oz. ranjevanjem drugega zanikamo tudi sebe.     

Buber meni, da drugemu želimo najboljše, osebno rast, oplemenitenje z vrednotami in razcvet vseh njegovih zmožnosti. Drugi bi se moral sovražiti, da ne bi verjel v ljubezen drugega. Seveda pa nas avtorji lažje prepričajo kot konkretne osebe. Buscaglia si želi, da naju to, kar si govoriva, zbližuje.   Buber razlikuje tehnično in resnično komunikacijo. Slednja želi dobro drugemu.  Buscaglia se sprašuje kaj rečemo potem, ko rečemo 'ljubim te' ali kaj rečemo namesto tega. Ljubezenska govorica je 'trk simbolov', v katerem fonemi odpirajo skupni prostor. Odpira pa se vrsta vprašanj, kdo naj komu sledi in za kakšno ceno sprememb.   

Še vedno se podobno kot Brajša sprašujemo, kje je mesto očetov v družini,  je upravičeno,  ker pri nas SOS telefon za ženske in otroke,  ženske žrtve nasilja razkrivajo moške-očete kot nosilce nasilja. V  podjetjih odpuščajo delavce kot tehnološki presežek, v turističnih agencijah ni mesta za večje število prijavljenih izletnikov. Zemlja  je za malthuzijance vedno bolj prenaseljena. Povsod je 'povabljenih  več, kot izbranih'. V tem pojavu so  zakoni  naravnega,  socialnega  in božjega izbora, ki kažejo na krizo medsebojnih odnosov. Od vsakega posameznika je odvisno, kako razume zvezo med številom  kandidatov in (ne)ravno težjem sil jin in jang po zakonu prehoda  kvantitete v kvaliteto in kvalitete v kvantiteto. 

Zavzemanje za duhovne vrednote ni možno brez duhovnega boja. Duhovno življenje bi lahko  primerjali z 'vnebohodom'. Začetek vnebohoda je že pozaba kake zavisti ali zamere, odpustitev negativnih misli-strahu. Nadaljuje se z opuščanjem malomarnega odnosa do sebe in drugih in z doseganjem čim  višje stopnje človeškega dostojanstva.  Znano je, da nasprotje ljubezni ni sovraštvo, ampak strah. E. Fromm opisuje v svojih delih, kako si človek odpira in zapira vrata za produktivno ljubezen. Bistveno je, da je nesposobnost ljubezni psihosocialno pridobljena in ne biološko prirojena lastnost. 

Ljubezen je očitno tudi med željo po novem in voljo po ohranitvi danega stanja. Želja je nekaj strastnega in vznemirljivega. Seveda imamo bistvene in nebistvene želje. Dobro se je učiti ekonomije želje v smislu razlikovanja, katere so vredne truda uresničitve in katere niso, ker so skoraj utopične in bi nas stale preveč energije ali bolečin. Človek ne bo nikoli nehal sanjariti o novih željah. Želja je postala gonilna sila napredka, celo osvoboditve in osamosvojitve. Pogosto avtorji ne razlikujejo med voljo in željo. Freud in Lacan dajeta izrazu želja čisto tehnični pomen. Želja je primarno želja po ljubezni, ki je želja po priznanju Drugega. V tem je bistvo vrnjene ljubezni. Naša ljubezen je že odgovor na božjo ljubezen. Materialističen napor gre v ravno obratni smeri boja za 'priznanje dela'.

Želje izhajajo iz strasti, nagibov. Besedo »strasten« razumemo v latinskem obnebju izraza »passio«, ki lahko pomeni tako trpljenje kot ljubezensko strast. V sebi odstiramo posvečeno življenje kot alternativno obliko živetega krščanstva. Ko Bog povabi človeka v intimen odnos s seboj, postane posvečena oseba vidna sled Božje ljubezni. Izpostavljamo  tri vidike resničnosti posvečenega življenja: 1. lepota ljubezni Svete trojice, 2.  privlačnost Jezusa Kristusa – Boga-človeka, 3. prostor bratskih/sestrskih odnosov, v katerem postajajo poteze Boga, ki je ljubezen, vidne sredi sveta. Eksperimentalno Lauster trdi, da je ljubezen spoznanje brez želje. To je podobno francoski literarni izvedbi act gratuit – nemotivirano dejanje.   

Pavel  v 5:33 vrstici v Pismu Efežanom pravi, da mora mož ljubiti svojo ženo in žena spoštovati svojega moža, v čemer vidimo pomenljivo razliko. Morda lahko odgovorimo tako: čeprav vsi potrebujemo tako ljubezen kot spoštovanje, kakor vsi potrebujemo vodo in hrano, pa ima žena vendarle večjo potrebo po ljubezni, mož pa ima občutnejšo potrebo po spoštovanju. Ona  pogoste je v zakonu krčevito hrepeni po moževi ljubezni, a mož je željan spoštovanja svoje žene.

Od kod izvirajo ti občutki? Odgovor najdemo v grškem prevodu Svetega pisma. Samo možu je zapovedano, naj z brezpogojno (tj. agape) ljubeznijo ljubi svojo ženo, medtem ko Bog ženi ni zapovedal, naj z agape ljubeznijo ljubi svojega moža. Videti je, da je Bog ustvaril ženino naravo tako, da lahko bolj naravno intimno ljubi. V njeni naravi je večja želja po negovanju, hranjenju ter skrbi za bližnje. 

Materinski čut je bistvo ženske narave. To pa ne pomeni, da so vsi očetje manj skrbni kot vse matere, temveč da je večina očetov manj skrbnih od mater. Bog je ustvaril naravo matere, da hrani in neguje, kar se odraža tudi v vlogi žene. Bog je ustvaril njeno naravo, da ljubi svojega moža.

Zdi se, kot da mož ne ljubi tako naravno, kot ljubi žena v intimnih odnosih. Torej Bog razodeva možu, da se mora bolj potruditi v ljubezni do svoje žene, kot se mora žena truditi za ljubezen do moža. Kar žena počne že po naravi (tako je ustvarjena od Boga, da ne bi sebi pripisovala te danosti), mora mož izvrševati zaradi Božje zapovedi in z večjim vloženim trudom (napor Bog dovoli, ne da bi za to krivili moža).

Kaj vse to pomeni? Med zakonskim prepirom se večina mož čuti zagotovo ljubljenih od svojih žena (zaradi njene izrazito ljubeče narave) in večina žena je manj prepričanih v ljubezen svojih mož (zaradi njihove manj ljubeče narave). Mož zlahka vidi ljubezen v duhu svoje žene, zato se o njeni ljubezni ne sprašuje.

Zakaj se torej mož negativno odzove med zakonskim prepirom in postane potrt, če se zaveda, da
ga žena ljubi? Zato, ker misli, da ga ne mara in da ga ne spoštuje. Na žalost mnogo žena reče: »Ljubim te, vendar te zdaj ne spoštujem.« Ker je manj ljubeč, kot bi moral biti, se ji zdi, da si ne zasluži njenega spoštovanja. Seveda on vzklikne: »Ne zaslužim si tega nespoštovanja! Vsi me spoštujejo razen tebe!« Zaradi tega on hrepeni po ženinem spoštovanju. Redko, če sploh kdaj, reče: »Ne ljubiš me,« saj ve, da ga ljubi. Če bi ji rekel, da ga ne ljubi, bi bilo to nasprotovanje njeni naravi in ona bi se pretirano čustveno odzvala.
V končni fazi ni pomembno, kdo začne osrečujoči krog, kajti če se bo žena počutila ljubljeno, se bo avtomatsko obnašala do moža spoštljivo in obratno. Ne nazadnje je Bog tisti, ki je naredil prvi korak, saj vsakemu izmed nas ponavlja: »Drag si v mojih očeh, spoštovan in te ljubim.«
Če se bo žena počutila ljubljeno, se bo avtomatsko obnašala do moža spoštljivo in obratno.  Čeprav vsi potrebujemo tako ljubezen kot spoštovanje, kakor vsi potrebujemo vodo in hrano, pa ima žena vendarle večjo potrebo po ljubezni, mož pa ima občutnejšo potrebo po spoštovanju. Ona  pogoste je v zakonu krčevito hrepeni po moževi ljubezni, a mož je željan spoštovanja svoje žene.

Od kod izvirajo ti občutki? Odgovor najdemo v grškem prevodu Svetega pisma. Samo možu je zapovedano, naj z brezpogojno (tj. agape) ljubeznijo ljubi svojo ženo, medtem ko Bog ženi ni zapovedal, naj z agape ljubeznijo ljubi svojega moža. Videti je, da je Bog ustvaril ženino naravo tako, da lahko bolj naravno intimno ljubi. V njeni naravi je večja želja po negovanju, hranjenju ter skrbi za bližnje. 

Materinski čut je bistvo ženske narave. To pa ne pomeni, da so vsi očetje manj skrbni kot vse matere, temveč da je večina očetov manj skrbnih od mater. Bog je ustvaril naravo matere, da hrani in neguje, kar se odraža tudi v vlogi žene. Bog je ustvaril njeno naravo, da ljubi svojega moža.

Zdi se, kot da mož ne ljubi tako naravno, kot ljubi žena v intimnih odnosih. Torej Bog razodeva možu, da se mora bolj potruditi v ljubezni do svoje žene, kot se mora žena truditi za ljubezen do moža. Kar žena počne že po naravi (tako je ustvarjena od Boga, da ne bi sebi pripisovala te danosti), mora mož izvrševati zaradi Božje zapovedi in z večjim vloženim trudom (napor Bog dovoli, ne da bi za to krivili moža).

Kaj vse to pomeni? Med zakonskim prepirom se večina mož čuti zagotovo ljubljenih od svojih žena (zaradi njene izrazito ljubeče narave) in večina žena je manj prepričanih v ljubezen svojih mož (zaradi njihove manj ljubeče narave). Mož zlahka vidi ljubezen v duhu svoje žene, zato se o njeni ljubezni ne sprašuje.

Zakaj se torej mož negativno odzove med zakonskim prepirom in postane potrt, če se zaveda, da
ga žena ljubi? Zato, ker misli, da ga ne mara in da ga ne spoštuje. Na žalost mnogo žena reče: »Ljubim te, vendar te zdaj ne spoštujem.« Ker je manj ljubeč, kot bi moral biti, se ji zdi, da si ne zasluži njenega spoštovanja. Seveda on vzklikne: »Ne zaslužim si tega nespoštovanja! Vsi me spoštujejo razen tebe!« Zaradi tega on hrepeni po ženinem spoštovanju. Redko, če sploh kdaj, reče: »Ne ljubiš me,« saj ve, da ga ljubi. Če bi ji rekel, da ga ne ljubi, bi bilo to nasprotovanje njeni naravi in ona bi se pretirano čustveno odzvala.

V končni fazi ni pomembno, kdo začne osrečujoči krog, kajti če se bo žena počutila ljubljeno, se bo avtomatsko obnašala do moža spoštljivo in obratno. Ne nazadnje je Bog tisti, ki je naredil prvi korak, saj vsakemu izmed nas ponavlja: »Drag si v mojih očeh, spoštovan in te ljubim.«
Študije kažejo, da zakonska zveza prinaša številne ugodnosti. Poročeni ljudje so bolj zdravi in živijo dlje, so boljše ekonomsko preskrbljeni in imajo bolj izpolnjujoče spolno življenje.
Intimnost ima lahko različne pomene za moške in ženske, vendar imajo vsi ljudje osnovno potrebo po intimi in bližini z drugo osebo. Ženske so pogosto predstavljene z željo po čustveni intimnosti, medtem ko naj bi moški imeli željo le po spolni intimnosti. Intimnost pa ima številne oblike, vključno z naslednjimi:
1.Čustvena intimnost je bližina ustvarjena z izmenjavo čustev. Ker dekleta že od zgodnjih let spodbujamo k prepoznavanju in izražanju čustev, ženske na splošno bolje razumejo čustva kot moški. Na žalost pa družba običajno odvrača moške od občutenja in kazanja čustev. Moški, ki se čustvene intime niso naučili med odraščanjem, se lahko tega naučijo kot odrasli. Če to storijo, bodo njihovi zakoni močnejši in bolj zdravi.
Prvi korak za čustveno zavedanje je, da postanete pozorni na svoja čustva, jih prepoznate in razmislite o možnih razlogih zanje. Naučite se razlikovati med močnimi čustvi kot sta groza in bes, in komaj opaznimi kot so strah, negotovost in vznemirjenje. Do čustvene intime lahko pride, ko ljudje vedo, kaj čutijo, ko te občutke izrazijo in se o njih pogovorijo. 
2.Miselna ali intelektualna intimnost vključuje medsebojno razumevanje o vseh pomembnih pod ročjih zakona. Postavitev skupnih ciljev je eden od načinov za nadaljevanje intelektualne intim nosti. Cilj je lahko varčevanje za določen namen ali odločitev za vsakodnevne skupne sprehode.
3.Duhovna intimnost vključuje delitev verskih prepričanj, skupno udeleževanje verskih obredov, pogovor o vprašanjih s področja duhovnosti. Ko si delite duhovne izkušnje, postanete združeni v vaši drži in ciljih.
4.Rekreacijska intimnost je uživanje v skupnih dejavnostih, kot so kolesarjenje, igranje nogometa, planinarjenje ali branje. Tako preproste stvari kot so pihanje balonov, gledanje filma ali priprava obroka skupaj, so dobri načini za razvoj rekreacijske intime.
5.Finančna ali denarna intimnost prihaja s pogovorom o denarju in izmenjavo vajinih financ. Če imata ločena računa in ločene dohodke, bo v vajinem zakonu čutiti pomanjkanje finančne intime. 
6.Spolna intimnost je ena od najpomembnejših dimenzij zdrave zakonske intimnosti. Zdrava spolna intimnost vključuje tako pogosto spolno aktivnost, da sta zadovoljna oba partnerja, spolne dejavnosti, v katerih uživata oba, in odprt dialog o seksu. Najpogostejši problem je različna stopnja interesa za spolne odnose. Več kot polovica vseh poročenih parov ima težave z razpravljanje o vprašanjih glede spolnosti. 
Razmerja z zdravimi intimnostmi imajo več skupnih dejavnikov, vključno z naslednjimi: 1.Medsebojno zaupanje gradi občutek varnosti obeh zakoncev. Čeprav boste drug drugega kdaj nenamerno ranili, pa tega ne boste storili namenoma, saj drugemu ne želite slabo.
2.Nežnost vključuje ljubeznive izkaze skrbi za drugega. Preko dotika lahko izrazite svojo ljubezen do partnerja. Tak ljubeč stik je nujno potreben pri gradnji ljubezni.
3.Sprejetje je brezpogojna potrditev v odnosu. Nihče ni popoln, vendar sprejetje pomeni, da se ne osredotočaš na napake drugega. Če se pogosto zalotite pri izpostavljanju napak svojega zakonca, delajte na ozaveščanju in osredotočanju na tistih pozitivnih lastnostih, zaradi katerih ste se zaljubili vanj.
4.Odprta komunikacija je sposobnost razpravljanja o vsem. Vključuje tako iskreno izražanje misli in čustev kot tudi skrbno poslušanje. Znaki slabe komunikacije vključujejo nenaklonjenost do pogovora o stvareh, ki so se nam dogajale tekom dneva, in nepripravljenost poslušati zakonca, ko ta govori o svojih občutkih.
5.Skrb je resnično zanimanje za blagostanje zakonca. Če počnete stvari, za katere veste, da priza denejo zakonca, ne morete imeti zdrave intimnosti. Skrbi za drugega se lahko naučite tako, da najprej pomislite na to, kaj čuti zakonec, in ne, kaj čutite sami. Preden kar koli storite ali rečete, se vprašajte: "Bom s tem ranil-a zakonca?" 
6.Opravičilo je zdravilo za napake, ki so neizogibne. Prepoznavanje napak, prevzemanje odgovor nost za njih, izraz obžalovanja za povzročene bolečine in trdna odločitev za spremembo vedenja, ki vodi v ranjenost, je bistveno za obnovitev razmerja po storjeni napaki. Za zakonce, med kateri mi je nastal prepad, je iskreno in ponižno opravičilo prvi korak pri izgradnji mostu čez ta prepad. 
7.Odpuščanje je proces, ko iz misli odženemo jezo, željo po maščevanju in obsesivno razmišljanje o časih, ko nas je zakonec prizadel. To vključuje tudi dajanje dovoljenja zakoncu, da sme imeti pomanjkljivosti, da sme narediti napako in da se sme spremeniti. Odpuščanje ne ustvari avtomatično zaupanja ali sprave, niti ne pomeni odobravanja grdega vedenja. Vendar je pomemben korak pri obnovitvi skrhanega razmerja.
8.Ustrezne meje so omejitve v odnosu, ki jih lahko določita skupaj ali posamezno. Te vključujejo odgovor "ne", če vaš zakonec zahteva, da storite nekaj, kar je v nasprotju z vašimi vrednotami, ali gre za več, kot ste sposobni prenesti. Postavitev jasnih mej zase in spoštovanje meja partnerja ustvarja občutek varnosti in zaupanja. Če je vaš odnos je v težavah, se lahko eden od vaju (ali oba) odloči in napiše seznam pravic, ki jasno opredeljuje pogoje, potrebne za ohranitev odnosa. Na primer, ena žena je možu povedala, da bo vztrajala v zakonu le, če (1) bo prisotno medseboj no spoštovanje, (2) ne bo pitja in uživanja drog, (3) ne bo udarcev ali čustvenih zlorab, (4) ne bo varanja. 
Včasih zakonca pozabita na potrebo po ločenem času in lahko porabita preveč časa skupaj. Če se zakonec počuti krivega, ker si vzame čas zase ali pa ga preživi s prijatelji, se bo v odnosu lahko počutil omejenega in ujetega. Običajno to ne pomeni, da ljubezen pojema, pač pa le, da smo izgubili zdrav občutek o sebi.
Večina potreb po intimnosti je lahko izpolnjena s pomočjo potrebe zakonca ali druge osebe, vendar nihče ne more zadovoljiti vseh naših potreb. Mož lahko vidi v ženi čudovito zaupnico za svoje negotovosti in sanje, ne pa dobre spremljevalke na športnih dogodkih. Žena pa bo potrebo vala redne izhode s prijateljicami, da bo lahko počela stvari, ki moža ne zanimajo, kot so npr. nakupi in ustvarjanje.
Neka intervjuvanka pravi, da je osupnila ob stavku, da se ženske vedemo kritično, prepirljivo in nespoštljivo  zato, ker kličemo po ljubezni, ker smo prestrašene in negotove in potrebujemo objem. Ko bi le znale to ubesediti in ko bi moški to sporočilo lahko razbrali?!
Toda vsak dan je nova priložnost tudi za to, da sprejmemo odgovornost za svoje odzive. Tako kot mali otroci, ki večkrat padejo, potem pa enkrat le shodijo, smo tudi mi vedno na potezi, da poskusimo znova, ko nam spodleti. To me je spomnilo na primerjavo, da celo gnoj po nekem času neha smrdeti, če ga sonce dovolj dolgo boža s svojimi žarki.
Eggerichs (2012) zagotavlja uspeh: »Če daste možu brezpogojno spoštovanje, je to nedvomno pot, da boste od njega dobili brezpogojno ljubezen.« Velja tudi obratno. Eggerichs (2012) opozarja, naj si ne razlagamo kot poraz, če rezultati ne bodo vidni takoj. »Ko brezpogojno ljubite ali spoštujete, sledite Bogu in njegovi volji za vas,« trdi. Preseneti s trditvijo, ki mi je dala misliti: »V najvišjem pomenu vaš zakon nima nič opraviti z vašim zakoncem. Je odraz vašega odnosa do Jezusa Kristusa.« 
Intimnost pomeni, kako blizu sta si - čustveno, duhovno, intelektualno, spolno in še v mnogih drugih pogledih. Intimnosti ni končni cilj, ampak pot, ki poteka skozi zakonsko življenje. Dose ganje intimnosti je "proces, ki ni nikoli končan ali popolnoma dodelan". Oba rasteta in se raz vijata, zato se tudi spreminjata. Če v zakonu zanemarita intimnosti, bosta živela eden mimo drugega. To je imperativ tega trenutka.
Včasih zakonca pozabita na potrebo po ločenem času in lahko porabita preveč časa skupaj. Če se zakonec počuti krivega, ker si vzame čas zase ali pa ga preživi s prijatelji, se bo v odnosu lahko počutil omejenega in ujetega. Običajno to ne pomeni, da ljubezen pojema, pač pa le, da smo izgubili zdrav občutek o sebi.
Večina potreb po intimnosti je lahko izpolnjena s pomočjo potrebe zakonca ali druge osebe, vendar nihče ne more zadovoljiti vseh naših potreb. Mož lahko vidi v ženi čudovito zaupnico za svoje negotovosti in sanje, ne pa dobre spremljevalke na športnih dogodkih. Žena pa bo potrebo vala redne izhode s prijateljicami, da bo lahko počela stvari, ki moža ne zanimajo, kot so npr. nakupi in ustvarjanje.

Dokler kdo nekoga zaradi nečesa zavrača, to še ni brezpogojna ljubezen, ki bi kljubovala času. Ali rabimo svojo energijo za lastno iz(po)polnitev? Rojevajoča duša izraža ljubezen iz svojega vira. Vsak dan smo popolnejši. Drugi so zrcalo naše notranjosti. Ljubezen dopušča občutek svobode, ker pušča za seboj neljubeče dele. Kako prideš iz površine v globino? 

Izkazujoč (gr. apophantikos) je po Aristotelu tisti logični govor, ki mu je (predstavljena) lastna resničnost ali lažnost. Vendar pa krščanska epifanija še presega Aristotelovo pogansko izkazo vanje. V imenu neskončne ljubezni izkažimo vsak dan novo ljubezensko pismo po zgledu Kingme, ki jih navaja za 365 dni v letu, vsak dan nov ljubeč pozdrav, vsakokrat inovativno inspiracijo, vsak dan lastno prebujenje v nove zarje. Vsak dan iščimo novo ravnotežje med izgubami in pridobitvami.

V Verdijevi operi  Traviata se poje: 'Mlada ljubezen, kako si čudežna, kako si božanska v čudežnem, svetem času! Sama radost in sreča. Sama sebi si darilo, sama sebi si zdravilo.' Kakšen pogum je potreben za tvoje izpovedovanje? Ključi do višjega življenja so v vrednotah potrpljenja, modrosti, poguma, ravnotežje, iz duše. Ljubezen je duhovna božanska svetlobna, prijazna energija.   

Ljubezen temelji na (samo)spoštovanju. Ljubiti partnerja takšnega kot je, ne da bi ga spremenili, je možno z iskrenostjo in tveganjem. Ljubiti se bojimo, ker ni varno, ampak je tvegana dejavnost. Boj za premoč in pozornost med partnerjema traja neprestano. Problem je samozavračanje, ker smo prepričani, da nismo nikoli dovolj dobri in se zato uničujemo, kritiziramo. Ne verjamemo, da smo že popolni. Naša predstava o popolnosti je zgrešena, ker smo prepričani, da to ne moremo biti, ne vemo pa, da smo popolni takšni, kot smo.  Ko ga ne bomo potrebovali, bo partner svobod no izbran. Sami smo ljubezen in božanska sila, zato je ne iščimo predvsem izven sebe. To bi bila le manipulacija drugega. Partner je svobodno izbran, če ga prej  ljubimo kot potrebujemo. Kar v odnos vlagamo, takšen je. Če vanj vlagamo bolečino, je bolečinski, če veličino, je nepozabno lep. 

V spodnji preglednici 1 podajamo vrste odnosov, ki jih povezujemo z vrednotami in cilji.
                                                               
Parcialni 	Celoviti	
Enostransko komunikativni	Obojestransko, vzajemno komunikativni	
 Čustveno izsijevanje 	Pogajanja 	
Spontani 	Stresni  	
Intrapersonalni 	Interpersonalni	
Druženje po podobnih interesih – skladni	Razlike, nasprotja – konflikti	
Empatično, sodelovalni 	Prestižni boj 	
Zasvojeno neodgovorni 	Sodelovalni in etično odgovorni 	
Egocentrični oz. asocialni 	Učenje drug od drugega	
Brez medsebojne pomoči 	Suportivni, sinergični 	
Odprti, svobodni, fleksibilni	Zaprti, togi 	
Patriarhalni, pokroviteljski  	Enakovredni 	
Instrumentalni odnosi med sovrstniki, sošolci in sodelavci zaradi učenja	Učenje odnosov za osebno rast in uspeh tima med sovrstniki, sošolci, sodelavci 	
Uravnoteženi 	Neenaki 	
Začasni 	Trajni 	
Pozitivni – dobro počutje 	Negativni – izključujoči, slabo počutje 	
Površni - periferni	Poglobljeni 	

Ko identificiramo vrsto odnosa se vprašajmo, kakšne odnose soustvarjamo in kako jih izboljšujemo. Linn (2006) predlaga zavedanje in očiščevanje odnosov v duhu ljubezni. Iz zgornje preglednice ni težko ugotoviti, h kakšnim odnosom teži ljubezen. Ne gre zgolj za dihotomijo desnega ali levega stolpca. V nekaterih primerih sta ustrezna oba. Vrste odnosov so odvisne od tipov osebnosti, ki smo jih že omenjali in stilov odločitev kot so racionalni, ki izhaja iz sistematične analize informacij, intuitivni, ki se zanaša na občutke, odvisni stil išče vodenje drugih, izogiba joči stil je značilen za osebe, ki se želijo odločitvi izogniti, spontani stil pa je značilen za osebe, ki se jim mudi. Ni težko ugotoviti, da se racionalist in intuitivec ne razumeta in da je slednji podoben spontanistu. Četudi definiramo ljubezen kot volitivna odločitev, se dve različni osebnosti na različne načine odločata.   Dejansko se različni stili kombinirajo.  

Platonski vzklik Nietzscheja je: Tebe ljubim večnost. Vsa večnost je že minila, časa pa še vedno ni. Se le v večnosti ljubezen razvije do popolnosti. V letu 2009 svetega Pavla, obujamo spomin na Pavlov slavospev ljubezni v pismu Korinčanom tale, za mene, tebe, nas in njih (potomcev) najlepši tekst o ljubezni (1 Kor, 13): Ko bi govoril človeške in angelske jezike, ljubezni pa bi ne imel, sem postal brneč bron ali zveneče cimbale. In ko bi imel dar preroštva in ko bi poznal vse skrivnosti in imel vse spoznanje in ko bi imel vso vero, da bi gore prestavljal, ljubezni pa bi ne imel, nisem nič. In ko bi razdal vse svoje imetje, da bi nahranil lačne, in ko bi izročil svoje telo, da bi zgorel, ljubezni pa bi ne imel, mi nič ne koristi. Ljubezen je potrpežljiva, dobrotljiva je ljubezen, ni nevoščljiva, ljubezen se ne ponaša, se ne napihuje, ni brezobzirna, ne išče svojega, ne da se razdražiti, ne misli hudega. Ne veseli se krivice, veseli pa se resnice. Vse prenaša, vse veruje, vse upa, vse prestane.

Ljubezen nikoli ne mine. Preroštva bodo prenehala, jeziki bodo umolknili, spoznanje bo prešlo, kajti le delno spoznavamo in delno prerokujemo. Ko pa pride popolno, bo to, kar je delno, prenehalo. Ko sem bil otrok, sem govoril kakor otrok, mislil kakor otrok, sklepal kakor otrok. Ko pa sem postal mož, sem prenehal s tem, kar je otroškega. Zdaj gledamo z ogledalom, v uganki, takrat pa iz obličja v obličje. Zdaj spoznavam deloma, takrat pa bom spoznal, kakor sem bil spoznan. Za zdaj pa ostanejo vera, upanje, ljubezen, to troje. In največja od teh je ljubezen.

Marsikdo misli, da ni vreden ljubezni in da ljubezen mine. Odgovor na ta občutek nemoči je stalna kontemplativna vaja (Fromm). To je obenem popolno (mistično) podarjanje in sprejemanje drug drugemu. V sebi odkrijemo in aktivirajmo program svetega duhovnega, čistega srca, da bo rasla. Raste iz notranjega miru, ki je večnost (olam v hebrejščini, eternity v angleščini, Ewigkeit v nemščini). Ljubezen se izkazuje skozi ljubečo komunikacijo, ali pa je ni (lat. cor ad cor loquitur). V budizmu pomeni ljubezen ljubečo pozornost in prijaznost. V krščanstvu je to 'perihoretična trinitarizacija', ki pomeni popolno komunikacija med troedinimi osebami, ki so združene v eno, tako kot bo ob koncu časov vse človeštvo združeno z njimi (Sorč, 2007). Popolna forma je kriterij za nepopolno in ne obratno. 

Gasparino (2015, 94-99) citat sv. Pavla tudi razlaga. S potrpežljivostjo pridemo dlje kot s spret nostjo. V ljubezni je treba znati tudi izgubljati. Koliko nesporazumov nastane prav zaradi tega nerazumevanja življenjske dialektike. Za erotofobe je primerna formula, ki premika gore in razrešuje zapletene situacije »Gospod spremeni me«. Umetnost poslušanja ima več vrst in sto penj. Sprijazniti se je treba s tem, da sadovi poslušanja niso takojšnji in preverljivi. Gasparino tudi ugotavlja, da se je treba globinsko učiti (deep learning), sicer ostanemo površni. Občutek ljubeče ljubljenosti nam vzbuja dostojanstvo, počaščenost, občudovanje.  Odpuščajmo in kesajmo se svojih slabosti, da ne bi mislili hudega in gojili bruna v očesu. Nihče nas ne opozori, kako na tisoč načinov neupravičeno iščemo t. im. svoje pravice, zadoščenja npr. v nečimrnosti, laskavosti, hvalisavosti, navidezni strokovni pomembnosti. Verjamemo, da so naše omejitve del božjega načrta za dozorevanje v modrosti. Dopušča možnost, da se nekdo daruje in je obdarovan. Ljubezen terja da se naučim prenašati sebe, rast, zakon postopnosti in se empatično vživljati v bližnjega. Tu je izvor spoštovanja medsebojnih meja in hkrati spodbud. (Gasparino, ibidem)      

Škoda je, da Pavlov slavospev ljubezni ni postal splošna kulturna dobrina. Ker ga večina ne prebere in ne ponotranji, ni postal gibalo medsebojnih odnosov. Toda brez te visoke pesmi ljube zen kot skrb za dobrobit drugega nehote odrivamo na rob informacijsko-komunikativnega, kariernega, poslovnega  in celo rekreativnega dogajanja.  

Ljubezen je upravičena in utemeljena sama v sebi. to izraža v svojem prekipevajočem veselju, ker je hkrati ljubeča in ljubljena tako v občestvu kot v Sveti trojici. Četudi bi bila to na nevidni strani samo skrivnostna, nedefinirana 'stvar po sebi' (Kantov Ding an sich), pa je to na vidni strani  imanentno oz. intimno medsebojni odnos za nas: četudi je rezultat uvodnih romantičnih sporazumov parov njihov ločitveni nesporazum, je še vedno vredna 'poetične izpostave' (Sloter dijkov izraz). Četudi gre samo ali predvsem za njeno ne(z)možno (z)možnost, ki je za Kierkegaar da paradoks vere, je to poslednje upanje nasproti vsem obupom, ki jih v življenje tiho ali preglasno doživljamo. Zato se zadolžujmo za ljubezen, ker je v življenju le to smiselno (Kierkegaard, 2012).     

Zupančič (2015) meni, da so prevladujoči prededipalci so produkti posesivnih mater in odsotnih očetov. Prededipalci so tisti, ki niso prerasli Ojdipovega kompleksa, ker jim očetje niso postavili razločnih meja.  

Gre za normalni kaos ljubezni (Beck, Beck Gerusheim, 2006). Par si izoblikuje nepisana pra vila, provizorične dogovore, ki pa jih ogloda duh časa. Beck ugotavlja, da moški danes zaostaj amo za emancipiranostjo žensk, vendar pa se te ne morejo zadovoljivo emancipirati, če se ne emancipira jo tudi moški. Ohranjajo se prestižni boji zaradi rigidnih ostankov patriarha ta, pritiskov feminiz ma z ženskimi prevzemi oblasti, nepreživetih in nepredelanih nezavednih vzorcev prednikov, pretiranih kariernih aspiracij, pričakovanj po priznanju zaslužnosti domačega dela in še bi kaj lahko našli.      

Tradicionalno podredljiva gosposko hlapčevska relacija je: jaz hočem – ti moraš. To bi bilo smiselno preseči v enakovrednem odnosu zlatega pravila 'želim storiti, kar ti želiš sprejeti'.  Izhajati je treba iz 'sprejmi, kar se ti daje, daruje in ne iz tega, da je treba vzeti vse, kar se ti ponuja'.  

Hodili smo v neprijazno šolo življenja. Svet je od našega rojstva do danes postavljen na glavo. Že od otroštva nas učijo, da nismo vredni ljubezni. Ta občutek za dolgo ostane. Spremenimo se navzven s potlačitvijo.  Kako občutiti vrednost ljubezni v sebi? Prvotne vrednote so tiste, ki nam jih narekuje notranji glas. A čutimo, da z njimi ne ustrežemo drugim. Šele sčasoma bolečina nesprejetosti od drugih izgine in smo le srečni. Premagati strah pred govoricami in krivdo oz. odgovornostjo zanjo, če si res našel kaj novega. Kar naprej sem pričakoval od drugih, da mi povedo to, kar naj bi si sam.   

Ljubezen spoznavamo v različnih darovih. Imamo dar prijateljstva, ki nas uči, da lahko ljubiš druge na način, kakršnega doslej nisem poznal. Ko misliš na njihov blagoslov, se vse izteče v dobro zame in za druge. Dar učenja me je naučil, da se lahko učimo ne glede na to, kar že imamo. 
Prejeli smo razne težke darove, za katere se moramo potruditi. Dar problemov me je naučil, da so ovire zgolj izzivi, s katerimi se spoprijemamo. Namen problema je, da postanemo boljši. Dar dru žine, v kateri je odnosom med člani dodana ljubezen (če je nismo imeli, jo je treba ustvariti). Dar smeha za dobre in slabe strani. Dar dajanja je v tem, da dobiš več kot si dal, dar hvaležnosti (greatfullness), predanosti (surrending) občutimo ljubezen do vseh stvari, ki so nam bile podar jene. Dar sedanjega trenutka in dar pozornosti. Po Kezeletu obstaja celo umetnost darovanja.

Darovanje je dobro delo, vendar pa obdarovanca vedno v čem zadolžuje, čeprav je brezpogojno. Darovanje je reševanje naših življenjskih težav. Neravnotežje se popravlja s preusmerjanjem energije v druge dele osebnosti.  Žal pa smo gojili skopuštvo v mislih neprivoščljivosti, besedah in dejanjih. To je vodilo do skorumpiranosti naravnih potreb.

Naša znanost in tehnologija hitro zastarevata, kakor tudi včerajšnji materialni človek z njima. Nova odkritja z neverjetno hitrostjo izpodrivajo prejšnja. Danes se sprašujemo, koliko nam je zgodovina znanosti še potrebna. Šolar ve danes o vesolju več, kot je v svojem času vedel Issac Newton.
Še danes je pomembno, ali nas kdo ljubi ali sovraži. Večina se niti neformalno ni naučila uravna vati ljubečih čustev in odnosov. Večna ljubezen nikoli ne zastara, nikoli ni presežena. Vse Gardnerjeve inteligence ne odtehtajo sposobnosti ljubiti in se čuditi. Modrost ljubezni in ljubezen do modrosti sta dvojčici, čeprav zgolj miselni ali virtualno vizualni eksperimenti ne morejo nadomestiti eksperiment življenja. Modrost  je v različnih programih različno definirana. Odličnost se na ambivalentne načine dosega na področju managementa. Vloga vrednot je pomembna, čeprav je osebni talent moralno nevtralni pojem. Modrost, ki je definirana v funkciji vodenja drugih, talent pa v funkciji samozavedanja in vodenja sebe, pomeni celostno vedenje, raziskovanje osnov, globin itd.

Sliši se kot novoletna poslanica, a vsak trenutek in vsak dan je za nas novo rojstvo. Zato zaupajmo novemu, ki nastaja v nas, zaupajmo izvirnemu, ki se kaže v naši duši, dopustimo, da se rodi božji otrok in te privede v stik s podobo, ki ustreza našemu bistvu.  

Obsijani od luči modrosti ostanite otroci. Razlikovati in povezovati med ljubeznijo do modrosti in modrostjo ljubezni, o kateri piše personalist Kovač. V okviru ljubezni do modrosti so filozofi marsikaj različnega povedali tudi o ljubezni kot taki od Platona do Sartra, Lacana in Luhmanna.  
Prav tako govorimo o ljubeči in božanski energiji in o energiji kot poti do teh ciljev. Je energija lahko stanje, ne da bi bila proces?

Izpovedovanje izhaja iz dejstva, da smo v priznanju osebne šibkosti moralno močni. Zaradi notra njih konfliktov, ki jih imajo zlasti nevrotične osebnosti, beseda ljubezni ni dovolj. Jeziki ljubezni so po Chapmannu naslednji: 1. besede potrditve, 2. posvečen čas za pozornost, 3. sprejemanje daril, 4. usluge in 5. dotiki. 

Z Wittgensteinom ugotavljamo, da so meje mojega jezika, meje mojega sveta. Postajamo, spomi njamo se in pozabljamo na jezike ljubezni. Izraza potrebujem te', 'dobro mi je ob tebi' še vedno ne povesta isto kot 'ne morem brez tebe'. Sramežljivost v ljubezen skih odnosih kaže po eni strani na preozko identiteto, po drugi strani pa na njihovo etično zahtev nost. Upoštevati je treba tudi VAKOG zaznavne sisteme, ker se že na področju raznolike čutnosti pokaže prav takšen problem kot na ravni verbalnega jezika. Tisti, ki dajejo prednost verbalnemu izražanju so v bistvu vizualci, kinesteti rabijo najprej dotike. Gustatoriki so prepričani, da gre ljubezen najprej skozi želodec. Avditivcem ni nikoli dovolj poslušanja glasbenih in verbalnih izrazov. Načelno vsak rabi vse zaznavne tipe, vendar pa eden prevladuje. 
  
Laže je ljubiti drugega z visoko pozitivno samopodobo kot z nizko. Pri nizki in negativni samopodobi nas preglasijo notranji demoni z omalovaževanji, česa nismo vredni. Z ljubeznijo drugega (ne)hote referiramo ljubezen samo, pa četudi v totalitarno sprevrženi obliki kakor je pokazal Žižek (2013). Ljubezen je želja po izpolnjevanju želja drugemu in mine, ko ugasne tudi želja drugega, ki podpira mojo željo. Ljubezen je za pogumne in podjetne; je za tiste, ki želijo biti eden pred drugim moški in ženska. 

Prav danes je veliko moških, ki se bojijo moškosti in žensk, ki se bojijo ženskosti in to v imenu nekakšne objektivne pravovernosti, po kateri 'svet lahko shaja brez nas'. Zgolj službene in revanšistične vloge nas od subjektivnih pristopov odvračajo. Ljubezen sicer vsakdo drugače razume, vendar jo vsi spoznavamo kot ljubezen. Redkokdaj dosežemo cilj, da bi ljubili sebe in drugega na štirih ravneh osebnosti: telesa, čustev, uma in duha.

Stopnja samoizraznosti je odvisna od samopodobe oz. samozaupanja. Naredita vse, da si ostaneta blizu, vajin odnos je pomembnejši kot imeti prav (vedeti, kaj je najbolj urgentno treba napraviti za drugega. Samo razlike, ki jih spoštujemo, nas bogatijo. Sicer ostane kulturni molk ali nenehno zoperstavljanje enega dela resnice drugi.  Je mnogo načinov, kako ljudje ohranjajo odvisnost in se v njej celo počutijo dobro. 

Ko iščemo pot, ki je težka in polna negotovosti, s tem svojo ljubezen še utrjujemo. Doba raciona lizma nas je potisnila v dobo pragmatizma, v kateri je malo prostora za sočutje. Funkcije pred nas postavlja država, sistem, splošna klima, doktrinarnost. Kingma jo definira za vsak dan posebej skozi vse leto.

Sledenje Plutarhovemu konceptu ljubezni in sprevračanje njegovih nazorov. Ali danes že vemo, kako nas ljubezen bogate, izpolnjuje in kako in v čem nas siromaši. Vemo, da se eros sprevrača v tanatos, ker je ars vivendi tudi že ars moriendi. Zato je vprašanje ljubezni vprašanje časa minljivosti in večnosti, enkratnosti in ponovljivosti in s tem vprašanje enosti nasprotij oz. protislovij. Ta zgodba je že neštetokrat ponovljena in vedno nova. Ima svojo konstantno gramatiko in svoje variacije.  Ljubezen kot ironija. Če kje, je mesto dialoga prav v ljubezni, ker gre za dve bitji v simbiozi.

Iskreno, resnično živeti je izraziti to, kar nosimo v srcu. Prositi je treba za  to, kar želimo.  Ljubezen, ki nam kot Kristusova kri teče po žilah, nas očisti strupov in bolečin. Meditacija: predstavljajmo si, da smo mi ta življenjska energija, ki deluje na vsa bitja. Vsaka celica v našem telesu je zvezda in vsak atom stvarnosti tudi. So le zvezde želja in medzvezdni prostor, ki je poln svetlobe. Svetlobni fotoni so angeli razodetja. Smo pranično in praznično telo, sla in sila, slast in strast. Sami smo lotosov cvet, mladost se pretaka skozi mene. 

Smo božji duh in (vz)dih. Naše dihanje je kot pulziranje vesolja in naše življenje je razodevanje Boga, najpopolnejšega v nas in največjega v vsem.  Najvišji jaz je kot sebstvo, ki je vsa ta sproščenost, ki pomeni ravnotežje moške in ženske energije. Svobode ni onkraj ljubezni in kulture. Ljubezen bi čutili lasje, ki se dajo pobožati, oči, ki vidijo čudeže lepote, ušesa, ki poslušajo najboljše afirmacije, čutili bi srce v njegovi prisrčnosti. 

Po motivih Anite Škof sledi meditacija ljubezni: V svojem življenju se osredotočam na pozitivne stvari. Globoko  v sebi sem našel ljubezen, ki jo radostno delim naprej. Zavedam se, da je edina resnica brezmejna ljubezen, in da je vse ostalo iluzija. Sem v stiku s samim seboj, s svojim srcem, s svojim bitjem in z vsemi ljudmi v celotnem vesolju.

Ne  glede na to, kaj se dogaja na tem svetu vedno po svojih najboljših močeh, zmožnostih in priložnostih širim brezpogojno energijo ljubezni. Tudi ko bom v svetu videl odsotnost ljubezni, bom še naprej sledil svoji poti radosti, veselja, enosti, miru in ljubezni.

Kamorkoli grem in s komerkoli govorim delujem v imenu ljubezni, in to božansko energijo širim naprej. Ljudje začutijo, da sem bitje ljubezni, zato tudi sami spremenijo vibracijo in postanejo ljubezen, veselje, radost in sočutje. Vem da sem ljubezen, in tako se počutim živim in se izražam do sebe in do vse okolice. V mojem DNK je prisotna brezmejna ljubezen, ki spreminja vsak atom mojega telesa v zdravje, srečo, obilje, neskončnost in enost z vsem. Jaz sem brezmejna ljubezen, zdravje in obilje. Naj nas spremlja obilje ljubezni in pozitivne energije!
Paradoks je, da se ljubezen nikoli ni toliko opevala kot danes in da ni bilo nikoli toliko razbitih družin, kot jih imamo danes. Kaj ni v redu? Ker še nismo bili v globalnem eksperimentu, delamo največ napak.  Vse manj vemo, kakšna je trajna ljubezen je. Množična kultura proizvaja nove in nove diskurze o ljubezni. Najpogostejši so erotični. Redke popevke govorijo o zvesti ljubezni odraslih ljudi. Največkrat pojejo o osvajanju, pomagajo zapeljevati oziroma patetično tarnajo zaradi kronične nezvestobe. Primer nihilistično-ludističnega premetavanja pojma ljubezni so skupina Sestre, v kateri se med drugim odslikava duhovna drama slovenskih homoseksualcev. Ljubezen postaja hit tudi v potrošništvu. Trgovske verige svoje množice učijo kakovostnega življenja. In glej, v kakovost življenja je vključena tudi ljubezen do bližnjega. 
Ker se ljubezen pojavlja na vseh ravneh človekovega družbenega bivanja si oglejmo lestvico vrednot. K. Ozvald je na antropološki osnovi je razlikoval naslednje tipe vrednot:
“1. gospodarske oz. ekonomske vrednote, ki jih srečavamo na torišču trgovine, industrije, obrti, tehnike, poljedelstva...
2. hedonske vrednote čutnega ugodja in neugodja:  sem sit, lačen, žejen, spočit, boli me, gre mi v slast, gabi se mi, udobno (sedim), prijetno (hodim v teh čevljih), zebe me...
3. življenjske (vitalne) vrednote: življenje, smrt, zdravje, bolezen, čilost...
4. kulturne oz. duševne vrednote znanosti, umetnosti, nravnosti, državljanskega življenja, svetovnega nazora... 
5. osebnostne glede na tisto, kar je vsak v svojem najglobljem bistvu
6. racionalne v odnosu do izbire sredstev in ciljev 
7. politične v odnosu državljana do države 
8. verske v odnosu do Boga” (Ozvald, 1998; 23).

II. Psihologija ljubezni kot psihologija prihodnosti

1.	Med  jaz, ti in mi 

Mnogi se bojijo ljubezni, kot da je to nekaj sramotnega, nekakšna poteza slabosti v nas, nekaj, česar bi se morali sramovati... To je zato, ker ne ločijo med fantazmo in imaginacijo. Ljubezen prinaša tudi bolečine.  Čim bolj ko tlačimo to občutenje, bolj ga nadomeščajo drugi, negativni vzorci, ki nas pripeljejo le do bolečih izkušenj in slabega ravnanja... Zato bi se morali vsega tega spreminjanja naše osebnosti lotiti na zavestni ravni, ker v našo podzavest zaide mnogo takšnih spominov, ki si jih ne želimo. Zato je razlika med deklarativnimi in živečimi vrednotami. 

Prav milost povezanosti in pripadnosti sta bistvo človekove intime in sta najmočnejša impulza preživetja, ki ga poznamo. Predanost milosti odnosov poleg pripadnosti odkrije tudi najgloblje rane našega spomina. Bolečina, ki jo odkrijemo ob ljudeh, ki jih imamo najraje, zahteva, da jo enkrat izgovorimo in jo odpremo pred drugim. Novi odnosi, v katere na ta način vstopamo, vodijo k preseganju obramb in strahu pred bolečino ter ustvarjanju varnega medosebnega prostora. Šele ljubezen, ki pozna bolečino, postane odnos in tako ozdravi spomin. 
Ljubezen do drugega se rojeva iz občutja ljubljenosti in naklonjenosti do sebe ter vere, da si ljubezni vreden. Grobost in zanemarjanje v posamezniku prebujajo dvom, da je vreden ljubezni in da je zmožen ljubiti. Najbolj grobi zapleti, izdajstva, prevare, konflikti in zlorabe v človeku potrjujejo in poglabljajo rano neljubljenosti, nepripadnosti in nevrednosti, zato je ustavitev nasilja, prekinitev zlorab in izdajstev v temelju odvisna od izkustva, da ti je odpuščeno in da si vreden človeškega stika.
Psihološki pogled ljubezni proučuje ljubezen kot intra- in interpersonalni odnos. Emocije so kompleksni pojavi, ki vključujejo vedenjsko, doživljajsko in fiziološko komponento (Lamovec, 1988). Kažejo se v vrednostno pozitivnem ali negativnem doživljanju. Poleg vrednostne komponente imajo še aktivno in jakostno komponento (Musek, Pečjak, 1997). Emocije  opredelju jemo na več načinov. Po Lamovčevi (Lamovec, 1984) poznamo filozofsko predznanstvene, psihološko - eksperimentalne, sodobne funkcionalistične, psihofiziološke in nevrološke, psihoana litične, behavioristične, aktivacijsko-kognitivne, motivacijske, fenomenološke in psihodinamske teorije emocij.  Začetnik proučevanja emocionalne inteligence (kompetence) je Goleman (2000, 2003). Njegova ugotovitev je, da je emocionalna inteligenca pomembnejša za uspeh v življenju kot racionalna. 

Vedenjsko in doživljajsko komponento emocij ocenjujemo preko lestvic in ček list, fiziološko pa preko različnih kazalcev vzburjenja, dihanja in ožilja (Lamovec, 1988). Lestvice in ček-liste lahko uporabljamo za ocenjevanje trenutnih (emocije) ali dolgotrajnejših emocionalnih stanj (razpoloženja). Razpoloženja npr. svetobolje (nem. Weltschmerzen)  so splošnejša kot emocije. Empirične raziskave so potrdile, da so ženske bolj čustvene kot moški. V uporabi slogov erotičnosti in nesebične ljubezni ni razlik med spoloma. 

Motivacija za ljubezen še ni dejanje, vendar želji po preobrazbi daje obzorje, zaradi katerega oba zmoreta največ. Sposobnost pristnega izražanja občutij je danes redka. Bojimo se izražanja last nih ran, če jih je preveč. Treba si je priklicati si hrepenenje po uživanju v ljubezni. Če se ne razvijamo, nazadujemo - dviga se zid, ki določeno dvojico lahko dokončno loči. Govorimo o ljubeči energiji, ljubeči zbranosti a tudi o ljubezni do mišljenja in o filozofskem mišljenju, ki vsebuje ljubezen do modrosti. 

Pri spolnosti igramo biljard do te mere, kolikor nam drugi zrcali našo podobo. Pomemben čar, zaradi katerega je spolnost s partnerjem bolj zadovoljujoča kot samozadovoljevanje, je prav ta igra z empatijo. Z vživljanjem v drugega prihajamo nazaj do sebe (Precht, 2010). Razlogi  za zanimivo spolnost se skrivajo v kulturi. Po moje se odnosi lahko smiselno spreminjajo po meri obeh le tedaj, če se udeleženca oz. udeleženci zavedajo pomena različnih vidikov in kako se premikati iz enega v drugega (npr. po de Bonovem modelu šestih klobukov). Nekateri znajo z različnimi vidiki manipulirati (npr. izrabljanje prijaznosti za komercialne namene), drugi pa togo vztrajajo zgolj pri svojem vidiku. 

Včasih spolnost ni bila toliko povezana z ljubeznijo kot s poroko in je bilo zunaj zakona zelo težko priti do spolnosti, razen pri prostitutkah. Danes je to eden od načinov spoznavanja; ko se mladi ljudje spoznajo, se želijo spoznati seksualno, da bi videli, ali je to tisto, ali jim drugi ustreza. Nekateri spolnost vidijo kot uvod v odnos. Spet drugi iščejo le spolnost. Tukaj  nastanejo sodobni nesporazumi: on je želel samo seks, ona pa se je nadejala, da to vodi v odnos. Ko se je je on zasitil kot seksualnega objekta, se je potegnil nazaj, ona pa je ostala razočarana, počuti se ranjena in zavržena.

Po Grayu, Lausterju so ženske s svojo občutljivostjo v prednosti pred moškimi, ki nasedajo modusu imeti. Asocialno mislimo, č od vsepovsod na nas preži zlo potrošnje.  Bolezni moških naj bi izvirale iz fiksacije v možganih, potlačitve duševnih težav. Zastavlja se več vprašanj. Kaj je tako slabega v grehih? Je razum sam po sebi že dovolj dober? Kdo in čemu je pogrešljiv? Misel, da so ženske boljši ljudje, je v naši družbi na pohodu.  Večina dela to napako, da ljubezen meri po sebi? Krščanstvo želi odnos brez negativne sodbe, obsodbe! 

Mit o nesebični ljubezni se dopolni z mitom o brezpogojno skupnem. Prepričan sem, da je Jezu sova ljubezen prav to, da je z nami v vsaki situaciji, da deli z nami vsako misel. S človeškega vidika je potrebna razdalja, da se nekomu približamo. Seveda je premostitev ljubezen. Je res, da si le peščica ljudi želi biti nesebično ljubljenih. Njena občutljivost se ne sklada s predstavami in interpretacijami o njem. Ženska moškega zbanalizira, poveča napake v ogledalu. Tega prepada on ne more/zna premostiti. Vemo, da očitki drugemu izhajajo iz projekcije in nerazrešenih travm. Po drugi strani naj bo partner vedno pripravljen na samokorekcije. Svetovalci običajno ne vedo, v katerih svetovih in jezikih adepti živijo. 

Kjer ljubezen obmolkne, spregovorita pravo in strah. Kjer ni intimnega pogovora, je delitev interesnih sfer. Otrok je demarkacijska črta med njenim in njegovim.  Približevanje drugim obalam, artikulacijam, izzivom je v teku življenja normalno. Zapustiti meglo nerazločljivega, stereotipno razložljivega, že znanega z mnogimi precedensi. Čakati, da se na koncu vse izravna. Že v začetku sveta se je nakazoval njegov konec. Že v jaslih se je nakazovalo Kristusovo trpljenje. Ne gre le za to, da je nek hlev postal tempelj, ampak tudi za to, da je 'judovski kralj' preganjan in ne dojet, kaj je v tem brezpogojno ljubečega.          

Človek je (a)socialno bitje. Že po naravi ima vsak svojega očeta in mamo. Kot človeško bitje se z vezmi odnosov prepletamo s starši, s sorojenci, z otroci, s sorodniki, s prijatelji, z znanci, s sode lavci,... Tkemo in ustvarjamo mnogo nežnih, ljubečih in trdnih vezi. Te vezi so tudi podporni ki našega preživetja. Vendar pa je 'zahodni' in 'naprednejši' svet, kot radi poudarimo, v svojem hrepenenju po 'imeti še več' in 'narediti še bolje' posameznika 'izoliral' iz odnosov v skupnostih in mu ponudil svoj 'vrtiček' za obdelovanje. In res nastajajo čudoviti 'vrtički', v katerih pa žal živijo emocionalno prazni, izčrpani in osamljeni posamezniki. 

Tisti 'tretji' svet pa je še vedno ostal v skupnostih, v skupnem delovanju in soustvarjanju, v toplini grajenja in doživljanja medsebojnih ljubečih odnosov. Zaljubljenca skušata čim dlje obdržati vizijo popolnega pozitivnega razumevanja. Svet zaljubljen cev želi spremeniti vse. Svet postane čaroben, očarljiv, svet in svetal. Temine se umaknejo svetlo bi. Raj je ustvarjen za dvojico, ki si zadostuje, ki se hrepenenjsko začasno ločuje na dve sferi. Čeprav dvojica bolj kot drugi smrtniki ve, da je združena v eno za vedno prej kot jima je vseeno drug za drugega, prej kot obupata, ker jima ni uspelo spremeniti drug drugega po svoji meri.  

Sartre se je od Freuda, Bergsona in Husserla učil upoštevati čutnost mišljenja. Ne zavedamo se, da je moja podoba v očeh drugega še pomembnejša kot pa podoba drugega v meni. Večinoma reagiramo le nanjo. Prek Sartrove Transcendence ega vemo, da svoja zavestna čustva vedno znova interpretiramo. Ego je tedaj objekt zavesti in ne njen nosilec kot je mislil Descartes. Tisti, ki ljubijo, dajejo drug drugemu pomen za pomen, roko za roko, besedo za besedo. Ta čarobna izmenjava je planjava, prostorje, držanje in ležanje, bitje in nehanje. Nekateri iz ljubezni ustvarja jo religijo. Npr. Beckov Popolnoma normalni kaos ljubezni. Zakonca Beck (2006) ugotavljata, da partnerja iščeta ljubezen, vendar ji nista dorasla. Ally McBeal  ugotavlja posebno zakonitost, da privlačnost ljubezni narašča v skladu s stopnjo  njene neuresničljivosti. Nihamo med redukcij skimi in ireduktibilnimi pristopi k ljubezni. 

Odrešitev iščemo v objemu drugega (Precht, 2010). Beck (2006) jo imenuje religijo po religiji. To je fundamentalizem, ki se vzpostavlja, ko smo presegli druge fundamentalizme. Posvetna ljubezen prevzema nebeški blišč. To pozicijo je kritiziral Kierkegaard. Manjšina še tako misli, da si brez poguma za eksistencialno vero v Boga ne upamo  živeti.  V nasprotnem primeru ne bo novi krasni svet le fikcija, ampak bo v še globljem smislu, kot si je to zamislil Huxley, ideja proizvodnje in potrošnje prevzela človeka in iz njega naredila stroj, ki celo verjame v svojo svobodo, deluje pa po zakonitosti tega, kar odvzame vse, čemur bi prepisovali pri polni treznosti dostojanstvo človeka.

Precht (2010) ugotavlja, da bolj kot drugega ljubimo ljubezen ali vsaj predstavo ljubezni. S tem pa prihajamo do idealov, ki smo se jih želeli znebiti. Individualnost je čarobna, ker dovoljuje posebne potrebe, sicer zadošča množični človek brez posebnosti. Ekstremna individualnost je osamljenost.         

Človek je hkrati tudi najpomembnejši predmet lastnega ustvarjanja v smislu samoopredmetenja. Seveda pa je to ustvarjanje družben in ne samo individualen proces. Šele ljubezen med moškim in žensko (v Bibliji odnos med Adamom in Evo) je omogočila nastanek človeške družbe. Nasprot no pa ni sodobna »etika« ekonomske »racionalnosti« dejansko nič drugega kot tehnika sledenja lastnim sebičnim interesom. Omogočila je nesluten tehnološki razvoj, vendar osiromašila medčlo veške odnose in uničuje dandanes celo naravo, od katere človek živi. Potrebna je torej radikalna, revolucionarna družbena preobrazba, ki pa se mora seveda najprej zgoditi v glavah. 

Ljubezen terja trpljenje in žrtve. Svoja boleča čustva in občutke je treba izmenjavati odprto, varno, strpno, sicer ne najdemo resnice za vse vpletene. Privzgojena nemoč je premalo. Par skupaj išče moč ljubezni,  če želi ostati skupaj. Krivimo sebe ali drugega, ker ne razumemo situacije. Včasih je treba ponovno odkriti seksualno energijo kot del božanske energije. Pogosto smo pred dilemo zadrževanja in pretiranega trošenja. Tudi denar upoštevajmo kot simbol energije. Eden izmed največjih razlogov za težave v zvezah so razlike v vrednotah, ciljih in navadah, povezanih z denarjem. Toda največja težava je pomanjkanje komunikacije o tej temi. Denar ne more kupiti ljubezni, vsekakor pa jo lahko razdere. Vsaj minimalne skupne interese manifestira skupen denar, čeprav se je še tako težko dogovoriti zanj. 

Ljubezen je  življenje, je dihanje, je duh ljubezni iz naše notranjosti. Drug drugega ne bi smeli presojati po zunanjem izgledu, ampak po notranjem. Brez vere in zaupanja krščanska ljubezen nima okvirov.  Filantropija je transcendentna ljubezen do človeštva in ne  še do bližnjega. Ljubezen do Boga je naša transcendentalna orientacija. Nekateri verjamejo v podporo kozmične ljubezni, ki pa je brezosebna. Kristus kot kralj vesolja ima tudi kozmične razsežnosti, vendar pa to ni na račun socialnega usmiljenja.    

Test samoevalvacije lahko opravimo, če si odgovorimo na naslednja vprašanja:
1. Zakaj iščem prav to osebo? 
2. Kaj mislim o njej? 
3. Kaj čutim ob njej? 
4. Kaj je zame ljubezen? 
5. Kako čutim ljubezen? 
6. Kaj bi daroval za nekoga, ki ga ljubim? 
7.  Čemu priznati ljubezen? 
8. Kako izražam ljubezen? 

Možni odgovori so:
Ad 1. Ker je zame skrivnostna, lepa, ker mi pomeni ideal. Motivi so lahko beg pred osamljenostjo, topla čustva, občudovanje, komunikacija.
Ad 2. Da bi si ustvaril(a) z njo novo življenje, družino.
Ad 3. Ohm, dao, sočutje, sprejemanje (biti eno), dajanje.
Ad 4. Luč, božanski občutek, sprejemanje drugega, takšnega kot je.
Ad 5. Kot ekstazo, mrščavico, srečo, vzgib srca, prijetno vznemirjenje.
Ad 6. Način življenja, čas, dosedanje prijatelje.  
Ad 7. Za ceno premagovanja strahu in sramežljivosti.
Ad 8. Z besedami, dejanji, darili, željo, da bi bilo drugemu dobro.

Možna vprašanja so še: Ste v zvezi, v kateri je vsakodnevni izziv ostati na isti valovni dolžini. Ste se kdaj spraševali, zakaj se je tako lahko zaljubiti, ostati zaljubljen pa tako težko? Ste ugotovili, da vam ljubezen pomeni nekaj čisto drugega kot vašemu partnerju? Kaj se zgodi, če se ne strinjate s partnerjem? Ste pobudnik pogovorov vedno vi, ali pogovorov sploh ni?

Odgovorov, kako se naučimo ljudi ljubiti v sebi je več: A)  z meditacijo univerzalne ljubezni,  
b) z izžarevanjem pozitivne energije v okolje, c) s prevzemanjem odgovornosti zase in za druge, 
č) preseganjem samoomejujočih prepričanj, d) z razvijanjem sposobnosti odpuščanja, e)  s sugeriranjem afirmacij. Vse te opcije v posameznih poglavjih tudi razčlenjujemo.

Altruistična ljubezen je tista, ki lahko razume in sprejema različnost. Če odziva s strani drugega ne dobimo ali pa ni v skladu s pričakovanji, mislimo, da ni hvaležen. Ne vemo, kako na drugega vplivamo. Vsako sporočilo je namreč eksperiment z negotovim izidom. Vprašajmo se, kaj bi drugi potreboval in kaj bi mi potrebovali, če bi bili v njegovem položaju, kako bi sprejeli to, kar rečemo z njegovega vidika? Lahko tudi prosimo drugega, da pove, kaj rabi. Ideja o vsiljevanju dosledno zanemarja to vprašanje. Zaljubljenost še ne vsebuje empatije. Najprej moraš sezuti svoje čevlje, da z ljubečo pozornostjo stopiš v čevlje drugega. Tedaj si le opora.

Solze so lahko znak intenzivnega pretoka ljubezni v nas. Kdor je duhovno bolj razvit ve, da ni nujo treba sprejemati ljubezen od manj razvitih, ki mu je ne znajo ali ne morejo dati. Ne bo prizadet zaradi zakonca. Sam bo poiskal neizčrpen vir ljubezni iz vesolja in bo živel brez težav. To pa pomeni, da mi ni treba priti v odvisnost od podpornih skupin. Ne zamerimo jim, če nas ne ljubijo, ker tudi njih nihče ni brezpogojno ljubil. Po zlatem pravilu smo mi tisti, ki dajemo iniciativo ljubezni. Le v odprta srca se ljubezen napolni. Če smo izpolnjeni,  dopustimo drugemu svobodo.

Priprava na ljubezen je njen preludij, uvertura. Pri nastajanju ljubezni pogosto pozabljamo na duhovni boj s skušnjavami, slabostmi. Večina misli le na zunanje ovire, ne pa na notranje. Se kdaj vprašamo,  katere bitke za ljubezen smo  izbojevali danes, katero smo včeraj in katero nameravamo šele jutri? Vsaka generacija se uči ljubiti na novo. To  Sizifovo delo je že prav osrečujoče. 

Ljubezen pride v podobi ženske, če dobi iskreno povabilo. Platno je zanjo že pripravljeno, barve tudi.  Opišemo si ljubezen, ki bi jo radi občutili in ki bi nas obdarila. Doslej smo jo spremljalo iz daljave, a sedaj se te dovolimo občutiti iz bližine. Kot skrivnostno znanko jo tikamo in ji pritikamo božansko avro in adoracijo.  Začutimo jo v sebi kakor kri, ki tečeš po naših žilah. Oddaljuje se od mojega srca in se mu spet približuje. 

Opevanje ljubezni pomeni izgubljanje jaza v vrtincu njene slave. V srcu Boga je njen krik sveta. Enkrat rdeča kaplja si njegovega utripa, drugič njegov utrip in ritem sam. Kaplja morja si in vendar si tudi val, ki se peneč požene proti obali; obali brezbrežnosti in meji brezmejnosti. Narišem  to podobo v domišljiji. Hvala ti življenje za vsako ljubezen, za vsak njen val, za vsak utrip, za kapljo dežja in peščeno zrno. Hvala za vsak tvoj let svobodne ptice (pa četudi letiš le iz razreda v razred) - tudi za tisto, ki je zletela mimo mene kakor meteor, ki je zletel mimo zemlje, ne da bi se je/me dotaknil. Takšno nebeško telo ni bilo niti na razdalji slutnje. Na sliki si upodobljena zvestoba v toplih barvah. Nenehno snuješ, še preden pridem domov in še potem, ko zaspim in še preden vstanem, kakor ogenj, ki zajame vse si razpršena po vsem svetu in kakor plamen si osredotočena in osredinjena na enem mestu. Ožarjena si treh sonc, če imaš srečo, da tudi astronomsko sonce posije nate in ti nakloni nekaj ljubečih žarkov zjutraj. Ti si sama kakor luč sveta in kakor lastno sonce, ki nima para.  Zato te jaz ljubim kakor zgodbo, kakor misel, kakor željo, kakor samolastno izpolnitev.  

Ljubezen povej mi, kje vse sem te že videl in kje te še nisem. Videl sem te v stoterih cvetovih kot edinstven cvet, videl sem te kot vrh izraščen iz globin, kot pomladno cvetoče drevo, s katerega se osiplje cvetni prah na mimoidoče, kot  solze, blagodejne kaplje dežja, kot prihajanje in odhajanje Bitja; videl sem te kot svetlobo, prihajajočo iz obzorja obzorij, videl sem te kot sprehod po galerijah in galaksijah. Bila si takšna kot kozmični nakit, kot ogrlica, kot tančica, stkana iz sanj. Občutil sem te kot homogeno dvojino, kot ujemanje mojega pogleda s tvojim in tvojega diha z mojim. Nisem pa te še videl kot angela varuha, a vem, da si tudi to. 

Trepetam pred tvojo brezpogojnostjo, nimam dovolj opravičil za svoja obotavljanja. Visok je tvoj davek, zastonjsko je tvoje dejanje. Terjaš zase vsa znanja, vse veščine in vse iz- in ob- raze. In ko tako hodim po tvojih poteh, te podoživljam v transu, analiziram te v snu in izvajam te v vsakem gibu. Začasno si kot ustavljena roka, zastavljen dih, pogumni strah. A tok teče dalje. Prisvajam si tvoj čas in prostor, sam postajam to, kar si ti, pa vendar sam. Nisi samo sogovornica, ampak tudi sopotnica, si navdihujoč navdih, beseda stvarjenja, ritem življenja. 

V tej domišljijski podobi ljubezni ni nobene kvalitete realnega socialnega odnosa.  Zato si je tre ba zastaviti vprašanje odnosa med ljubeznijo in resnico. Resnica brez ljubezni je kruta, sveto nasilna, domišljijska  ljubezen brez resnice pa je brez ocene dejanskega stanja in brez eshatološke orientacije.  V krščanstvu je ljubezen tretja od sedmih vrlin.   

Najteže spoznamo nezavedne opredelitve ljubezni in našo Ahilovo peto, kamor smo bili ranjeni že v otroštvu. Ekspresije impresij se nalagajo v celičnem spominu. kako globoko bova prišla in kakšno širino pogledov si bova pridobila, je odvisno od sodelovanja potenciala sveta z našo domišljijo. Kakor  tiho tečejo tekočine v telesu, tako je Tiha najbolj fluidna lepotica našega osončja. Vsak bi najbolj potreboval takšno ljubezen, ki zdravi rane v njegovem nezavednem.   

Ta siv, deževen dan sem pokuril za slavospev ljubezni, za njene skrivne krajine, za njene vdihe in izdihe. Kot d bi imela oči, usta, ušesa in grlo glasov hrepenečih. Žal ni visoke šole ljubezni brez nizkih padcev na križevem potu. Zakaj v tretjem tisočletju ne uvedemo predmeta, kjer bi se učili - kako ljubiti? Tudi šola, ki bi hotela biti po meri človeka, bi morala vključevati transcendenco. Nedopustno je, da ne poučimo človeka o njegovem božjem izvoru. Vsako bitje, ki pride na svet, je transcendentalno - po ljubezni, iz katere je rojeno. Ljubezen se interpretira, oposeblja, prenaša. Je več kot vsaka njena definicija. Ni zgolj spolna, ni le besedna, ni le podoba sreče. Je privlačna (Hicksov zakon privlačnosti), pripadajoča. Zakaj iste vrste ptice skupaj letajo?

Hamilton (2012) nam razkriva najnovejša znanstvena spoznanja o zrcalnih nevronih v stališču, da so misli in čustva enako nalezljiva kot virusi in se prenašajo s človeka na človeka. Opisuje, da:
- zarodek zaznava materina čustva.
- otroci se nalezejo depresije in strahu svojih staršev.
- velik del sreče posameznika je odvisen od srečnosti njegovih prijateljev.
- dobrota ščiti srce in vpliva na dolgoživost.
- misli in čustva so kot virusi, ki se prenašajo s človeka na človeka.
- Kot posameznik lahko s svojo srečo in veseljem okužite svoje bližnje in širšo skupnost.
 
Odnos ustvarjate vi in nato ustvarja odnos vas. Dve osebi se srečata, kar pomeni, da se srečata dva različna svetova. To ni preprosto. Vsaka oseba je svet zase - skrivnost z dolgo preteklostjo in večno bodočnostjo. Na začetku se srečujejo samo periferije, zunanjosti, toda če odnos preraste v intimnost, postane bližnji, postane globok. Tedaj se, korak za korakom, središča začenjajo srečevati. Ko se srečajo, se to imenuje ljubezen. 
 
Ko se srečujejo periferije, je to samo poznanstvo. Ko se dotaknete osebe iz ničesar, samo iz omejitev, tedaj je to poznanstvo. Pogosto, prepogosto imenujete svoje poznanstvo ljubezen. Tedaj napačno razmišljate. Poznanstvo ni ljubezen. Ljubezen je prava redkost. Srečati neko osebo v njenem središču pomeni iti skozi revolucijo, ker če želite srečati neko osebo v njenem centru, ji boste morali dovoliti, da tudi ona doseže vaš center, povsem predani, ranljivi, odprti. To je tvegano. Dopustiti nekomu, da pride do vašega središča, je tvegano, nevarno, ker nikoli ne morete vedeti, kaj vam bo ta oseba storila.  
 
Če smo prestrašeni, nismo odprti. Ostajamo na periferiji poznanstva. Sami nismo naša periferija. V bistvu je periferija meja, na kateri vi nehate obstajati, samo pregrada okrog vas. Periferija je meja med nami in svetom. 

Tudi možje in žene, ki so morda dolgo živeli skupaj, drug drugemu ne morejo biti več od znancev. Oni lahko živijo skupaj, pa sploh ne vedo, s kom živijo. Čim dlje živite z nekom, vse bolj pozabljate, da so središča ostala skrita. Zato je najprej treba razumeti, da znanstvo ni ljubezen. Lahko se ljubite, lahko ste v seksualnem odnosu, ampak seks je ravno tako periferen. Vse dokler se središča oz. duše ne srečajo, je seks samo srečanje dveh teles. Srečanje vaših teles ni vaše srečanje. Seks ostaja samo poznanstvo - fizično, telesno, a kljub temu samo poznanstvo. Lahko dopustite nekomu, da pride v vaše središče, toda to lahko storite samo takrat, ko se ničesar ne bojite. Zato vam pravim, da obstajata dve vrsti življenja: prva je obrnjena k strahu, druga k ljubezni. 
 
Življenje iz strahu nas nikoli nas ne pripelje v globok odnos. Ostanete prestrašeni in drugemu ni dovoljeno, ne more mu biti dovoljeno, da pride do samega jedra. Do neke mere to drugemu dovolite, a zatem nastanejo zidovi, meje. Oseba obrnjena ljubezni, je religiozna oseba. Oseba obrnjena k ljubezni pomeni človeka, ki se ne boji prihodnosti, človeka, ki se ne boji rezultatov in posledic - ki živi tukaj in zdaj. To je tisto, kar je Krišna rekel Arjuni v Bhagavad Giti: »Ne skrbi za rezultat, ker je tak um, ki je obrnjen k strahu.« 
 
1.1	Od srca do srca v različnih zaznavnih položajih
Jezus se je dvajset let pripravljal na javno delovanje. Z božansko potrpežljivostjo je, kakor opisuje Lorber (2006) v Jezusovi mladosti, krotil  človeško jezo, žalost in druge skušnjave. Spoznaval je, kaj je v duši, preden začne nekaj velikega – porajajo se plazovi čudnih občut kov, dvomov in drugih fosilov, ki so očitno še poskriti po krivuljah človeškega nezaved nega in hočejo metati (Jungovo) senco na vso radost, ki se sproža v božanskih dimenzijah sebstva. Enost z Očetom mu je pomagala, da je prenesel vse rane, duhovnost s prebodenim srcem in je presegel celo svojo človeško smrt.  Čarobna dvojica (Jaz in moj Oče sva eno) in Sveta trojica (Marija, božji otrok, Jožef) je večni vzor za psvdo-mi, ki še nis(m)o vsi.
Učili smo se občutiti svoje občutke v prvem zaznavnem položaju. Občutke v tem poglavju pa razčlenjujemo po VAKOG sistemu in tega fokusiramo na drugi zaznavni položaj po Diltsu.  Shimoff in Kline (2012) nas psihosintetično učita ljubečega pristopa k sebi in k vsem ljudem. učita, kako je treba poslušati potrebe duše, utrip srca in si dajati podporo na vseh ravneh oseb nosti. Za odpiranje srca so potrebni pogum, tveganje, sproščenost, preprostost. In, dodajmo še, varnost. Do lastnega srca se dotipamo po odločitvah, da sem, ki sem, kar najbolj ljubeč do sebe in do drugih, bolj sistematično pa po sistemu čaker. So še druge poti: 1. objemi svojih težav, 2. s prijateljskim odnosom do sebe, 3. z nežnostjo, 4. večnimi vrednotami, kot so brezpogojna sreča,  radost in občutenje celote. 

Idejo brezpogojne ljubezni najdemo v vseh religijah in teozofiji. Shimoff in Kline (2012) pred stavi inovativen in celovit pristop k doživljanju brezpogojne ljubezni, pri tem pa na preprost in jasen način združuje najnovejše znanstvene raziskave, starodavne modrosti in preizkušene tehni ke. Univerzalna ljubezen ni odvisna od drugih ljudi ali okoliščin, temveč jo sami prinašamo vse mu in vsakomur okoli sebe. Govori prek zgodb, vaj-tehnik, načel in nevroloških razlag. stanja z vajo spremenimo v lastnosti možganov, da nenehno čutimo višje vibracije. in dosega mo globoko in trajno notranje stanje brezpogojne ljubezni. V sedmih korakih pokaže, kako z odprtim srcem in brezpogojno ljubeznijo pristopati k vsakemu vidiku življenja. Smisel življenj je v rasti v ljubez ni. Vedno napravimo tisto, kar vodi k več ljubezni. Postavimo dajanje in sprejemanje ljubezni na vrh prioritet. S tem jo bomo več občutili in si izboljšali kakovost življenja (Shimoff, Kline, 2012). 

Če računamo na dobre ali slabe  razloge za druge, smo jih izgubili. Če nimamo motiva za ljubezen, prosimo Jezusa naj nas uči, kje jo najti, kako jo razdajati.  Izumljati jo je treba vedno znova na nov način in o njej pisati procesni dnevnik. Seveda si je treba vzeti tudi čas za svoje dobro počutje (well being), ki je priporočljiv tudi v šoli in na delovnem mestu.           

Zakaj raje biti v dvoje kot singularno? Ni pa vsaka dvojina idealna in optimalno performativ na, če ni 1+1 = 3. Če je 1+1 = 1 ali > 1, potem eden 'pobira energijo' drugemu in sistem nima stabilnega ravnotežja.   

Dopuščajoč, da preide (fr. allez passer, angl. letting go), o čemer govorimo še pri različnih ritmih, nam pove, da nimamo niti minute in niti sekunde za odlašanje, če hočemo odraziti vse, kar se nas dotika in ohraniti prijateljstva, ki nam pripadajo. Z vsakim lahko prideš v konflikt brez pravega stika. Stiki so dosegljivi na več zaznavnih načinov - dotiki rok, stiki oči, stiki glasov. Če poosebimo zaznavne kanale 'vak' dobimo naslednja bitja: 

a) Avditivno bitje: si kot tihi tek avta, žuboreča reka, kot pojoči glas telesa, žgolenje ptic, razumevajoči glas ideje. Sozven tvojega telesa je kot sozven strun vesolja. Strune vesolja -glasbila orkestra! In ta orkester mi zaigra najlepšo glasbo. Tvoj glas me s svojo ljubkostjo od znotraj nagovarja, od zunaj privablja. Barviti, nežni kakor otrok nebogljeni glasek, ki se me še kot neviden dotakne in postane viden, ko osvetljuje misel (Heglov Sinnliche Scheinen der Idee). Objet sem v glas(k)u in glasek je objet v meni. Tvoje premene so kakor Vivaldijevi letni časi. A tvoj manjkajoči nasmeh sem prevedel v petero starokitajskih smehov v smislu zateglih zvokov: ha, ha, ha; he, he, he, hi, hi, hi, ho, ho, ho in hu, hu, hu.  S Tončko sva molila rožni venec v dvojini. Dvoglasje se je prelilo v enoglasje in dvoje prošenj v eno. S tem sva peti evangelij ponovno prehodila. 

b) Vizualno bitje: s svojo prisrčnostjo me osvaja in s svojo preprostostjo me pridobiva. S svo jim pooosebljenim prostorjem me očara, s svojo podobo prevzema svet vase, s svojo zadrža nostjo nama postavlja skupno mejo razmejitve. Svetloba v mavričnih barv te obdaja, njena energija teče skozi tebe. Kakor sonce krožiš med ozvezdji in kakor luna komaj zaznav no plavaš po nebu. Ožarjaš druga bitja s svojimi potenciali, ker neumorno slikaš do bolečine in poudarjaš motive do veličine skozi doline. Tvoji zorni koti so geometrija mentala, črte astrala, črke osebne pisave. Rezultat tega je živo stilno pohištvo iz interierov. Kako natanko si predstavljam to pohištvo, ki ni iz lesa, ampak je iz vseh drugih elementov, kako doživljam to meso v besedah, kako vzneseno in opojno skoraj dehteče, a ne moteče, kakor v transu. Skupna fotografija z gospo bi nam ponazorila, da se demokracija začenja v dvoje. Znana je freska o dotiku rok Boga in Mojzesa    

c) Kinestetsko bitje: Pri drugem branju me je glas 'u' iz besede 'luna' prenesel v prazvok vesolja aum (ohm). Ta tu je sprožil čudenje (gr. thaumatzein-čuditi) in občudovanje (lat. fascinatio est imaginatio). Ta dva sta se na kratko izrazila v čudovitosti in čarobnosti  in se prenesla v posodo občutij emocionalnega kinestetika. Iz tega je v trenutku skočil romantični sanjač (romantic dreamer), kot da bi mu oni podal žogo ali štafetno palico. Sprevrglo ga je v zaznavalca (perceiver), ki izkuša tresljaje v sebi in sebe v njih, nadalje drget, vročico in reakcija nanjo bila je vloga pomirjevalca, ki deluje znotraj zgodbe, kako je Jezus umiril vodovje! In če imamo zasidrano to, kaj vse je Jezus (iz prejšnjega poglavja) in kaj vse smo lahko tisti, ki vanj verujemo, si na osnovi tega oblikujemo 'privlačno prihodnost' (compelling future). 

Tebe 'prežema' (surrender – predaja, vdaja, prepustitev) navdušenje (ki etimološko pomeni gr. en theos – biti v bogu) po enem ali drugem zaznavnem pretoku. Kot pri avditivcu besede odzvanjajo v tebi, misli te krasijo (vizualni tip), dejanja te bodrijo kot kinestetika. Občutki te preplavljajo in ti njih.  Roka v roki seže od srca do srca. Ritem sozvočja me zadane, da vzvalovim v solzi kakor morje. V osrečujočem ječanju je telo kot plapolajoča zastava in ta spet kot zajezeno morje.

Opazujem, kako neverjetno je, da se zaznavni prevodi - kanali 'VAKOG' skoraj nerazločljivo pogojujejo med seboj in kakšno glasbo vesolja znajo izvabljati po vsej vertikali. Vizualna sinteza ali zlitje (visual squash) je zato prav lahko tudi avditivno in kinestetsko glede na spoznanje, da so čutni kanali med seboj povezani. Po Ošlaju (Ošlaj, 2005) za razliko od avditivno-sinhrone kulture predstavlja človek v vizualno – diahroni kulturi vselej neko ločeno izhodišče, izoliran, odtrgan vzrok. Zato njegove opredmetovanje ne dospe do svojega konca.  Tako namesto prvotne enotnosti naletimo v modernih časih na novo shizofrenost. Celo NLP pozna več tehnik, ki so najbolj razumljive vizualcem.

Ko skupaj hodiva, skupaj jeva, skupaj čutiva, znava čutiti to, kar drugi, videti, slišati, kar želi drugi povedati. Duh  v meni spoštuje duh v tebi – namaste. Etika spoštovanja samega sebe je pogoj spoštovanja drugega. Tedaj odkrijem, da ima drugi  lastnosti, ki jih cenimo v sebi. Za Chopro je izraženo v stavku: to jaz sem ti in ti si jaz - tat twam asi. Homo duplex pa živi v ločenem svetu projekcije, ki že same kažejo na skrite in nepriznane sence. Zaradi teh ne opa zimo, da si odtegujemo ljubezen, ker verjamemo notranjemu kritiku. V odnosih zrcalimo drug drugega, zato je najpomembnejši namen naše  naravnanosti. Kaj vse se da delati v dvoje? Ogled filma, meditacijo, sistematično raztezanje mišic, molitev rožnega venca… 
Skupaj sva verjela v avtopoezo in skupaj sva se bala medicinske nemeze. Skupaj sva verjela v tai chi in zrcalne nevrone. Kakor Habermas in Luhmann sva si podajala teme čez mizo in jih ponov no obdelovala brez izrazitih polemik. Skupaj sva preizkušala meje svojih sposobnosti ponekod zaostajala za njimi in jih ponekod presegala v svojo škodo. Najin jaz in ti niso zmotili niti letni časi, niti leta in ga očitno ne bodo niti eoni. Bil si človek širokega razumevanja. Zate ni bilo ne varnosti, da bi se delal preveč pametnega. »Če si prepameten, se ti lahko zgodi, da ne boš ničesar razumel.« (tibetanski pregovor). Vedel si, da se demokracija začenja v dvo je (Irigaray) in da se odnos z bližnjim pričenja s spoštovanjem, ne pa z aroganco do osebnega imena in ignoranco do napisnega teksta. Tudi nisi skušal ločevati pene od valov. 
Hawkes (2012) pozna energetsko medicino in (samo)pomoč na osnovi medcelične komuni kacije. V sebi sprožamo sozvenenje med njimi z meditacijami in vizualizacijami.  S temi regeneriramo ekskomunikacije, ki se z distresi pojavijo.  

Avtorji Feinstein (et al., 2013) ponujajo bralcu tehnike in navodila, ki pomagajo: premagati strah, občutek krivde, sramu, ljubosumje ali jezo spremeniti neželene navade in vedenje  izboljšati sposobnost za ljubezen, uspeh in uživanje življenja Ta edinstveni pristop, predstav ljen v knjigi, vam prikazuje, kako lahko z energijo svojega telesa spremenite svojo nevrolo gijo in možganske vzorce, ki zadržujejo nezaželene navade, neprilagojene čustvene odzive in samoomejujoč način razmišljanja. S to strategijo trdovratne fobije pogosto izpuhtijo že po nekaj minutah; posledice zgodnjih travm, ki trajajo vse življenje, lahko popustijo ali povsem izginejo; neobvladljiva jeza lahko hitro postane krotkejša; celo fizične težave lahko doživijo pozitiven preobrat, kjer je drugim načinom zdravljenja spodletelo.

Morda vse kompetence ne povedo tega kot svetopisemski izrek »Vse zmorem v njem, ki mi daje moč«. Ali drugače: z Bogom sva vsemogočna v brezmejni ljubezni.  Po Hayevi velja ista afirmacija za jaz, ti in mi v benigni spirali. Povedal jo bom v čarobni dvojini. Neskončnost kreative je v naju in iz naju. Res sva bogupodobna. Imava občutek, da bova nekega dne sestavila knjigo  življenja po pogovorih in pismih o raznih temah. Kakšna sreča, da obstajava tu in zdaj in si vlivava presežno vrednost zaupanja!

Za razlikovanje pogojne in brezpogojne ljubezni je potrebna modrost izkušnje. Verhaeghe (2002) je prepričan, da bo v prihodnosti le manjšina partnerjev obdržala trajno ljubezen, večina pa je ne bo mogla. Moški, ki se ravna po absolutiziranih romantičnih predstavah ostane sam. Načelno je vseeno ali začnemo oblikovati (zakonsko) ljubezen od duha k čutom – od zgoraj navzdol ali od čutov k duhu od spodaj navzgor k duhu. V nadaljevanju bomo pokazali duhovne napotke za pridobitev občutka izpolnjenosti v ljubezni.   

Zastrašuje nas naš notranji kritik. Vprašanje je, kako zaustaviti napade notranjega kritika, da presežemo negativnosti in bojazni, da bi nas ne obsojali zaradi negativnih nagnjenj. To vprašanje je podobno vprašanju po odpravljanju projekcije kritike sebe v druge in strahu pred zavrnitvijo, ki jih težko sprejmemo. Od drugega rabimo in pričakujemo pozornost do sebe. Če je nimamo že kot otroci, protestiramo in se upiramo. Partnerja si odpravljata otroške travme, če sta za to dovolj vešča. Širita prostor razumevanja, ko si lahko vse povesta. Že pri Nietzscheju se resnica začenja v dvoje. Partnerja ne običajno vesta, kako se je možno pogovarjati o občutljivih temah in vsebinah. 

Ljubezen se nenehno izmenjuje, ker jo nenehno dajemo tja, kjer je še ni in sprejemamo od tam, kjer je (na videz) ni, če nas vodi sebstvo, ki ga dojemamo intuitivno. Četudi partnerja začasno ni, črpamo od njega (tistega, ki je bil ali naj bi bil) ljubezen, ker se tako navajamo živeti. 

Za marsikatero žensko in moškega je problem, kako biti samostojen in hkrati povezan. Kako najti pravo mero med distanciranjem in bližino. Konflikt nastaja, če eden stremi po bližini, drugi pa se jo boji. Zato skrbno dekle vlaga v dober odnos  vse, moškemu pa ni treba vložiti skoraj nič. T. i. mrha ve kaj hoče, in to tudi doseže. Živi svoje življenje in se nikoli popolno ma ne podredi drugemu. Z moškimi ravna spoštljivo, a nepopustljivo. Pridna dekleta bi morale spoznati, kar mrhe že vedo: moški so po naravi lovci in potrebujejo izziv. Preveč ustrežljivih žensk ne cenijo - dolgočasijo jih! Moške privlačijo močne ženske, ki se znajo postaviti zase in za svoje interese. Odločna  in samostojna ženska je mnogo bolj privlačna kot ženska predpražnik, ki se ves čas razdaja in žrtvuje.

Moška psihologija je drugačna od ženske. Argova odgovarja na vprašanja:
-zakaj so moški ljubeči in pozorni na začetku razmerja, pozneje pa se spremenijo?
-zakaj postane trud pridnih punc sčasoma samoumeven in ga moški nehajo ceniti?
- zakaj moški spoštujejo le ženske, ki se znajo postaviti zase?

Argov poučuje ženske o zakonih privlačnosti, ki podajajo bistvo njenega sporočila. Argov (2012) pridnim puncam pokaže, kako se morajo postaviti zase in se življenja z moškim lotiti na nov način. Ko boste odkrile, kaj na mrhah je moškim tako zelo všeč, bo vaše razmerje bolj ognjevito in uspešno. Ljubezen in spoštovanje si boste znale pridobiti z veliko manj truda!
Alkoholizem je takšen pojav, čigar odpravljanje terja spremembo načina življenja in refleksijo osebne identitete. Ocena 'patološkosti' proces zdravljenja celo blokira. Ker vzorci vedenja niso več tradicionalistično vnaprej določeni, se mora posameznik nenehno pogajati s samim seboj in z drugimi za pogoje možnosti svojega (in družbenega) življenja. Malokdaj pomisli mo, da svoboda izbiranja oblik (samo)nadzora vključuje nujo pogajanja, ki rezultirajo v takšnih in drugačnih posledicah. V posttradicionalistični družbi naj bi posamičnik samopripoved nenehno predeloval in jo prilagajal praksam spremenjenega življenjskega sloga. Vprašanje je, ali to počne.  
Najtežje se je dokopati do ljubezni kot duhovne rasti kot to poimenuje Scott Peck. Obstaja več vrst seminarjev, ki se ukvarjajo z ohranjanjem in razvijanjem ljubezni v zakonski zvezi. Ločenci in poročeni samci-samice so tisti, ki so prezgodaj obupali na poti do najvišjega in najglobljega osmišljanje odnosa, v katerem so rasli in pri tem zakrneli. 
Fleksibilnost se nezavedno zaradi povratka k starim navadam sprevrže v togost, inovativnost v rutinskost in skupna pot v neizogibne prestižne boje. Ni jasno, ali bodo ti kratki ali dolgi, ali se bomo iz njih kaj naučili, ali pa jih bomo opustili. Tudi ni jasno, ali se bomo pri tem sklicevali in se opirali na druge poročene pare. Ali bomo sploh kdaj prerasli delno pozabljene vzorce reagiranja svojih staršev? Pogosto govorimo o njih kot o zgolj slabi dediščini za prihodnost, čeprav je v njih tudi marsikaj dobrega. Pogosto se dogaja, da mislimo nanje zgolj z moteče strani podobno kot motrimo tudi na podoben odnos s partnerjem.
V domu v Kančevcih na Goričkem smo imeli duhovni seminar zakonskih parov od 21. do 23. 11. 2008. Skupino je vodil duhovnik, usmerjal pa jo je zakonski par, ki je takšen seminar opravil že pred 20 leti. Načelno je biblioterapija potekala v koncentričnih krogih: jaz, midva in mi. Pogosto niti ne vemo, kakšna je kakovost naših občutkov ob zaznavah določenih dejstev, konfliktov in problemov. Mislimo, da niso pomembna, prehitro jih kvalificiramo za dobra ali slaba. Zasujemo jih z negativnimi prepričanji. Zato biblioterapija pomaga,. Da si jih ob sporni zadevi ozavestimo, jih opišemo v zvezek ali na list, ki ga predamo partnerju, da prebere sporo čilo z vsebinske in odnosne strani. Podobno stori tudi partner. Partnerja se o prebranem pogovorita. Na ta način se učita aktivno poslušati. V spoznavanju drug drugega vadita medsebojno sprejemanje in razumevanje. Pri tem je pomembna ugotovitev, da imajo drugi pari podobne probleme in da težijo k istemu cilju, kako rešiti, kar se rešiti da. Ker je bil to duhovni seminar, je tu kriterij Biblija. Učimo se, da smo vsi eno in da ni sramote, ki ne bi mogla biti odrešena. 
Ob sporočilih vodilnega para spoznavamo, zakaj je zgolj materialna faza pomenila separatni model poročenih samcev – samic. Kjer sta dva je Jezus tretji med vama. Vsak je najprej navajen reševati svoje včasih pa tudi skupne probleme sam. šele tedaj, ko par uvidi, da sta se tako ne da živeti, ker se vedno bolj odtujujeta, skuša obuditi in poglobiti medsebojni odnos. Več problemov rešujeta skupaj pod vodstvom vsevednega in vsemogoč nega. Ko zaupata njemu, tudi drug drugemu zaupata. Ker imata podobno komunikacijo tudi z drugimi, se postopno spreminja svet.                      
V njun odnos se naseli mir. Večina se boji svobode zaradi odgovornosti. Morda tudi večina ne pove, kaj želi zaradi ponižnosti, ki bi jo morali investirati. Nisem dobro razvil preklapljanja od znotraj navzven in obratno, kakor bi bilo potrebno. Ljubezen se da razumeti po Heisenbergovem načelu nedoločljivosti vala ali delca. Kontroliramo se le, če se ji prepustimo. Če jo razumemo fluidno, uide v nebo, če jo hočemo urediti rutinsko, pa iz nje izgine svoboda in izgubi žar. Zato jo je težko definirati in uresničevati. 

Danes smo ljudje še vedno spolno odtujeni. Bojimo se intime, bojimo se bližine. Obojega pa si tudi želimo, vendar tega protislovja ne razumemo. Zato ostaja mnogim v času normalnosti pot do coincidentia oppositorum zaprta. Vsako verovanje je tudi že ljubeče osrečevanje z radostjo v vseh svetovnih religijah - budistični, muslimanski, judovski, krščanski itd. 

Moški po eni strani pozdravljamo spolno enakopravnost žensk. Opažamo pa, da ne znajo skle pati kompromisov in da niso več prijazne. Nedokončana spolna revolucija je prinesla ženskam več avtonomije, vendar je demokracija spolov še odprto vprašanje (Luce Irigaray). Še vedno prevladuje heteroseksualni stereotip, čeprav se homoseksualni obrazec na Zahodu hitro uveljavlja. Monogamni reproduktivi tip spolnih razmerij se danes delno umika pluralnim poskusom.  Ljubezen kot strast in kot bolezen se je pojavljala že v antiki, kar je razvidno iz poezije (visoka pesem) z željo, da bi bil partner srečen in si srečen tudi sam (Leibniz). 'Prvi pogled' tudi ni nov  izum. 

Privlači nas nekdo, ki lahko izpolni naše življenje. Romantična ali nedostopna ljubezen je postala od 18. stoletja dalje v Evropi družbena sila. Koreninila je v trubadurski ljubezni. Sovpada z vzponom evropskega romana. Giddens (2000) pravi, da gre tu za samospraševanje 'kako čutim do drugega' in 'kako drugi čuti do mene'.  Pari, ki se razhajajo, dajejo na vprašanje »ali so najini občutki dovolj globoki, da bodo vzdržali dolgotrajno vez?« negativen odgovor. Potrebna je stabilnost čustev, brez katere se anticipacija prihodnosti ne more realizirati. 

V srednjeveških romanih je junakinja dokaj pasivna. V sodobnih romanih so pa ženske neodvis ne, aktivne in polne duha. Tako ženska zmehča nedostopnega moškega in ga pripravi, da ji vrača ljubezen. To je bila nekoč naloga moških osvajanj. Danes iniciativa samo z ene strani ne zadostuje več. Ne vem, če je kdaj v praksi držala antična teorija, da se par rodi že rodi v primernosti eden za drugega in da se obe polovici le še najdeta.  Ženske nove generacije se razlikujejo od svojih mater in babic po zgodnejših spolnih izkušnjah, ki so tudi izvenzakonske. 

Posebnost zakona od 19. stoletja dalje je, da se v njem prostovoljno najdeta samec in samica, ki ga doživljata kot past (npr. Ana Karenina, madame Beauvary. Držo samcev podpira danes razširjena narcistična kultura. V karierizmu ženske danes ne zaostajajo bistveno za moškimi. Karierne zakonske zveze so plitve. Morda prav zato ženske za moške ponovno postajajo skrivnost. Ni več jasno, do katere mere so pripravljeni spoznavati sebe in partnerke. Se razkrivati v občutkih brez presoje. Porast nasilja v družini kaže, da razmejevanje med njima poteka brez pravega dogovora in da ne spoštujeta meja drug drugega. Veliko slovenskih pregovorov je, ki svetujejo bodočemu možu in ženi, kako se lahko dokoplje do premoči v novi zvezi. Vendar pa je že dolgo časa jasno, da projektivna idealizacija romantične ljubezni ne zadostuje. 

Zato Giddens (ibidem, 67) piše tudi o »sotočni ljubezni, ki pomeni enakost v čustvenem dajanju in sprejemanju«. Ne gre več za posebnega človeka, ampak za posebno, soustvarjeno uravnoteženo razmerje. Sanje o romantični ljubezni so pogosto ženske privedle v gospodinjsko podrejenost. V tem se vidi njena neuravnoteženost. Sotočna ljubezen se razvija le toliko, kolikor se razvije intimnost, do koder partner drugemu razkrije svoje skrbi, potrebe in ranljivost. Prav tu se vidi 'umetnost ljubezni'. To ni večno in edino, ampak je le dovolj za nadaljevanje.  Moški se  za to še vedno ne čutimo zreli in radi prikrivamo čustveno odvisnost od žensk. Ni vezana izključno na heteroseksualnost in na androginost. Tudi Giddens zasvojenost definira kot obrambni mehanizem, beg in pomanjkanje avtonomije izbire v smislu samoomalovaževanja in odklapljanja. Ogrožena je identiteta jaza kot celote. 

Vsaka vrsta ljubezni je lepa. Vsaka pa tudi naleti na strahove in odpore. Še v pred moderni Evro pi so se starši tako kot se še v nerazvitem svetu še danes iz ekonomskih razlogov dogovarjali za poroke svojih sinov in hčera. Meščanski svet je opravičeval svobodno ljubezen dveh, vendar s ciljem poroke. Ker pa je to dolgoročno pogosto vodilo v nesrečo, se danes skuša rešiti pred javnostjo vsaj epizodnost preobražene intime. V tem smislu teče raziskava o telesni govorici privlačnosti (Bešter, 2004). 

Ženskarji so mojstri retorike romantične ljubezni, vendar iz nje niso sposobni napraviti socialno koherentne zgodbe. Kot spolni pustolovci so odvisni in imajo več žensk. So  'fetišisti, ki hrepenijo po ženskem čevlju, sprijazniti pa se morajo s celo osebo' (Krauss). Po vsem tem je jasno, da se zasvojeno razmerje bistveno razlikuje od intimnega razmerja. Ljubezenski filmi, drame in romani raje prikazujejo zasvojenosti, kar pomeni, da romantična razmerja ne prerastejo v sotočna, ki se ukvarja z vsemi vidiki socialne realnosti. Podobno kakor so pari čustveno nezreli eden za drugega, so tudi do otrok, ki jim ne pustijo odrasti in jih zlorabljajo.              

Zato je tako pomembno, da otrok dobi že v najzgodnejši dobi temeljno zaupanje do življenja, sicer ga bo temeljno nezaupanje preganjalo vse življenje. Od tega je odvisno, ali bo otrok  sprejel razvoj odnosov v smeri kulture življenja ali kulture smrti, v smeri pritrjevanja ali zanikanja življenja (nem. Ja-Sager, Nein-Sager).   

Varnost je danes problem, ker ne delujejo več tradicionalna sredstva varnosti, novih pa še ni.  Po Frommu je oblikovanje značaja odvisno od načina, kako zadovoljujemo temeljne potrebe kot so: ustvarjalnost, samostojnost, notranja varnost, potrebo po prilagoditvi lastnih potreb drugim in poštenost. Zavedajmo se, da je ustvarjalnost lahko konstruktivna ali  destruktivna. Zato Fromm piše o značaju posameznika in družbe kot  tudi o zdravi družbi. Negativni ali primitivni značaj nastane, ko se  posameznik ne razvija v smislu alter-ega, ampak izrazito ostaja pri jazu. 

»Danes je zelo aktualno "žensko vprašanje". Stalno slišimo, da se mora ženska boriti za svoje pravice, da je v primerjavi z moškim šibka, da njeno plačilo ni enako. Ali se mora resnično stalno boriti za dokazovanje, da ni šibka?« Na takšna in podobna vprašanja je poskušala najti odgovor prof. Ivana Palajsa, defektologinja, ki je v prostorih Nove Akropole vodila dvourno predavanje Ženska duša 14. 3. 2014. Dotaknila se je naslednjih tem: 1. štiri temeljne značilnosti ženske duše,  2. vprašanje enakosti med moškim in žensko, 3. zavedanje ženske o svojem bitju, zmožnostih in vrednosti,  4. ženska z lastnim mišljenjem in identiteto…
Ko se favorizira pravno enakopravnost moških in žensk, se pozablja na enakovrednost, medseboj no spoštovanje in dostojanstvo. Enakopravnost je presegla svoj pomen v enakosti moškemu. In kaj potrebujejo ženske, da so srečne, izpopolnjene, uspešne, dostojanstvene (Kališnik, Rebula)? Pri takšni enakosti, ki je že skoraj identiteta vlog (brez moške sposobnosti zanositve, nosečnosti, rojevanja in dojenja) je vprašljivo razumevanje razlik in celo bipolarnosti yina in yanga, ki kažejo na nasprotujoče si sile. Še vedno po svetu in pri nas zaposlene ženske ponekod dobivaj nižje plače za isto delo.
Palajsova (2014) ugotavlja, da so antične civilizacije specifični ženski duši pripisovale  štiri lastnosti kot so: 1. življenje, 2. energija, 3. ljubezen in 4. modrost. Danes vemo, da imajo ženske večjo psihosocialno zmogljivost empatije, potrpežljivost, moč intuicije ter možnost dajati življenje telesu, družbi, civilizaciji. Človeško toplino, energijo in ljubezen, ki jo mati da otroku, ne more nadomestiti nihče drug. Če te ženske značilnosti sprejmemo, se obrnejo v neverjetno moč za boljši jutri.
Tako kot Meves Palajsova meni, da je glavni problem današnjega časa t.i. kult enakosti, ki se je razvil do izgube identitete človeka.  Ostaja spoznanje, da sta moški in ženska enaka zgolj kot človeško bitje, bitje, ki je prav zaradi specifičnosti spolov spoštovano in dostojanstveno. V tem duhu je še uporabna Aristotelova definicija definicije določene stvari ali osebe, ki je v opredelitvi njenega najbližjega rodu in specifične razlike. 
Giddens (2000) ne misli, da moški sploh nismo sposobni izražati čustev v samopripovedi, ki bi nam omogočila demokratično ureditev medosebnega življenja (ibidem, 122). Je pa to pretežno ženska lastnost. To pomeni, da smo moški manj pripravljeni na sotočnost, ki pomeni enako izmenjavo zaradi spominov na patriarhalno ureditev predhodnih družin. Moški se borimo za ohranitev epizodične seksualnosti, pa četudi nasilno. Spolna delitev dela ostaja nedotaknjena, saj moški nismo pripravljeni sestopiti z oblasti (Giddens, ibidem). Sprejemanje vloge očetovstva je že in še postaja kulturni konstrukt. Za oba spola velja, da več oblasti v smislu prestižnega boja pomeni manj so-odgovorne svobode. Soudeležba  žensk v javnem življenju je dejstvo. Tudi 'čista razmerja v duhovnem partnerstvu', ki jih je razvijal Zukav, niso brez protislovij. Ni vseeno, kako se v njih shajamo in razhajamo. 

Ustvarjamo si železno kletko za jaz zaradi postopkov, ki izhajajo iz manjvrednostnega ali večvrednostnega kompleksa, za midva zaradi norosti v dvoje in za mi z družbenopolitično ideologijo. Ker ne vzdržimo v odprtosti odnosov, se zapiramo v samoomejujoča prepričanja: Izjave samoomejujočih prepričanj, kot so: 'Ne bo (pedagoško) eksperimentiral z nami', 'ne bo mi več hodil po žuljih', 'nisem dovolj dobra zate'. Superlativi kot projekcije in idealizacije so dobri ob kakšnih jubilejnih dogodkih ali uvodnih predstavitvah. Če jih napenjamo na kalup stalnega občevanja s previsokimi pričakovanji, nadomeščajo Boga, ustvarjajo nove travme in rane, ki se težko celijo, inavgurirajo novo socialno realnost odnosov, ki so onkraj vsakdana. Če v literaturi vidimo več kot kvazirealnost, silimo nekatere v razvoj, za katerega niso zreli.  

2. Odnos med erosom in agape  
Upoštevamo tri ljubezenske vidike kot so: erotičnega, prijateljskega in agapičnega. To so svete in svetne razsežnosti. Eros ali erotična ljubezen je za vsakega človeka zelo pomembna, saj se izraža v močnem telesnem, čustvenem in duševnem naboju in težnji po drugem in zadovoljitvi strasti. V njej je tudi neke vrste obet blaženosti in sreče. Pomanjkljivost erotične ljubezni je, da je v svojem teženju obrnjena k sebi, k subjektu ter išče lastno potešitev in lastno zadovoljstvo, zato je sama zase egocentrična in lahko postane egoistična. V pravi osrečujoči polnosti postane erotična ljubezen celostna in v vsej veličini človeška ter počlovečujoča, ko je oplemenitena z darovanjsko, zastonjsko razsežnostjo, ki se kaže kot skrb in prizadevanje za dobro in srečo bližnjega, vse do pripravljenosti na žrtve za drugega ob sprejemanju njegove drugačnosti in edinstvenosti, ki vodi k povezanosti v nepreklicni življenjski skupnosti medsebojnega darovanja in sprejemanja. 
Lah se opredeljuje za sintezo obeh vrst ljubezni. Erotična ljubezen da, a ne brez zastonjske, podarjajoče (agapične) ljubezni. Iz tega izhaja oplemenitev sebe z drugim: ti si moj dih, moje bitje srca, vsaka moja srečna misel, vsake sanje, vsaka molitev. Ti si vzhod in zahod sonca, ti si mesec, ti si zvezde in nebo. Si odgovor na vse odgovore, ki sem jih našel. Posameznik ljubi ves po antropološki vertikali od čutne prek psihosocialne do duhovne ravni. Cantalamessa  (2013) meni, da se danes prepogosto eros pojavlja brez agape, kar sproža deviacije.
Problem našega časa je, da posameznik bolj ljubi predstavo ljubezni kot pa bližnjega takšnega, kakršen je. Nekatere  umetniške predstave kaj hitro zdrsnejo na raven fantazem brez ustvarjalne imaginacije v medsebojnosti. Današnja civilizacija temelji na drugačnem strahu kot so prejšnje. Nov strah je strah pred negativnimi posledicami lastnih dejanj. To skušajo nekateri kompenzirati s sebično, ne pa z altruistično ljubeznijo. Mnogi so ustrahovani od zgodnjega otroštva dalje in celo v predgenitalni fazi. Grožnje izražajo (toksični) starši v obliki pogojnikov: če se ne boš učil, boš kaznovan s slabo oceno. Če ne boš imel dobrih ocen, se ne boš mogel vpisati na fakulteto. Če ne boš imel diplome, ne boš imel dobre službe. Če ne boš imel dobre službe, ne boš imel dovolj denarja. Če ne boš imel dovolj denarja, bo tvoja družina stradala. Če se ne boš prilagodil šefu v službi, boš ob službo. Če boš brez službe, boš brez denarja na stara leta ali pa te v bolnici ne bodo sprejeli na zdravljenje. 

Postajamo izkoreninjenci, kakor je predvideval že K. Ozvald, premalo občutimo svoje korenine. Morda je prav v tem razlog, da imamo daljne, krhke in neznane zveze raje kot lokalne, sorodstvene. O njih smo v polpreteklosti vedeli več, ker smo  hoteli iz njih rasti. S tem usiha tudi želja, da bi rasli skupaj. Zato postaja vprašljiva zgodovinska identiteta sodobnih družb. Občutek za kontinuiteto smo gojili iz tradicije. Hitrost sprememb nas oropa globljega spomina, intimnega odnosa, odvezuje od naloge prenosa izkušen. Akterji teh sprememb ne vedo, kdo so, kakšen je smisel njihovega delovanja. Gauchet (2008) trdi, da je sodobna demokracija še vedno dezorienti rana, ambivalentna. To velja tudi za demokracijo v dvoje. Od tod razumem diagnozo o kaotičnih čustvih.

Danes trpimo zaradi kroničnega pomanjkanja iskrene ljubezni 'dajanja sebe'. Ne znamo se zadolževati za ljubezen drug drugemu (Kierkegaard). Zato pa jo 'sprejemamo' toliko bolj  kot sentimentalno. Namesto da bi sprejemali in imeli radi drug drugega, se bojimo drug drugega, še najbolj pa se bojimo svojega notranjega kritika. Bojimo se, da ne bomo sprejeti, da ne bomo dovolj zaslužili, da bomo izpadli smešni in drugačni od naših `prijateljev' in znancev, bojimo se povedati resnico in celo slišati resnico, itd.

Na srečo ne obstaja ena sama materinska ljubezen, od katere smo bili najbolj odvisni, pa nas je mnoge izdala. Ljubezen je 'molitev za povezavo', skupnost, kontinuiteto, varnost, strast, sočutje, čarovnijo, odpuščaje, igrivost, prihodnost, prihod domov (Kingma, 2003). Sočutje (gr. eleos, lat. compassion, nem. Mitleid), zvestoba in skrb so elementi solidarnostne personalne etike. 

Vsak je že sam zase svoje vesolje, svoja galaksija in svoja zvezda. In ko se dve zvezdi – galaksiji združita, se združita tudi njuni črni luknji. Nastane nova galaksija z novo črno luknjo in upamo, da jo bo pritisk izgnal. Sicer črna luknja posesa novo galaksijo, kar pomeni, da se par razdruži, ko se njun raj sprevrže v pekel.     

Ljubezen je ali ni, pomeni veliko ali malo, je jasna ali pa zmedena ali oboje. Kakršno ljubezen gojimo do sebe, takšno gojimo tudi do drugih. Zato je najbolje, da jo gojimo na vseh antropoloških osebnih ravneh. To je pogoj za ljubezen do polnejšo ljubezen do drugih. Več jo dajemo, več je prejemamo. Nikoli ni prepozno učiti se ljubiti sebe in druge. To spontano že delamo, lahko pa bi bolj sistematično in vseživljenjsko.  

Izraz “ne morem” v agapični ljubezni ne obstaja, ker gre v njej za možnost nezmožnosti. Strah pred socialnimi posledicami je realen, ni pa absoluten. Treba  je tvegati izpostave svoje ranljivo sti in ranljivosti drugega za skupni cilj. Na podzavestni ravni je zakon, ki pravi, da se nam vrača to, česar se branimo in to močneje. Več želja pomeni več tveganja. Popolnoma sprejmimo bolečino, če gremo skoznjo. Ljubezen daje drugemu svobodo, da mu ni treba nositi maske. Božja volja (v budizmu dobra karma) nas vodi nas od zlega k dobremu, od bolečine k blaženosti od neznanja k razumevanju.  

Obstaja stališče, da je ljubezen spontana in da se je kot vrednote ne da učiti. Vendar pa danes vemo, da lahko vplivamo tudi na nezavedne vzorce, zaradi česar ljubezen ni vnaprej pripravljena usoda, kar bi bil mitični pogled nanjo, ampak je naša izbira, ki jo “lahko in moramo varovati pred vsemi nasprotnimi silami” (Trstenjak, 1989; 128).   Kljub temu, da se o ljubezni veliko piše in ima veliko opredelitev od pesniških do znanstvenih, je to še vedno premalo raziskan pojav zlasti za posameznika, ki si mora sam na osnovi izkušenj in zamisli izostriti občutke, čustva, razum in duha za razumevanje zanjo. Sodobni človek je ujet v zmedo erotomanije in erotofobije. Na vsakem koraku v nečem vidi ljubezen, ker postaja medijsko razglašena, pa tako redkokdaj z njo izpolnjuje svoje srce. 

Komercializacija ljubezni lahko po svojem površinskem stilu celo nasprotuje njeni interiorizaciji. Nemirno srce je lahko le samotni lovec na avanture ali pa se odpira in razširja v smeri skladne kozmične ljubezni miru in sožitja. Zato šele z usklajevanjem različnih podosebnosti na osnovi poenotenja mnogoterosti vrednot presegamo razdvojenost (lat. homo duplex). Ali je ljubezen najvišja vrednota ali ne spoznavamo s pomočjo eko-testa. Najvišja vrednota je za nas tista vrednota, ki ji posvečamo največ pozornosti, smo zanjo najbolj angažirani, jo najbolj pogosto prepoznavamo v različnih situacijah in pomeni cilj našega poslanstva. Če smo se na osnovi vrednote ljubezni največ naučili, ker smo največ napravili na sebi in v medsebojnih odnosih, potem je to za nas najvišja vrednota.  

Šele na prelomu 20. v 21. stoletje postaneta ljubezen in spolnost predmet analiz različnih znanstvenih disciplin. Je porast zanimanja za te vsebine povezana s spremembami znanstvenih diskurzov, ki omogočajo širšo pretočnost znanj ali pa nas opozarja na to, da se intimnost vse bolj vpenja v družbeno polje. 

Giddens (2000) meni, da je spolnost precenjena, ker je pogosto začetek odnosa para. Na začetku 20. stoletja so ljudje v spolnosti videli sredstvo za rojevanje otrok. Od seksualne revolucije v 60. letih prejšnjega stoletja pa se je spolnost od tega oddvojila, oddvojila se je celo od ljubezni in danes funkcionira samostojno. Spolnost je danes način za doseganje užitka. Ljudje danes iščejo užitek v vsem, tudi v spolnosti, hrani, odnosih... Pred sto leti so ljudje živeli skupaj, ker so tako morali in ni obstajala ločitev, danes pa si z nekom tako dolgo, kot ti ustreza. Če ti ne ustreza, iščeš drugega, tretjega in tako naprej. Glavna življenjska orientacija je postala kakovost oz. užitek, kako se nekdo počuti. Večja zahtevnost po sreči prinaša več nezadovoljstva s prejšnjim in več iskanja novega.

Če spolnost sama po sebi postaja velika vrednota sodobnega človeka, je lahko tudi vir velikih frustracij. V 90. letih je prišlo do nekega neokonservativizma, vala v drugi smeri. Rekel bi, da je danes zelo težko biti seksualno frustriran, saj celo obstaja seksualno tržišče in ljudje enostavno pridejo do seksa. To, do česar je danes res težko priti, pa je kakovostni partnerski odnos. Menim, da so ljudje frustrirani na področju čustev, odnosov in ne pri seksu.

Tisti, ki se nam zdijo najbolj težavni, nas morda najbolj ljubijo. Osebne rasti ni brez razumevanja govorice telesa. Človek je enotno in razdvojeno bitje. Vsaka akcija izhaja iz enosti. Rigidnost je beg pred željo po užitku. V ozadju to pomeni, da so ljudje slabi. Nerealno je pričakovati, da bo osebnost le pozitivna. Pri meditaciji gre za kvantno spremembo zavesti. Zdravi se tudi čakre zemlje, ki predstavlja naše duševne izkušnje. Pričakovanja vplivajo na rezultat. 

Problemov ljubezni je več. Eden izmed njih je minljivost, drugi neuskladljivost interesov, tretji je zloraba izraza. Gre tudi za njeno zanikanje ali povzdigovanje na raven religije. Probleme bomo sproti srečevali. Precht (2012) interpretira ljubezen kot kaotično čustvo, tako da v njem vidi nekaj iracionalnega. Vprašanje racionalnosti in iracionalnosti kulture, iz katere se ljubezen poraja, je samo delno opredeljivo. Hall (1976) razlikuje celo več vrst iracionalnosti kot so situacijska, birokratska- institucionalna, kontekstualna, kulturna. 
   
Modrej (1994) se sprašuje
1. zakaj se nam življenje zdi nevzdržno?
2. zakaj nas preteklost obremenjuje, prihodnosti pa se bojimo?
3. zakaj se težko izpolnjuje zapoved ljubi samega sebe?
4. zakaj ljubezen ne zavlada med ljudmi?
5. kako si z njo polepšamo življenje?

Po ljubezni se v tem zapisu sprašujemo po shemi McCarthyjeve 4Mat: zakaj, kaj, kako in kaj če, s katerimi se bomo v podtekstu srečevali. 

Kahlil Gibran (2006, 21-23) O ljubezni 
Ko vas pokliče ljubezen, ji sledite
Čeprav je njena pot strma in težka…. 

Tako kot vas ljubezen krona, vas mora tudi križati.
Pripomore vam k rasti, a vas tudi oklesti.
Tako kot se vzpne do vaših višin in vam boža najtanjše veje, ki trepečejo v soncu,
bo prodrla tudi do vaših korenin in jih stresla tam, kjer se oklepajo zemlje.
Kakor žitne snope vas zbira k sebi.
Omlati vas, da bi vas razgalila.
Preseja vas, da bi vas rešila plev.
Melje vas do čiste beline.
Zgneta vas, dokler ne postanete voljni.
Nato vas izroči svojemu ognju, da bi mogli postati sveti kruh za božjo gostijo.
Vse to vam stori ljubezen, da bi spoznali skrivnost svojega srca in v tem spoznanju postali delček srca življenja. Toda če v svojem strahu iščete zgolj miru in užitka v ljubezni, je bolje za vas, da si zakrijete svojo goloto in odidete z mlatišča ljubezni v svet brez letnih časov, kjer se boste smejali, a ne iz srca, jokali, a ne izjokali vseh solz.
Ljubezen daje samo sebe in jemlje samo sebe.
Ljubezen ne jemlje v posest in noče postati posest.
Zakaj ljubezen zadostuje ljubezni.
Kadar ljubite, ne smete reči »Bog je v mojem srcu«, temveč raje »Sem v srcu Boga«. Gibran (2006) opisuje delovanje očiščevalne, plemenite moči ljubezni. Zanjo je potreben pogum in ne strah, tveganje in ne gotovost, ustvarjalnost in ne posesivnost…. Vsak dan se zahvaljevati zanjo.

»Vam pa naj Gospod nakloni rast in preobilje v ljubezni, s katero ljubite drug drugega in vse.« (1 Tes 3,12). Pater Leopold Grčar na biblijskem krožku 11. 12. 2013 razlaga ta citat iz Pavlovega pisma Tesaloničaniom. Bog stoji pred vrati mojega in tvojega srca in ti želi nakloniti rast in preobilje v ljubezni, s katero boš lahko izpolnil Božjo voljo in ljubil bližnje. Ljubezen raste ali pa umre in lastnost božje ljubezni je v tem, da raste. Na ta ogenj ljubezni moramo nenehno nalagati zvestobo, molitve, prejemanje zakramentov in odpuščanje. Božič je razodetje brezmejne Božje ljubezni. Bog sam. Ljubezen sama stopi na zemljo in se učloveči, da bi nas pobožanstvila, da bi nas v Svetem Duhu dvignila k Očetu. 

Ta plamenček, ki je začel goreti v nas pri svetem krstu,  je tako občutljiv, da ga vse hudo,  kar se dogaja okrog nas lahko ugasne. Zato ni nič kot to, da to Božje življenje varujemo zase, posebej še za otroke, žena za moža, mož za ženo. Soodgovorni smo drug za drugega, kjer koli smo. Ne zadostuje enkratno dejanje, da ta ogenj prižgemo, ogenj je treba ohranjati in dopolnjevati. Ljubezen mora rasti, prositi in truditi se moramo, da je živa, dejavna, da deluje.

Bivši papež Benedikt XVI. je razložil, da je otrok, ki joka v jaslih, Božji Sin, ki je postal človek. Od nas pričakuje pogumno pričevanje evangelija, kot je to storil sveti Štefan, ki se poln Svetega Duha ni branil iz ljubezni do svojega Gospoda dati življenje, je v opoldanskem nagovoru Spom nil je, da je Štefan, podobno kot njegov Učitelj, pred smrtjo odpustil svojim preganjalcem. S tem nam daje razumeti, kako vstop Božjega Sina v ta svet poraja začetek nove civilizacije, ki je civilizacija ljubezni. Ta odstranjuje pregrade med ljudmi, jih naredi za brate in sestre v veliki družini Božjih otrok ter se ne pusti premagati zlu in nasilju.

Štefan je tudi prvi diakon, ki je iz ljubezni do Kristusa postal služabnik ubogih in s tem vstopil v vedno tesnejše sozvočje s Kristusom ter mu sledil do popolnega žrtvovanja samega sebe. Priče vanje Štefana in drugih krščanskih mučencev - govori, komu lahko zaupamo, da bo naše življenje imelo smisel. Tako prinaša luč in mir našim sodobnikom, ki so pogosto raztreseni in brez orienta cije. S tem postane rodovitna klica življenja, ki v svetu odpira pota miru in upanja.

Cerkev po zgledu svetega Štefana govori tudi o tem, da je ljubezen do ubogih ena od prednostnih poti življenja po evangeliju in verodostojnega pričevanja o prihodu Božjega kraljestva. Praznik svetega Štefana pa nas spominja tudi na številne ljudi, ki zaradi svoje vere doživljajo preizkušnje in trpljenje. V  molitvi se izročamo priprošnji svetega Štefana.

Popolnost se nam pokaže kot pot, ki se odpre pred nami, kot blisk, ki nam razsvetli pot, kot okus lepote, ki gre mimo. Toliko je treba narediti na področju ljubezni in tako malo je narejenega. Ali: žetev je velika in žanjcev je malo. Premalo je molitev in dobrih del. Medsebojne meje niso za svetega duha noben problem, za nas razdvojene pa velikanski. Sveti  duh nas krmari preko skušnjav. 

Pričevanje o obsmrtnem doživetju: Tako je, kot da bi šel skozi tunel, vse temneje postaja, nato pa se v daljavi pojavi svetloba in ti vstopiš vanjo. Zdi se kot bi bil v središču sonca - neverjetno bleščeča, a vendar ne zaslepljujoča. Preprosto si v njej; kot bi bil svetloba. Ta svetloba te pozna takšnega kakršen si. Čutim se sprejetega. Name je napravil vtis prevladujoč občutek ljubezni in topline, ki zasenči vse drugo in nas preprosto preplavi. 

Meditacija: Vdihujem in izdihujem brezpogojno ljubezen kot zrak, kot vonj cvetlic. Pred stavljam si brezmejno božje usmiljenje in dobroto kot objem sveta in poljub neba... Zanjo odprem srce na vse strani sveta. Gledam, kako postaja vedno globlja. Občutim jo v vsaki celici telesa. Obenem postaja vedno širša, ker objema planet in vse brezmejno vesolje. Vdihujem in izdihujem brezpogojno ljubezen in postajam Eno z njo, saj je moje pravo notranje bistvo, od začetka vseh začetkov do konca vseh koncev. Je obzorje vseh obzorij. 

Prežemimo se z njo in sijmo jo okrog sebe kot sonce. Učimo se jo na predstavljive načine. Predstavljajmo si, kako je odeta v plašč lepote in dobrote. Kje vse ubira njena resnica svoja pota? V kakšne barve so odete njene vrednote? Občutimo jo v svojih mislih, besedah in dejanjih, kjer smo jo doslej zgrešili.  Ta trenutek se ji posvečamo skozi vse štiri elemente in štiri letne čase. Povzdigujemo jo do neba, prizemljujmo jo do zemlje.  Nekaj časa ostanimo v tem stanju in se prebudimo.     

3. Med zasvojenostmi in ljubeznijo do sebe

Ker smo se (ne)hote lotili univerzalnega eksperimenta ljubezni brez obvladovanja čustev oz. odgovornosti za posledice, se v medsebojnih odnosih pojavlja precej izsiljevanja zaradi zasvoje nosti. Videti je, da se partnerji ne srečujejo drug zaradi drugega, ampak predvsem zaradi sebe. 

Zrelo partnerstvo preraste iz začetne odvisnosti (zaljubljenosti), razhajanje, do stanja, ko lahko ohranjata svojo lastno identiteto znotraj odnosa. To je bivanje s seboj in z drugim. V tem pomirju jočem vzdušju se oba partnerja še vedno vračata tudi nazaj v preteklost in razčiščujeta pretekle nesporazume, razhajanja in prizadetosti. Namen tega je vnesti v odnos duha odkritosrčnosti in pomiritve, zato da bi odnos na utrjenih temeljih lahko nadgrajevala. Partnerja imata za seboj že marsikatero preizkušnjo, morda so se poti tudi začasno raz šle, toda zdaj sta usmerjena v sodelova nje. Da ju pretekli vzorci ne bi razdvajali več, morata predanost drug drugemu trenirati vedno znova. Ko si ne prizadevata več ugajati ali oporekati drugemu za vsako ceno,  je to čas resnične sprostitve. Zdaj lahko ženska in moški svobodno rasteta in postaneta še bolj ustvarjalna. Energija, ki je bila prej usmerjena bodisi v odnos ali lastno rast, se lahko sprosti v dajanju drugemu. To je stopnja nenavezanosti, ki pa je redka prav zaradi številnih zasvojenosti, ki jim posamezniki nasedajo in se jih ne znajo več znebiti. 

Nezreli partnerji obupavajo pri iskanju ravnotežja. Zupančič opisuje le nihanje med apatijo in užitki, ne da bi slednje posebej razvrščal, ker to ni njegov namen. Nihanja iz ene skrajnosti v drugo so posledica nerazgrajenih vzorcev. Težko jih je pustiti, da iz generacije v generacijo sami izzvenevajo, težko pa je tudi o njih modro razpravljati. Kozmična religija to na videz hitro uredi. 

Ta del socialne realnosti pa opredeljuje Sanja Rozman (2007, 2014).  Nekateri se skušajo rešiti ene zasvojenosti z drugo. Rozmanova (2007) opisuje primer svoje klientke pri zdravljenju alkoholikov. »Moje zasvojenosti so nastopile vedno v paketu in se prelivale druga v drugo. Najprej me je bilo vedno strah pred prevelikim kupom dela, ki sem ga morala opraviti, če sem hotela opravičiti to, da sem pridna, da me imajo drugi za pridno. Samo kot taka sem od njih dobila priznanje in 'ljubezen'. Da ne bi čutila strahu, sem se zatekla k hrani, se prej pa k alkoholu, ali pa sva se z možem dodobra skregala. Dnevi so se končali tako, da sem se zvečer se enkrat zatekla k vinu ali pa k hrani, potem pa sem nadaljevala z delom. Nazadnje, ko sem bila že popolnoma izčrpana, pa sem bila lahko samo še 'predpražnik' za svoje otroke in moža.« 

S tega vidika sta alkoholizem in deloholizem in pretirano prehranjevanje podobne zasvojenosti. Brez slabe vesti in abstinenčne krize se jim težko odpovemo. Predvsem se pred zasvojenosti ne da enostavno zaloputniti vrat, ampak se loputa z njimi znotraj njih zaradi konfliktov, ki nastajajo s partnerji in s samim seboj. Očitno je človek zasvojen, kadar ni dovolj dober takšen kot je. Zasvojenost je pogojena že s tem, da zaide človek, ki je 'nihajno bitje', rad v ekstreme. 

Rozmanova se je včasih slepila in si je s sanjarjenjem poskušala naslikati taksno podobo stvari, za katero je mislila, da je lepša in boljša od resničnosti. Pa se je vselej izkazalo, da jo je prelepa podoba pustila prazno in da iluzija ni mogla potešiti moje velike potrebe, da se izrazi v ljubezni. Bolelo je bolj, kot je mogla prenesti. Tako si je nekega dne dejala: "Ne morem več! Ne morem in nočem več iskati tam, kjer se ljubezni ne da najti!"

Zasvojenost oz. odvisnost spoznavamo po naslednjih kriterijih (Rozman, 1998; 31):
- posvečanje nečemu preveč časa brez smotra, ali kljub temu, da so znani negativni učinki 
- preobremenjenost zaradi napačnih vrednot,
- selektivna nepozornost - sledenje senzacijam, umetnim potrebam in željam in nepomembnemu,  
- podleganje reklamam in potrošniški miselnosti,
- usmerjenost h količini in koristim.

Rozmanova je morala najprej sama prerasti zasvojenost. Opustila je krčevita iskanja ljubezni in poskuse, da bi zame pomembne ljudi prepričala, naj prevzamejo glavne vloge v mojem filmu o življenju. Prvič v življenju je prisluhnila svojemu notranjemu glasu in si je dejala: "Tukaj sem, človek sem, vredna sem ljubezni! Naj se zgodi, kar se ima zgoditi! Pripravljena sem!"

Kar je sledilo, je bilo skoraj več, kot sem mogla prenesti. Skoznjo je stekel tok ljubezni, ki jo je povsem spremenil. Dovolila si je biti to, kar je. Dovolila si je izraziti božansko iskro v sebi. Začutila je takšne iskre tudi v ljudeh, ki so se zbrali okoli nje in jo prosili, naj jim pomagam, da se bodo tudi sami rešili iz svojih iluzij.

Odvisnost od odnosov je bolezen, vrsta zasvojenosti, motnja v doživljanju sebe in sveta okoli sebe. Ljudje se zapletamo in vztrajamo tudi v tistih odnosih, ki nam škodujejo in so nezdravi. Če se ne ozdravimo, se vedno znova vračamo v tovrstna destruktivna partnerstva. Področje Sanje Rozman je tudi zdravljenje tistih posameznikov, ki v partnerstvu vztrajajo predolgo. 

Danes je težko najti in obdržati neko kakovostno partnerstvo, zato ker toliko pričakujemo od njega. Skupna značilnost klientov je izjemno nizek občutek lastne vrednosti – prepričani so, da so slabi. Če imaš tako mnenje o sebi, se bo to pokazalo že pri izboru partnerja – izbral si boš takšnega, za katerega boš menil, da si ga lahko privoščiš. In to bo nekdo z napako. 

V krizi smo zato, ker vse naše hollywoodske sanje obešamo na izbiro partnerja. Mislimo, da ko bomo našli pravega moškega, bomo uresničili vse cilje. Do takrat pa živimo v nekem zamrz njenem stanju in čakamo. Takšno preveliko pričakovanje je pot k razočaranju.

Drugi razlog je splošno potrošniško gledanje na odnose. To pa doživljamo kot neko pristajanje na plitvejše cilje: da so ljudje lepi, vitki, uspešni, se gibljejo med pravimi ljudmi … V vsakem uspeš nem zakonu pa pride tudi do trenutka, ko ljudje nehajo biti lepi, ko nehajo biti samo zadovoljni, pridejo težki časi. Tistega o dobrem in slabem ne jemljemo več tako resno kot včasih, čeprav je to bistvo pogodbe. Danes živimo tako, da dokler je v razmerju vse v redu, nimamo težav, ko pa ni, pa takoj obupamo in rečemo, da ta ni pravi, in iščemo naslednjega. Posamezniki prehitro obupa jo, drugi pa spet predolgo nastavljajo drugo lice. To velja predvsem za tiste, katerih starši so imeli težave v zakonu in se zato niso morali naučiti, kako se v partnerstvu lahko zdrži. To je neki začarani krog.
Največ, kar Rozmanova lahko svetuje, je terapevtska separacija. To pomeni, da se za določen čas razideta in določita nova pravila igre, ki so bila v prvi rundi na vseh področjih močno kršena. To je zelo skrajna metoda, toda če je pravilno izpeljana, postavi marsikatero stvar na pravo mesto. 

Ljubezni ni brez naklonjenosti in spoštovanja. Partnerska ljubezen ne more biti brezpogojna, ker je partnerstvo nek "d. o. o.", neki dogovor, da bosta skupaj ustvarila družino, kar je zelo odgovor na stvar in zahteva sodelovanje obeh. Prava ljubezen je poglobljeno prijateljstvo, ki vključuje spoštovanje, interes za drugo osebo, to pa pomeni, da ga imaš rad takšnega, kot je. 

Odvisnost od odnosa je za Rozmanovo bolezen. Ti ljudje živijo v nekakšnih ciklusih. Ko si reci mo zamislijo, kdaj bi on moral poklicati, in če on takrat ne pokliče, napetost narašča, ona skoraj "ven pade", sledi histerični izbruh, po navadi se to stopnjuje in traja nekaj časa in pride do konf likta. Zanimivo pa je dejstvo, da tega konflikta nikoli ne dokončajo in rešijo, zato ker je tisti hip, ko se izbruh konča, njo sram, se umakne stran in ne upa postaviti niti legitimnih zahtev. Zato nastane nek cikel. Zasvojenost kot bolezen je vedenje v ciklusih, v katerih gre za neko fantazira nje, za nabiranje napetosti, za čustveni izbruh, ki ga potem pripisujejo histeričnosti, v resnici pa gre za odvisnost od odnosov. 

Ti ljudje izbirajo skrajnosti med vse ali nič – ali so popolnoma osredotočeni na svojega partnerja ali pa so popolnoma otopeli. To seveda v odnose vnaša težave. Praviloma so podobni tudi njihovi partnerji. Ko se dva znajdeta skupaj, je to "peklenska gugalnica", ker eden drugega poganjata, sta izmenično v ciklusih – ali sta v fazi, ko nič ne čutita, ali v fazi, ko lahko razbijeta vse okoli sebe. K odvisnosti od odnosov so ženske precej nagnjene. Žrtvovanje nastane tedaj, ko si ne priznaš soodgovornosti pri odločitvi, ko drugemu pripisuješ krivdo.
Z odvisnostjo od odnosov mislim kompulzivno zasvojenost z odnosi. To pomeni zlasti dramatične odnose, polne konfliktov, prepiranja, tudi pretepanja, prihajanja, vračanja, trikotnike – to so tako intenzivni odnosi, da se ljudje na tako intenzivnost preprosto "navlečejo", tako kot na kakšne druge adrenalinske zadeve.
Nekaterim so katastrofične drame 'normalno stanje duha' že od njihovega zgodnjega otroštva dalje. Utesnjenost čutijo zaradi negotovosti, nepredvidljivosti, strahu pred izgubo ... To so neza vedni vzorci, ki rabijo novo hrano. Ta pravi partner je tisti, ki nudi največ podobnih asociacij. Če pa bi ti našli potencialnega neproblematičnega partnerja, bi rekli, da je dolgočasen. Že od otroštva so navajeni bistveno višje ravni vzburjenja. V ozadju vsega je prav to "zadevanje" z vzburjanjem in z adrenalinom, kortizolom. Partner ni tako pomemben kot drama, ki jo ob njem doživlja. 

Sprevideti vedenjskih napak je samo del zgodbe, a še zdaleč ni dovolj. Veliko žensk in moških to sprevideli, pa še vedno ne znajo ven. Ljudem pomagam s programom, ki je celosten in traja 3-5 let.  Hlapčevanje ali servisiranje je eden od simptomov nizke lastne vrednosti. To terja paradig matsko spremembo. Nekateri ljudje dejansko živijo, kot da je ta svet neka težka dolina solz, kjer se je treba na kontrolnih točkah čim prej in s čim manj truda "ozna čiti" in se oddahniti, ko lahko izstopiš. S takšnim razmišljanjem ne pridemo do lastne sreče. 

Najpogostejša napaka pri nas in v svetu je odsotnost očeta in pretirani materinski koncept. Materinski koncept je stališče, da je otrok bitje, ki mu je treba nuditi vse možnosti, ga je treba ubraniti pred vsemi izzivi in skušnjavami in ga do odraslosti pripeljati brez travm. Vse mu pokazati, vse izbire mu predložiti. Ta koncept bi moral biti uravnotežen s tem, kaj so njegove dolžnosti do drugih.  Rezultat napačne permisije je, da so mladi izgubljeni, ne hodijo v službo, podaljšujejo otroštvo na kavčih pri mamah in so neodporni na kritike – ta neznani svet pa je včasih zelo kritičen. Dejstvo, da mama pri vzgoji ni uravnotežena z očetom, dobi kritične posledice. 

Večina slovenskih moških ne plačuje preživnine za otroke. Fant se ne more razviti v zrelega moškega, če nima vzora. Izjava "Ne morem živeti brez tebe" za Rozmanovo ni ljubezenska izja va, ampak odvisnostna izjava. Ljubezenska izjava bi bila: "Jaz lahko živim brez tebe, ampak nočem, ker mi je s tabo tako lepo. Ker si želim biti s tabo, tudi takrat, ko mi ni najbolje." Kakršno koli izsiljevanje s čimer koli, vključno s samomorom, je manipulacija. Na to ne moreš pristati. Kaj bo pa naslednjič? Te stvari se vedno stopnjujejo. Ne moreš ostati z nekom vse življenje, samo zato ker bi se ta sicer ubil. Kakšna je sploh vsebina takšne zveze?

Zakaj se pustimo manipulirati? Nekatere ženske vztrajajo v zvezi kljub stalnemu fizičnemu ali psihičnemu nasilju. Večinoma zato, ker ne verjamejo, da so sposobne dobiti kaj boljšega. Ker ocenijo, da če že ne more imeti ta pravo stvar, potem mora imeti vsaj to. Ljudje  precenjujemo intenzivnost doživljanja. To je zato, ker smo vsi hollywoodsko vzgojeni. V filmih prikazujejo zaljubljenost z neko intenzivnostjo, ki izhaja iz strahu po zapuščanju. Za nas je film dober, ko ob njem intenzivno sočustvujemo. Intenzivnost čustvovanja ni isto kot intimnost, se pa močno čuti. Pri tistih, ki so vse otroštvo živeli v kaosu, se taka intenzivnost čuti kot tisto pravo. Zamenjava občutka intenzivnosti in intimnosti je  univerzalna.  Šele  učimo se, da se ljubezen čuti kot mir. Ne razumemo, da do intimnosti pride šele takrat, ko se partnerja pokažeta takšna, kot sta, ko se ne prepirata in ne taktizirata.
Razmerje, ko nas partner ljubi samo takrat, ko mu ugajamo, in ki znori, ko mu nekaj ni všeč, nima prihodnosti. To je redukcija ljubezni na preference. Že otroke vzgajamo za všečnost, kar pomeni razvajenost. Če želimo ob nekem partnerju živeti, mu je treba že od vsega začetka pokazati tudi svoje slabosti. Če bo ostal, je pravi. 

Moški in ženske želijo resno zvezo. Nekateri pa lahko vsake pol leta najde drugega partnerja. Rozmanova povabi tiste, ki razumejo, da jim je zveza razpadla zaradi odvisnosti, da si vzamejo vsaj eno leto časa, da same pri sebi dokončajo stvari, preden zamenjajo partnerja. Ker je prelahko nadaljevati tam, kjer si končal. 

Zamenjavanje partnerjev je beg od samega sebe. Rozmanova misli, da vsak, ko se zaljubi, vidi senco sebe na drugem. Kaj drugega ne moreta videti, ker se še ne poznata. Na začetku sta zaljubljenca navdušena nad pozitivnimi lastnosti te druge osebe.  

Če je posamičnik prehodil stopnje svojega osebnega zorenja in prav tako stopnje rasti partnerske ga odnosa, je pripravljen na tisto, kar prinaša staranje telesa: strah, osamljenost, bolezen, slabljen je umskih in duševnih sposobnosti, izgubo partnerja. Če je v teku svojega življenja prišel bliže odgovoru na vprašanje: 'Kdo sem?', bo zmogel spremljati proces sprememb in pričakovanja nove ga rojstva v smrti (C. G. Jung). Pravzaprav pride prej ko slej v stanje Jahveja »sem, ki sem« 

Kot preminulo bitje živim še v ljubljenih osebah in predmetih,
kakor živeli oni so z menoj v preteklih letih,
saj veš, čeprav čas izniči vse, kar nas na zemljo veže,
do src globin in do ljubezni večne smrti moč ne seže...

Pripravljeni smo na smrt – vstajenje. Arheologi so na podlagi odkritij in preiskav ugotovili, da je bil vesoljni potop res tako obsežen kot ga omenja Sveto pismo. In Jezus primerja katastrofo svetovnega potopa s koncem sveta. Takrat se bo dogajalo, da bosta dva na polju in eden od njiju bo zveličan, drugi pogubljen. Dve bosta mleli na kamnu, ena bo zveličana, druga pogubljena. Bodimo pripravljeni, kajti ob uri, ko ne pričakujemo, bo prišel Sin človekov, nas spodbuja evangelist Matej. Ne vemo ne ure ne dneva, kdaj bomo stopili pred Boga. Zato se moramo v tem življenju, ki nam je darovan, truditi, da ne bomo stopili pred Njega praznih rok. Dobra dela, ki jih delamo tukaj, naj bodo najboljša popotnica za vstop v božje kraljestvo. Bodimo budni, bodimo pripravljeni!  

Že majhne količine alkohola lahko povzročijo, da človek ni buden, da zgubi treznost duha in zapade v obsodbo, v greh. Tatovi so nenehno okoli nas. Prvi tatovi smo najprej mi sami sebi; to so naše strasti, neukročena nagnjenja; sledijo mediji, tv, radio, časopisi, plakati, revije. Sploh ne vemo kako nam roparji iz medijev, iz plakatov ropajo največji zaklad – posvečujočo milost. Tako prefinjenih tatov še ni bilo v zgodovini. 

Temeljno dogajanje pri vsaki zasvojenosti je spremenjeno stanje zavesti, imenovano omama ali opoj. Beseda omama nam da misliti, da gre za zmedeno stanje zavesti, ko je človek bolj osredotočen na svoj notranji svet in je bolj malo v stiku z zunanjo resničnostjo. Angleški izraz za isti pojav, "high" oz. vrhunec, pa nasprotno pomeni vzburjeno stanje, ki ga včasih opisujemo kot širjenje zavesti. Spremenjenemu stanju zavesti včasih rečemo tudi trans, to pa pomeni stanje poglobljenosti v notranji svet, skoraj brez stika z resničnostjo zunanjega sveta.

Zasvojenost oz. odvisnost spoznavamo po naslednjih kriterijih (Rozman, 1998; 31).
- posvečanje nečemu preveč časa brez smotra, ali kljub temu, da so znani negativni učinki 
- preobremenjenost zaradi napačnih vrednot,
- selektivna nepozornost - sledenje senzacijam, umetnim potrebam in željam in nepomembnemu,  
- podleganje reklamam in potrošniški miselnosti,
- usmerjenost h količini in koristim.

Oblike čustvenega nasilja so: nezadostna zdravstvena nega, nezadostna prehrana, zanemarjanje
zastraševanje, hudobne šale, vpitje, zmerjanje, nepravične kazni, krute ali poniževalne naloge,
kruto zapiranje, zapuščanje partnerja, pomanjkanje dotikov, pretirano stroga pravila oblačenja,
ni zasebnosti, pred drugimi mora skrivati rane, pred drugimi mora imeti skrivnosti, prevzeti mora odgovornosti odraslega, otrok mora gledati pretepanje v družini, prisostvovati mora prepirom staršev, krivijo ga za probleme v družini.

Čustveno nasilje je zanemarjanje, odrekanje osnovne nege, zaščite in skrbi za otroka, včasih pa gre za pravo zlobo in kruto ravnanje z otroki. Pomanjkanje dotikanja, zasebnosti, nege in skrbi za otroka je precej pogosta oblika čustvenega nasilja. Povezano je z zanemarjanjem in zapuščanjem, pomanjkanjem zaščite v nevarnosti, pomanjkanjem vodenja, ko je otroka potrebno usmerjati, ali pomanjkanjem pomoči, ko je otrok v krizi. Otroci sklepajo, da niso pomembni in da njihove potrebe ne bodo izpolnjene.

Ovira nas nepregledno število strahov kot so pred bolečino, pred zavrnitvijo, pred negotovostjo, pred izkazovanjem ranljivosti, neuspehom, prešuštvom, lastnim izražanjem… Ivana Kuzmanović (2013) nas na topel in intimen način vodi skozi proces transformacije, vse do ozdravljenja in dose ganja vrhunske kakovosti počutja oz. stanja ljubezni.  Najpomembnejši korak, ki nas bo popeljal po stezi popolne Ljubezni je, da se naučimo ljubiti sami sebe. Zato so potrebni pogum, znanje in veščina. Njen tekst vodi pot v tri smeri: psihoterapevtsko, duhovno in izkustveno. To je hkrati tudi točka njihovega križanja in združevanja v celoto, brez katere kakovostno in polno življenje ne obstaja.

Že pri Rebulovi smo naleteli na vprašanje, kako prepoznati razliko med sovražnim in ljubečim odnosom do sebe. Kuzmanović (2013, odlomki iz dodatka h knjigi) najde tisoč obrazov ljubezni. Vzljubiti se pomeni:
- Da živiš v skladu s svojo notranjo resnico. To je verodostojnost in iskrenost.
- kako žaljivo je siliti drugega, da bo živel tako kot hočem jaz. – to je spoštovanje volje drugega.
- da vse to, kar me obdaja pomeni klic k zrelosti, odraščanje, razvoju. To je zrelost
- da sem glede na okoliščine in čas vedno v pravem času in mestu in da zato lahko ostanem miren. To je samozavest.
- da ni potrebno ustvarjati visokoletečih projektov za prihodnost. Počnem le to, kar mi prinaša -radost in srečo v lastnem ritmu na sebi lasten način. To je enostavnost.
- da sem se osvobodila vsega, kar ni zdrava hrana, nezdravih odnosov, stvari, situacij. To je ljubezen do sebe.
- da sem nehala misliti, da imam vedno prav. To je skromnost.
- da zdaj živim sedanji trenutek brez skrbi za preteklost in prihodnost. To je 'izpolnjeno življenje'.  
- da sprejemam, da se kdaj zmotim in da lahko zato zbolim. Ko sem začela uporabljati srce, je postal um zaveznik. To je modrost srca.
- da se ne bojimo prepirov in konfliktov. Tudi iz trkov zvezd in galaksij v vesolju nastajajo novi svetovi. To se imenuje življenje.

Avtorica navaja tudi molitvene meditacije in afirmacije. Skrivnost iskrene ljubezni je, da najprej ljubimo sebe, svojo dušo, da imamo o sebi pozitivno samopodobo. Če ne moremo živeti tudi brez ljubezni drugih, pomeni, da sebe ne ljubimo dovolj, da nimamo dovolj samospoštovanja. Pomeni, da nočemo spoznati lastnih skritih sposobnosti. Vendar pa je prava ljubezen do sebe povezana s potrpežljivostjo in s samodisciplino. To v naši civilizirani družbi ni lahko. Drugi želijo, da si jim enak ali vsaj podoben. Zato da jim ne bi zrcalil tistega dela sebe, ki so ga pokopali v najbolj skrite kote svoje duše.  

Če  iščemo naklonjenost drugega nesproščeno, polni notranjih bojev dvomov, jeze, je ne bomo našli. Iščimo s popolnim zaupanjem v božjo modrost. Za polet, dvig nad težave, rabimo le več ljubeče energije, flowa, elan vitala. Ljubezen je luč. Vrsta mislecev je prepričana, da je treba reci življenju da. Vendar je pri tem treba razlikovati dobro od zla in moč spreminjanja od moči sprejemanja.

Bog, daj mi sproščenost, da sprejmem stvari, ki jih ne morem spremeniti. Daj mi pogum, da spremenim stvari, ki jih lahko spremenim. Daj mi modrost, da bom razlikoval med tem dvojim. Ta priprošnja, tako imenovana Oetingerjeva molitev iz 18. stoletja, predstavlja nepogrešljiv začetek vsakega sestanka skupin za samopomoč v programu anonimnih alkoholikov. Po prepričanju antropologa in psihoterapevta dr. Jožeta Ramovša, predstojnika Inštituta Antona Trstenjaka za gerontologijo in medgeneracijsko sožitje, ta molitev ubeseduje bistvo človekove naloge pri preseganju preteklosti, pri premagovanju hudih človeških zagat, ki lahko posameznika kakor zla senca spremljajo skozi življenje. Služi za pomoč pri zdravljenju zasvojenosti. Drugače kot   Kuzmanovićeva se mistik Shri Chinmoy (1991) odziva s preglednico 2: 

                              takoj nehaj                                                 takoj začni

Biti nev(r)eden	Vzljubi se	
Ne svetuj drugim, kaj storiti in opustiti	Bodi predan blagoslovom	
Nehvaležnost	Moliti in prepevati pesmi, ki ganejo dušo	
Žaliti druge	Prevzeti polno odgovornost zase	
prenehaj dvomiti in biti negotov	Vodnjak vere	
Kritizirati druge	Kljubovati vdoru skušnjav	
Prenehaj obžalovati napake v preteklosti	Živeti v tišini	
Zavračati božji izbor	Postani vir samodarovanja in lepote	
Izogibati se notranjemu vodniku	Varuj in občuduj otroka v sebi, poslušaj notranji glas	
Skrivati in razmnoževati strahove	Učiti se pesmi enosti	
Nehaj spregledovati ekstaze	Nabiraj cvetove miru	
Ne jemlji pogum nemogočega 	Izpolni se s hvaležnostjo 	
Ne se predajati malodušju	Postati kontemplativen, meditativen	
Opusti um	Razvijaj radodarno srce	

Današnja civilizacija ceni uspeh. Kako čim bolj uspevati z duhovnimi sredstvi, z osebno rastjo, z načelom LOLA, ki pokaže kako čim hitreje in laže dosežemo ciljno stanje, kakršnega naj bi. Za nekatere je značilen hiter uspeh, za druge pa počasen. Deweyu ne gre za spoznavanje političnih mehanizmov, ampak za osebno usklajenost med težnjami posameznika in družbe. v totalitarizmu to menda ni mogoče. 

Arendtova je pokazala, da so v Nemčiji hoteli biti vsi intelektualci enaki. Mišljenje je imelo ograje (banister) popolno uničenje javnosti, ljudje so bili pahnjeni vase. Birokratska mašinerija napravi ljudi odvečne (to je še huje kot sebični gen).  Celo intelektualci ne mislijo zaradi profesionalne deformacije in kontemplativne niše. Sklepi wersaillskega miru so kar klicali po maščevanju. Nemčija kot država je bila na kolenih, državljani so bili obupani, sprejemali so poenostavljene rešitve. Rojstva nekrofilije ni težko razumeti kot izvorov totalitarizma. 

Ograje so očitno že znane kategorije, zaradi katerih imamo predsodke. Zanje so vedeli zanje že stoiki.  V totalitarizmu je bilo izgubljeno celo to, kar je bilo doseženo že v stari Grčiji, struktu riranost javnosti po različnih interesih. V Nemčiji je prevladal kolektivizem in konformizem. Šlo je za masovnost. Posameznik se v masi stopi. V bistvu je najpomembnejše razlikovanje med dobrim in zlom. Jung-kreposten človek je nevarnejši kot grešen, ker obsoja in ustvarja konflikte.  

Ni ljubezni med tistimi, ki delujejo iz 'priučene nemoči' (npr. kronični bolniki) in tistimi, ki za moč oblasti niso odgovorni. Odgovornost je postala individualni in družbeni problem. Rabimo božjo milost za pretekle dogodke, uvidevnost v resnico sedanjosti in previdnosti za prihodnost.  
Naredita vse, da si ostaneta blizu, skupni odnos je pomembnejši kot imeti prav.

Kopičenje krame in zamer ni dobro. Bolje je manj in bolje. Ne bo dovolj, če pridobljene dobrine na novo razdelimo. Treba je ustvariti novo delo. Že Dostojevski je opisoval, kakšne negativne posledice nastanejo, če ljudje nimajo dela. Na način brezposelnosti se zapravlja talente mlade generacije, ki je v tej točki najbolj prizadeta. Manjka skupna razumnost (common sense). Siegel vedno znova utemeljuje  potrebo po racionalnosti mišljenja in delovanja, podobno kot Habermas, Giddens itd.  

Kaj pomeni odgovornost za ljubezen. Vsaka svobodna izbira pomeni tudi odgovornost. Vendar pa je prevelika odgovornost zanjo  že neodgovornost, V tem smislu je razumljiva Jungova teza, da nevrotik nadomešča dejansko odgovornost s fiktivno in da ta bolj boli kot dejanska. Problem upravičenosti izstopa iz območja en soi, inertnosti, konservativnosti, hkrati pa iz protestantske etike (zadržanost, opazovanje, varčnost z obljubami in pohvalami, delo, družina, status, konformnost). Alibičnost je tudi fiktivno preprečevanje negativnih posledic.  

Ljubezenske odločitve, ki niso modre, obtičijo med dvema stoloma – kot po Cankarjevi zavozlani logiki Konkordata: si, dasi nisi in nisi, dasi si pripravljen kaj storiti zanjo.  Že Shakespeare se je zavedal, da v meščanskem svetu izpade najbolj plemenito kot najbolj sebično. 

Vsak posameznik si želi biti ljubljen in to na njegov lastni način. To Chapmann (1999) imenuje prvotni jezik ljubezni. Ta vzorec pa se oblikuje že v otroštvu. Otroci, ki so čutili ljubezen s strani staršev in so bili tudi med vrstniki priljubljeni, bodo razvili zdrav prvotni jezik ljubezni na osnovi svoje osebnosti in po načinu, kako so jim starši in druge njim pomembne osebe izražale ljubezen. Vprašanje je, kako razločujemo mesta (topos) ljubezni od mest, kjer je ni. Statusna mesta so lahko izobrazba, ugled, delo. Pogosto je naša ljubezen do sebe odvisna najprej od staršev in potem od sovrstnikov. Sami sebe prepričajmo, da smo vredni ljubezni. Vsak je bolj ali manj odvisen od socialnega polja. Domnevna popolna neodvisnost vodi v avtizem.         

Tudi v ljubezni je treba spreminjati distanco in bližino do sebe in drugega. Če nismo bili zadovolj ni s svojimi starši, je verjetno, da je kdo opravil vlogo namesto njih. Odpustimo zato, da pridobi mo energijo nazaj. Resnična komunikacija poteka v drugem vesolju. Sad odpuščanja sta ljubezen in zadovoljstvo. Um hoče preživeti in zato uporablja tehnike gospostva, ki je zunanja prevlada. Ljubezen je vselej navzoča kot gostja, da pa je ne občutimo vedno, je kriv naš um. Ljubezen je lahko brez potreb. V španskem jeziku ljubim te pomeni potrebujem te. 

Pripisovanje posebnih namenov in pomenov je del channel metode. Osebni vodič kot izvir poslanstva. Prevara je v prepričanju, da me bodo drugi tem bolj cenili, čim manj se bom cenil sam. Gugalnica je že v meni-čim bolj se lj. čustvo idealizira, tem večji so dvomi razuma. Čim višje je kdo, tem nižje je drugi. Če bi občutil ogroženost, bi reagiral po reptilskih možganih. Novi možgani omogočajo razločevanje prave in navidezne nevarnosti.   Že Freud je ugotovil, da se posameznik boji zadovoljitve želja. Zato ob uresničenih sanjah pozabimo, kaj je bilo bistveno. 

Če ni iskanja vedno novih komunikacijskih poti do enotnosti dveh in vedno novih načinov sprejemanja drug drugega, je le opravičilo, da ostaneš na svoji strani resnice. To je ljubezen, ki gleda nazaj in ne naprej, je odnos do svojih in partnerjevih pomanjkljivosti, ne pa odnos do življenja, kakršno se nam daje. Ljubezen se umika pred številnimi strahovi npr. do medosebne rabe razuma (ne pustim si nič reči),   da ne bi iz nje sledilo manj kot izpolnitev vnaprejšnjih pričakovanj. 

Pri brezpogojni ljubezni občutimo bolečino (zavrnitve ali strah pred njo) in ljubimo naprej. Veličina realizirane ljubezni je večja kot strah. Z njim sodelujemo z distance. Zakon nasprotnega učinka. Če ljubezen teče v medsebojni izmenjavi energij, postane invertirana, posesivna. Fanta zijske predstave o ljubezni še niso ljubezen, ker fantazma ni imaginacija. Če ljubimo s srcem, srce razume vsa nasprotja. Srce ve prej kot razum, kaj je skupno dobro. Inspiracija je kreativni impulz, ki izhaja iz predznanja in nas sili h kreativnosti. 

Vsak  živi pretežno iz sebe, ne pa za to, da bi motil ali ne motil druge. Izvir stigmatizacij je v preobčutljivosti, nerazumevanju, ne znati iti prek sebe.  Kot da se je odločila, da bo izbojevala to, čemur se je dedi umaknil s prvo zamero. Kar naprej kaj je narobe - zakaj pa je treba imeti zmeraj vse prav, to vsiljevati drugim. Videl sem obe skrajnosti – histerični beg pred resnico – da ne bo nikomur odgovarjala in umik vase. V bistvu ljudje, ki ne marajo sebe, kar naprej zaradi pretvez netijo prepire okrog sebe, da drugi niso napravili dovolj zanje. Pa naj bo to preobčutljivost, ponos (česa si ne pusti reči, napraviti), nerazumevanje motivov drugih. 

Ljubezen  je manjkajoč in na videz samoumevni dejavnik socialnega vključevanja. Od nje priča kujemo poenotenje, sinergijo, vendar pa je treba pri tem vztrajati. Ljubezen lahko razumemo kot element produktivnega sodelovanja. Pri brezpogojni ljubezni občutimo bolečino (zavrnitve ali strah pred njo) in ljubimo naprej. Veličina realizirane ljubezni je večja kot strah.  

Poznamo tisoč obrazov čustvenega izsiljevanja. Ko po nepotrebnem nergamo ali se pritožujemo čez druge, sami pa nič ne naredimo za raz rešitev nastalega problema, zelo obremenjujemo svoje ga poslušalca. Druge v tem primeru uporabljamo kot nekakšen 'koš za svoje čustvene odpadke'. To pomeni, da se v resnici želimo zgolj znebiti napetosti, ki je v nas in sprostiti svoje nezado voljstvo, pri tem pa nam sploh ni mar, kako se ob tem počutijo poslušalci. 

Ko druge obtožujemo ali jim pridigamo, smo prav tako nasilni. Na ta način na njih vršimo pri tisk, ker želimo, da bi se podredili našim zahtevam, predstavam ali pričakovanjem, pri čemer nas njihova stališča in potrebe pravzaprav ne zanimajo.

Vsi vemo, da je fizično nasilje nezakonito in da je sankcionirano, kljub temu pa je še vedno prisotno v družbi. Zakaj? Ker je zgolj skrajni izraz predhodnega čustvenega nasilja, ki pa (z izje mo nekaterih oblik, kot so denimo žalitve) ni nezakonito. To pomeni, da se kot družba premalo zavedamo nevarnosti čustvenega nasilja. Številne negativne družbene pojave že vrsto let skušamo omiliti z različnimi sankcijami, programi, družbenimi akcijami in podobnimi pristopi. Učinek je zelo majhen ali nikakršen, ker se premalo zavedamo, da se za vsemi temi pojavi v resnici skriva en in isti vzrok – čustveno nasilje. Zakaj pa smo ljudje tako čustveno nasilni, saj to ne osrečuje ne nas ne drugih? Preprosto zato, ker ne znamo obvladovati svojih čustvenih impulzov, saj nas tega ni nihče naučil.

Čustveno izsiljevanje z obeh strani privede do morale 'zob za zob'. V turški seriji Sulejman Veličastni je to sistem (kontra)spletkarjenja kot način izključevanja nasprotnikov iz igre. Božja Beseda je pretresljiva in strašna, konec sveta bo še strašnejši. Znanost in Razodetje vesta, da bo vse zgorelo v ognju. Ogenj bo vse preizkusil, pravi Sveto pismo. Ogenj, ki more pretopiti vse, kar je v nas slabega, je ljubezen in ta ogenj je močnejši od elementarnega. Papež Frančišek svetuje, da se da mir v družini dosegati s tremi čarobnimi besedami »oprosti, hvala in smem« 

Moške in ženske energije so se z obrambnim mehanizmom represije potisnile na dno v izjemno dolgem boju za prevlado. Obe se bosta dvignili in to skupaj, kajti ena ne more obstajati brez druge. Prišel je čas, ko je ženska energija pripravljena, da se dvigne kot Feniks iz pepela. Iz pepela preteklih poniževanj, represije in Čas je, da se spomnimo, kdo smo. Čas je, da pridemo v stik s svojo pravo energijo. Čas je, da opustimo dominantno energijo, ki je moška energija. To, kar želijo in po čem hrepenijo ženske, zmorejo ženske bolje in učinkoviteje doseči z žensko energijo. Moški to že zaznava mo in mnogi to sprejemamo, le nekatere ženske tega še niso storile.

Psihologija proučuje ljubezen kot odnos do sebe in odnos med ljudmi kot tudi psihično dinamiko predzakonske, zakonske in izvenzakonske zveze glede na njene pojavne oblike konfliktov in kriz in načine njihovega razreševanja. Proučuje tudi odnos med spolnostjo in drugimi vidiki ljubezni, faze razvoja ljubezenskega čustva, čustveno (in)kompatibilnost partnerjev. Razlikuje med normalnimi, nevrotičnimi in psihotičnimi oblikami ljubezni, kakor tudi med vračano in nevračano ljubeznijo, ljubezen kot premagovanje strahu, sramežljivosti in drugih frustracij. Psihologija proučuje individualno osebna in socialno-kulturna pojmovanja ljubezni.  

Na splošno velja, da ljubezen ni zaljubljenost, ljubosumje in odvisnost, je pa iskanje bližine, spoštovanje in spoznavanje. Ljubezni se učimo tem bolje, čim bolj smo se je sposobni in voljni učiti.  Ljubezen je treba ustvarjati in predvideti, da nas ne bi prepričala sovraštvo in nezaupanje. Če je ljubezen najbolj ustvarjalno in osrečujoče čustvo, ki predstavlja temelj partnerstva, zakon skega življenja in družine (Musek, 1995), potem je 'biti ali ne-biti' skoraj isto kot 'ljubiti ali ne ljubiti'. Za mnoge, od umetnikov do filozofov in verskih voditeljev, je ljubezen nekaj najpomembnejšega, najvišjega in najbolj ustvarjalnega, kar zmore človek.  

Ni pa vseeno, ali jo zmore na vseh ravneh ali le na eni. Ali se res ljubezen v polnem smislu pojavi šele tedaj, ko jo posameznik začuti in opredeli ljubezen na vseh ravneh svoje osebnosti? Psihologi menijo, da morajo biti za nastanek medsebojne, partnerske ljubezni izpolnjeni trije pogoji: 1. prisotnost potencialnega spolnega partnerja (glede na privlačnost, starost, itd), 2. kulturno okolje, v katerem se posameznik uči ljubiti in pričakuje ljubezen, ter 3. fiziološko vzburjenje, ki si ga partnerja razlagata kot ljubezensko. 

Seveda pa brez dobrega stika (rapport) ni mogoče oblikovati nobenega partnerskega odnosa. Pogoja ljubezni sta še trden občutek individualne identitete in avtonomije ter dopustitev razširitve jaza na 'deljeni jaz' (Lamovec, 1988). Drugače se lahko po Frommu razvijejo oblike psevdo-ljubezni, kot sta t. i. velika ljubezen v smislu idol in idealizacije partnerja in sentimen talna ljubezen, ki obstaja le v domišljiji namesto v realnem odnosu. V teh nepravih oblikah ljubezni je oseba vezana na lik enega od staršev in projektivno prenaša čustva, pričakovanja in bojazni na partnerja, ker ni dosegla avtonomije v osebnostnem razvoju. Avtonomne osebnosti ljubijo drugače kot avtokratske, tako kot osebnosti z visoko samopodobo in samospoštovanjem drugače kot tiste z nizko in negativno samopodobo. 

Maslow (1982) razlikuje med D ljubeznijo, ki je znak primanjkljaja oz. posledica nezadovoljeno sti primarnih potreb in B ljubeznijo kot znakom samouresničevanja. Če se partnerja z obramb nimi mehanizmi ne nahajata sredi prestižnih bojev, sta lahko spontana, pristna in poštena drug do drugega. Ko je spolnost združena z ljubeznijo in ni prisilna, gre poenotenje obojestranskih potreb. Gre za obojestransko prevzemanje odgovornosti in skrbi za druge ga, za zabavo in veselje; spreje manje in spoštovanje individualnosti drugega. Takšna B ljubezen ni posesivna. V njej gre za potr jevanje – priznavanje avtonomije drug drugega in za zdrav spolno ljubezenski odnos. Biti ljubljen pomeni biti razumljen. Zdrave osebe zato ustrezneje izbirajo partnerja glede na ugodne osebnost ne lastnosti kot so poštenost, iskrenost in pogum, medtem ko so telesni videz in ekonomski ter socialni dejavniki manj pomembni. Naloga partnerjev je, da preidejo od D k B ljubezni. 

Če nismo iskreni, nas čakajo posledice (samo)prevar. Potrebna nam je iskrenost (fr. serenite, angl. serenity) do sebe o tem, kaj si zaslužimo (čeprav se morda zdi nevreden), da bi lahko pri vlekli, proizvedli najboljše iz sebe (kar vse pomeni latinski izraz e-ducere). To je želja po aristo kraciji duha še danes. Če vsakogar sprejemamo, kakršen je, odstranimo njegov strah pred zavrnit vijo. Iskrenost človeka je skromnost srca in bogastvo duha, je smisel življenja in moč človeške miselnosti, je sreča, ki se jo da ves deliti in se veseliti sreče drugih...

Strastnost kot motivacijska komponenta se izraža kot zanosna čustvena usmerjenost k partnerju, kot telesna privlačnost partnerja, kot želja po zadovoljitvi različnih potreb v odnosu do partnerja. Zavezanost je pretežno kognitivna komponenta in se povezuje z odločitvijo, da se na nekoga globoko navežemo, ga ljubimo in ostanemo z njim. Po Sternbergu se različni tipi ljubezenskega odnosa dajo razložiti kot kombinacije teh treh sestavin. Tako prisotnost vseh treh komponent, intimnosti, strastnosti in zavezanosti, povezujemo z idealno, vzajemno ljubeznijo. Noro ljubezen predstavlja prisotnost strastnosti in zavezanosti, tovariška ljubezen vključuje intimnost in zavezanost, romantična strastnost in bližino (intimacy). Prazna ljubezen, kakršno je priznaval Karenin do Ane v romanu Ana Karenina,  vključuje zgolj zavezanost normam. 

Z merjenjem pojava ljubezni so psihologi ugotovili, da je strukturalna sestava ljubezni podobna pri različnih vrstah odnosov, ki so jih poimenovali generalni faktor ljubezni (Lamovec, 1988). Ljudje izražamo ljubezen na šest najpogostejših ljubezenskih slogov: 1. erotiko (gr. eros), ki se kaže kot telesna ljubezen do partnerja, 2. ludus kot manipulatorska igriva oblika ljubezni, 3. storge kot ljubezen, ki se razvije iz prijateljstva, 4. obsesija (mania) kot emocionalno močna ljubezen, vendar s posedovalnim in ljubosumnim odnosom do partnerja, 5. agape kot nesebična ljubezen do drugega in religiozna ljubezen do Boga  in 6. pragma, kjer so objektivne informacije o partner ju (poklic, imetje…) enako pomembni kot čustveni odnos. Ljubezenski odnos med partnerjema se sčasoma spremeni. Tako je strastnost značilna za zgodnjo fazo ljubezni, kmalu doseže zenit in nato upade. Intimnost in zavezanost pa sčasoma naraščata, zato sta se izkazala kot ena izmed najboljših napovedovalcev trajnosti odnosa. Ljudje naj bi postopno prehajali od sebične k altruistični ljubezni.

Pogosto ljubezen identificiramo z intenzivnimi čustvi in z erotičnimi strastmi, kar nas pripelje do njenega poistovetenja z zaljubljenostjo. Vendar pa je to le druga skrajnost evropske  intelektualistične tradicije, v kateri so bila čustva predmet številnih razlag z namenom obvarova nja pred njihovo nevarnostjo in destruktivnostjo. Podobe kaotičnosti, neobvladljivosti, animaličnosti, iracionalnosti, ženstvenosti so bile stalnice takšnega razumevanja (Šadl, 1999). Še danes nekaj štejejo le racionalno kulturno obvladana, kontrolirana, urejena čustva v imenu osebnih in družbenih ciljev. Od tod izhaja tudi težnja po obvladovanju čustev.  

Globlje v svojem sebstvu ali v srcu si želimo doživeti ljubezen kot nekaj sta(bi)lnega in celo večnega. Še danes je veliko diskusije o tem, ali zvestoba sodi k ljubezni ali ne, pri čemer zvestoba sebi ni isto kot zvestoba partnerju. Ni nujno, da bi ljubili samo enkrat v življenju. Ko preneha odnos z enim partnerjem, se čez čas pojavi drugi. Veliko odraslih fantazira o absolutni brezpogojni ljubezni, po kateri naj bi jih drugi sprejemal, ne glede na to, kaj delajo in zato pričakujejo popolno prilagoditev. Takšna nerealna pričakovanja so usmerjena zoper zakon dajanja in sprejemanja. Narcis ne zna dajati ljubezni, želi jo predvsem prejemati. Zato je  žrtev pretiranega pogojevanja. Ni mehanizma prilagajanja, po katerem se na eni strani nenehno odziva, na drugi pa nenehno terja. 

Sodobno stališče je, da posameznik ljubezen svobodno izbira, zato je pomembno, da ne izbere najbolj noro, ampak najbolj ustrezno obliko. Ni vseeno, ali gojimo do nje asociativen ali disociativen odnos. Čim višje postavljamo ljubezen, tem teže jo uresničujemo. Pri gibanju od ljudi – odtujevanju postaja ljubezen čedalje bolj abstraktna kot misel, občutek, ideja in posta ne nevračana, zavrnjena in nesrečna. 

Narcizem je postal tako zelo razširjen pojav, da je problem zahodne kulture (Lasch, 1986). Pri razvijanju ljubezni je postala velika tema preseganje postmodernega narci(si)zma. Za narcisa je tudi ljubezen izgubila pomen, ker so njegova čustva iracionalna (kar pomeni neracionalna). Očitno bi si narcis moral ustvariti občutek, da ima nekatere sposobnosti, za katere je prepričan, da jih nima. 

4. Prispevki psihoanalize in psihoterapije k reševanju odnosov    

Občutenje sramu hromi naše socialno življenje, zato ga bomo detajlneje analizirali. Nekateri partnerji se bojijo osramotitve pred svetom. Sram je razlog, zaradi katerega se veliko ljudi izogiba nekaterim družbam, obisku nekaterih trgovin, gostiln, klubov, situacijam. Poseben problem je, da se občutenje sramu pojavlja kot blokada, ki preprečuje, da bi bili 'v središču pozornosti', 'izpostavljeni' in podobno, skratka z vsemi tistimi koncepti, ki jih povezujemo s socialnim uspehom. Včasih so problemi, povezani z občutenjem sramu, v bistvu rezultat impera tiva skromnosti v življenju. Lažna skromnost deluje kot prepovedi individualnega uspeha. Občutenje sramu je zelo močan demotivator, ki osebo prisili, da zelo hitro opusti tisti socialni kontekst, v katerem jo je sram. 

Ljudje, ki pogosto doživljajo občutek sramu, nimajo nujno problem s strahom. Ti ljudje se učin kovito izogibajo različnim socialnim situacijam, v katerih bi se lahko 'osramotili'. Četudi jim ta preventivni mehanizem zares onemogoča doživljanje sramu, je patološki, ker v daljšem obdobju precej siromaši socialno funkcioniranje tako, da opazno zmanjšuje kakovost življenja. Ko sramež ljivost onemogoča normalno socialno funkcioniranje, je mogoče postaviti diagnozo socialne fobije ali v ekstremnih primerih izogibajoče motnje osebnosti. 

Ker  se ne sprejemamo, se določenih delov osebnosti sramujemo. Že enoleten otrok kaže 'strah pred tujci', ki je v bistvu zametek občutka sramu. Težko  je reči, da smo moški bolj sramežljivi kot ženske. Dejstvo je, da ženske laže priznajo npr., da so funkcionalno premalo pismene, da so pretežke, da v čem niso uspešne, ker so bolj iskrene do sebe. Sram je na dva načina povezan s skrivanjem 1. nekateri skrivajo vse tisto, s čimer se istovetijo, a so prepričani, da bi jih drugi ljudje zavrnili, prezrli. Sram se pojavi takrat, ko oseba oceni, da je maska postala prozorna, da je razkrinkana. Če maska ni uspela skriti določeno 'inferiornost' osebe, se zdaj ta poskuša skriti kot celota, hoče zapustiti socialno polje, v katerem se je osramotila, želi se 'pogrezniti v zemljo'. Ljudi je sram takrat, ko so prepričani, da nekdo drug o njih ve tisto, kar jih dela nesprejemljive in za nedostojna človeška bitja. Pogosto nastane med partnerjema prepir zaradi nespoštovanja. Je znak nevrednosti spoštovanja, ljubezni. In sam sram postane znak nižje vrednosti in 'slabosti'. Ker nekaj ni v redu, sami zavračajo, da ne bi bili zavrnjeni. Tako se sram pretvarja v krivdo. 

V zadnjem času dajemo vrednost brezpogojnega sprejemanja sebe. Nesprejemanje sebe pogojuje jo starši z napačnim pogojevanjem otrokove osebnosti (namesto da bi pogojevali le obnašanje). Ko otrok ali mladostnik ponotranji (internalizira) takšen sistem pogojevanja, ta postane sistem pogojevanja lastne človeške vrednosti. Rezultat je ponos, ki se pojavlja takrat, ko oceni mo, da smo izpolnili neko visoko vrednost, oz. sram, ko ocenimo, da je nismo izpolnili. Na teh temeljih poleg sramu nastajajo še občutek manjvrednosti, samoprezir, sovraštvo do sebe in seve da depresija. Ko človek brezpogojno sprejme samega sebe, se začne ceniti, spoštovati in imeti rad na pravi način. Kaj je narobe, če ima nekdo velik nos, male prsi, debele noge ali suho postavo? Številne raziskave kažejo, da je za atraktivnost najpomembnejši šarm. Šarm pa je značilnost tistih, ki so zares sprejeli sebe in druge. 

S sebično ljubeznijo naše nezavedno manipulira v smislu nasilja ali bega pred njo. Ljubezen je podjetje, ker terja podjetnost, inventivnost in investicije na čustveni račun, sicer se ogenj pogasi. Res je, da je spolna privlačnost izhodišče za ljubezensko razmerje. Ampak to še ni ljubezen. Na prvi pogled je samo očaranost, fasciniranost. Osnovni kapital za uspešno razmerje je ljubezen do partnerja. Čeprav na začetku mogoče ni videti ločitev kot zdravilo za zvezo, v kateri se partnerja nič več ne ljubita, razumeta in podpirata, bolje končati in obema omogočiti, da uspešno zaživita.” 

Košiček (2003) pravi, da lahko čustveno zrelost in s tem sposobnost za pravo ljubezen pričaku jemo pri ženskah po 20. letu in pri moških po 25. letu. Mlade zakone imenuje adolescentne zakone, zakonca se še intenzivno razvijata in spreminjata in v tem procesu postaneta drugačni osebnosti, kot sta bili na začetku zakona; tako se več ne ‘spoznata’, nista osebi, s katero sta začela pot in ne moreta se več ljubiti, saj sta vzljubila ‘drugo osebo’. 

V stanju ljubezenske očaranosti hitijo v zakon tudi bolj zreli ljudje, k zaletavemu vstopu v zakon pa jih vodijo čustvene težave pri navezovanju stikov z nasprotnim spolom. “Če hočeš opravljati nek poklic, moraš imeti določena znanja. Za to delo moraš biti usposobljen. Ravno tako moraš biti usposobljen za partnerstvo. Ljudje mislijo, da je vsak sposoben za uspešen zakon, a ni tako. Poznati moraš pravila in imeti do partnerstva zdrav, naraven odnos,” (Košiček, 2003). 

“Problem je v tem, da otroci hodijo v ‘napačno šolo zakona’, ko gledajo starša, ki se ne razumeta, se prepirata, sta hladna drug do drugega, grdo ravnata eden z drugim – taki starši tudi do otroka ne morejo kazati neke ljubezni in tak človek je poškodovan in goji nezaupanje do skupnega življenja, čeprav si ga želi.” Veliko ljudi, zlasti moških, zlorabi partnerstvo, ker hočejo imeti dom, družino, udobje, ki ga nudi urejeno gospodinjstvo – temu Košiček pravi ‘hotelske usluge’, in seveda tudi ‘spolni servis’. 

Ker hočejo imeti status gospodarja, očeta družine, morajo prenašati svojo ženo, ki pa jim je preveliko čustveno breme, zato se začnejo zatekati v delo, šport ali alkohol. Žena se počuti zanemarjeno, je nezadovoljna in pogosto depresivna, vendar jo okolica in pogosto najbližji (mame, tete) učijo, da je treba potrpeti. 

Zato morata biti le partnerja tista, ki odločata o tem, ali bosta ostala skupaj; za pomoč naj zapro sita le strokovnjaka, vsi ostali so pristranski. Če si sam sebi prijatelj in imaš dovolj življenjskega poguma, se boš rešil slabega zakona. Res srečna lahko naredi partnerja le globoka medsebojna čustvena navezanost, ustvarjanje zakona brez ljubezni pa ni nepošteno le do sebe, temveč tudi do partnerja in otrok.

Prava ljubezen se nanaša na celega človeka, ne le na nekatere njegove lastnosti. Spolno poželenje se začne spreminjati v ljubezen, ko nas partner ne privlači le s svojo spolnostjo, temveč s celo osebnostjo. Uživamo, ko smo s tem človekom, radi se pogovarjamo, družimo z njim, uživamo, da smo do njega pozorni, ustrežljivi in nežni. Želimo mu ugajati, mu pomagati in ga razumeti, partnerja sprejemamo z njegovimi napakami vred.

Spolna ljubezen (Košiček, 2003, 2009) daje človeku veliko čustveno moč in sposobnost, da se partnerju prilagajamo; enako pričakujemo tudi od njega. Vendar svoje ljubezni ne smemo precenjevati in je imeti za neranljivo. Če se partner trdovratno vede tako, kot nam ni všeč, ga ne bomo mogli ljubiti neskončno dolgo.

Za polnovredno ljubezen je potrebna tudi popolna čustvena osamosvojitev od staršev. Enako velja tudi za ekonomsko neodvisnost, ki je pomembna tudi v partnerstvu; žena je v partnerstvu lahko popolnoma enakopravna šele, ko je ekonomsko neodvisna.

Milivojević svetuje, da moramo pri preseganju strahu oz. strahu storiti dvoje: 1. najprej razlikova ti svoje bitje, svojo osebnost od svojih postopkov. 2. Brezpogojno morate sprejeti same-ga sebe. V prvem primeru se sram posledično transformira v krivdo. Rezultat v drugem primeru pa se imenuje ljubezen do sebe. 

Ostajajo tudi ljudje, ki jih ni sram. Etiketa nesramni nakazuje, da so to nesocializirani in ne-kultur ni ljudje, ki ne sprejemajo socialnih in kulturnih norm. Nekoč so bile te socialne norme jasno definirane, v sodobni družbi pa je soglasje glede norm težko vzpostaviti. Sram je po naravi stvari infantilen občutek. To pomeni, da ljudje, ki so zares odrasli v psihološkem smislu, izgubljajo sposobnost sramu. Obstajajo torej ljudje, ki so postali 'brezsramni', ker so v procesu razvoja svoje osebnosti presegli sram.

Skozi analizo Shakespearove drame Romeo in Julija in Williamsove drame Orpheus Descen ding smo opredelili prazen prostor med dvema kot »pozitivni nihilizem« (Luce Irigaray), ki zaznamuje nezdružljivost med drugim in mano in poziva subjekt k temu, da se odpove biva-nju kot enemu in enotnemu in izpriča spoštovanje dveh v intersubjektivnem odnosu. Ugotovili smo, da ljubezen, ki ni dokončno podlegla »ojdipizaciji«, teži k dekodiranju ustaljenih družbenih norm. Ljubimca si želita, da bi z dialogom, z izmenjavo besed, spoznala edinstvenost drug drugega in tako ovrednotila svojo partikularno specifičnost.

Partnerja razumeta drug drugega, če poznata svoje in partnerjeve dobre in slabe strani in spoš- tujeta meje dialoga, dopustnih intervencij (ne pa vsiljevanja) in delata na doseganju skupnega cilja, ki vključuje samorealizacijo. Hrepenenje je tragično in dobi nesrečni epilog, če se pravočas no ne zavedamo, kje je izključujoča past, ki nasprotuje samoaktualizacji. Kje so sploh zanimive razlike, ki se jih ne da razreševati, da lahko rešujemo kaj skupnega. 
Organizacija za osebno rast 'Pathwork' nudi edinstven pristop v razumevanju narave zla in preob razbe temne strani naše osebne narave. Posamezniku je dana možnost, da z preobrazbo lastne teme in zla doprinese k večjemu miru in svobodi celemu človeštvu. Tako spoznavamo, da nismo le neznaten, nepomemben delček v vesolju, temveč mogočna skala, ki je nujno potrebna za delovanje celote. 
Zaradi strahu, da ne bi bili po meri drugih, smo na iskrenost in pogum že skoraj pozabili. Če  sledimo željam po napredku in globlji pristnosti v življenju, ki so bistvene lastnosti, potrebne za soočanje, je to možno doseči. Gre za soočanje z iluzijami, kompromisi, taktikami bega pred prevzemanjem odgovornosti za svoje misli, čustva, besede in dejanja, soočanje s  prela-ganjem krivde na druge in s travmami iz otroštva, posledicami konfliktov v otroštvu in v polpretekli zgodovini partnerskih odnosov. Humanistična terapija ve, da brez tega ne gre. Brez soočanja terapija ne vodi nikamor in brez soočanja v partnerskih odnosih le-ti sčasoma izzvenijo in razvodenijo. 

Veliko ljudi je imelo v otroštvu (tega življenja) obupne pogoje za rast in razvoj: zlorabe, pomanjkanje ljubezni in podpore, nasilje, bodisi čustveno ali fizično. Nekateri so zaradi rezilientnosti postali zrele odrasle osebnosti. Še vedno pa skozi njihova dejanja veje veter tegob iz otroštva. Ko  se človek odloči, da preneha izigravati žrtev okoliščin in se sam potrudi za svoje lastno dobro in za svojo lastno srečo, to pomaga k hitremu napredku v seansah terapije in tudi v odnosih v našem vsakdanjem življenju.

O možnosti transpersonalne rasti smo že pisali na drugem mestu.  Inštitut za razvijanje osebne kakovosti Ljubljana je predstavil preventivni program za otroke in mladostnike po metodi dr. Roberta Reasonerja Razvijanje pozitivnega samovrednotenja v šolskem okolju. Seznanila nas je z definicijo in vplivom občutka lastne vrednosti, cilji in temeljnimi elementi programa, aktivnostmi projekta, učinki, ki so jih zabeležili mentorji v slovenskih šolah, analizo mladostnikovega samovrednotenja in kaj kažejo raziskave v Sloveniji. 

V raziskavi o Socialni ranljivosti mladih, Uletova ugotavlja, da so med mladino v Sloveniji pogo sto prisotni: negotovost, občutek krivde, negativna samopodoba, nizko samospoštovanje, depre sivnost, samodestruktiven odnos od življenja, 15,9% osmošolcev večkrat pomisli na samo mor, 30% osmošolcev se zelo boji, da bi postali odvisni od drog, preko 60% osmošolcem osamljenost predstavlja problem, 13,2% mladih pri sebi ne vidi nič takega, zaradi česar bi se lahko cenili. Mor da je zanimiva informacija, da v Sloveniji izvaja ta program že preko 90 O.Š. in da se je preko Inštituta izobrazilo že čez 300 mentorjev. Občutek lastne vrednosti se lahko poveča v šolskem okolju z naslednjimi elementi: jasna pravila, dosledno izvajanje pravil, skrb za samo spoštovanje in razvijanje osebne odgovornosti, obnašanje odraslih naj bo takšno, da nam bodo mladi zaupali. Učinki, ki so jih zabeležili mentorji v slovenskih šolah, kjer se ta program izvaja so naslednji: povečala se je motivacija za učenje in za medsebojno pomoč, povečala se je pripravljenost učen cev in dijakov za sodelovanje, izboljšali so se medsebojni odnosi in povezanost v razredu, izbolj šalo se je vedenje, zmanjšale so se disciplinske težave, povečala se je odgovornost otrok za dose ganje ciljev, izboljšale so se spretnosti komunikacije, izboljšali so se odnosi med učenci in učite lji, povečal se je občutek pripadnosti skupini, izboljšal se je učni uspeh, zmanjšalo se je število izostankov od pouka, ter izboljšala sta se strpnost in toleranca do drugih. 

Že sam vpogled na postavitev sistema odnosov, kot ga doživljamo v svoji notranjosti, sproži spremembe in premike v perspektivi in v energetskem polju celotnega sistema. Dobesedno lahko vidimo skrito dinamiko, zanke in mrežne v katere smo zapleteni v svojem sistemu odnosov. S tega mesta se začnejo premiki v energetskem polju, čiščenje čustvenih napetosti, izgovorijo se besede, ki prinesejo olajšanje vsem članom. Z vzpostavijo se lahko bolj zdrave pove zave, več ljubezni se pretaka po medsebojnih vezeh in lažje sledimo globlje mu hrepenenju našega bitja. Postanemo močnejši in po na novo vzpostavljenem notranjem redu ljubezni in spoštovanja lahko zavzamemo prostor v družini, podjetju in družbi, ki nam dejansko pri pada. Tako lahko naredimo naslednje korake v našem življenju. Učinek dela na delavnici se lahko občuti še dolgo po konča nem delu in vpliva tako na postavljvca, kot na vse osebe, ki so bile zastopane v določeni sistem ski postavitvi. Cilj sistemske terapije je ustvariti bolj zdrave, harmonične in ljubeče odnose med vsemi člani družine. V Sloveniji se s sistemskimi postavit vami oz. postavitvami družine v polju duha že več let ukvarja Matej Škufca, ki je tudi edini sistemski terapevt po stroki. 

Sistemska terapija temelji na predpostavki, da posameznik ne živi izolirano, zato ga bolje razu memo, če raziščemo njegove odnose z drugimi in z okoljem v katerem živi. Sistemska part nerska terapija se ukvarja z odnosom med partnerjema, s prepričanji, zgodbami, zgodovino posameznika in para. Izkušnje, ki smo si jih pridobili v prvotni družini nas usmerjajo tudi kasneje v življenju. Partnerja morata zato uskladiti svoje vrednote, pričakovanja, odnos do prijateljev, prosti čas, meje s prejšnjo družino in skupna pravila. V partnerstvu se večkrat pojavijo težave pri odločanju in iskanju kompromisov. Vsak želi imeti svoj prav in večjo moč, kar vodi v konflikte. Obdobje majhnih otrok je za par eno izmed najtežjih obdobij, ker zaradi skrbi ne najdeta več stika drug z drugim. Tudi odhod otrok od doma je nova preizkušnja za par. Včasih se partnerja znajdeta v začaranem krogu in sama ne zmoreta rešiti težav. Terapevt pomaga razumeti in spreminjati vzorce vedenja, prepričanja in zgodbe, ki vplivajo na problem in odnos. Spodbuja ju, da uporabita svoje izkušnje in sama najdeta zadovoljujočo rešitev. 

Metoda »Postavitev družine» je  uspešna šele takrat, ko nas opolnomoči, da smo v slogi in soglasju s svojim družinskim sistemom.  Namenjena je iskanju rešitev povezanih s težavami v družini. Pomaga nam, da pridemo v stik z ljubeznijo, ki nas resnično zdravi. S tem drugače spreje mamo sebe in naše družinske člane. Uvid v naš družinski sistem nam daje novo življenjsko moč. Zasnovana je na fenomenološkem pristopu, ki ga je razvil Bert Hellinger (1999). Razširjena je po svetu v več kot 40 državah. Večina postavlja družino visoko na vrednostni lestvici. Zaradi  različnih sposobnosti in aspiracij po kakovostnih odnosih in skoraj nerešljivih konfliktov, ki zato nastajajo, pa nekateri ne hrepenijo več po harmoničnih partnerstvih. Tistim, ki bi radi sledili novim možnostim pri razreševanju odnosov s samim seboj (zdravje), odnosom s starši, z  otroci, s partnerji, odnosi z vsemi tistimi k pripadajo  družini, so namenjene delavnice tudi pri nas. 

Sistemska postavitev je k rešitvi  usmerjen edinstven pristop, ki temelji na posebni zdravilni ener giji in sistemskemu principu. Tradicionalne metode, rešitve in terapije se po navadi osredotočajo le na stranko, ki želi rešitev. Pri sistemskih postavitvah  se dela le s celotno sliko posameznih delov družine, podjetja, etnične skupine,  skupnosti. Metoda »sistemske postavitve«  pojasnjuje delovanje skritih sil, ki pogosto vključujejo prejšnje generacije ali zavrnjene elemente, ki lahko zapletajo vaše delovanje tukaj in zdaj.  

Pri sistemskih postavitvah postavljavec  (constallator) v delovni skupini  oblikuje vaš življenjski ali organizacijski zemljevid. Zato je naše vprašanje ali težavo možno videti širše. Sistemska postavitev pokaže energijske sile, ki vplivajo na nas osebno. Te sile se lahko uskladi na način, ki vas razrešijo zapletenosti. 

Z uporabo fenomenološke perspektive je postopek enostaven, kar omogoča, da se premaknete naprej z jasnim razumeva njem, tako da vaša težava ni več nerešljiva. Rešitev v sistemski postavitvi  deluje tako, da se celoten sistem, sprosti in ponovno dobi specifično moč in vitalnost. Na to se navezuje sistemsko relacijski pristop oz. terapija, ki je globinska terapija. Omogoča trajne spremembe vzorcev čutenj, mišljenja in vedenja ter seveda odnosov, saj se loteva samih temeljev človekovih čutenjskih, telesnih, miselnih in vedenjskih vzorcev in odnosov.
Mnogi se danes lotevajo podjetja »odstranjevanja vezi ki omejujejo« (Krystal, 2001). Najprej je treba pojasniti, da gre za slab prevod naslova knjige. Če bi odnosi (glej preglednico 1) samo omejevali' bi bilo to pozitivna spodbuda, če pa blokirajo, prisiljujejo (bind), zavirajo, se jih prereže (cut) oz. prekine, ne pa eliminira. Ljudje smo 'odvisne racionalne živali' (MacIntyre, 2006). Izraz 'odvisnost' kaže na dominacijo enega, od katerega je drugi odvisen. Gre za socialno so-odvisnost. MacIntyre (2006) pojasnjuje, zakaj človeška bitja potrebujejo etične vrline. Potre bujeta jih oba partnerja, starša za vzgojo otrok. Nasilja v družini je preveč, ker je vrlin strpnosti premalo. Vprašanje je, kako naj bosta partnerja soodvisna, da ne bosta motila drug drugega.    
Avtorja sta razvila psihoterapevtsko metodo za vzpostavitev stika z višjo zavestjo, ki jo imenuje High C (višja zavest ali visoki C za Higher Consciousness). Delo poteka s pomočjo preprostih vizualizacijskih vaj, si ozaveščamo sporočila podzavesti. Vaje lahko delamo sami, v paru ali v skupini. Jezik podzavesti je simbolen, zato z vizualizacijo simbolov sporočamo podzavestnemu umu, da želimo prekiniti obstoječe omejujoče vzorce obnašanja in vtisniti vanj pozitiv na sporo čila. Spremembe lahko opazimo šele, ko sporočilo o želeni spremembi sprejme tudi podzavestni um. Obred prekinitve vpliva določene osebe ali vzorca obnašanja na nas imenujemo odstranjeva nje vezi. Odstranjevanje vezi z enim od staršev je obred odraščanja, pri katerem sami prevza memo odgovornost za svoje življenje. Podobne obrede so poznala že stara ljudstva. Avtorica ga priporoča takoj, ko otroci vstopijo v puberteto.

Krystal (2011) opisuje izkušnje pri delu s klienti. Najpomembnejši simboli so mlaj in trikotnik za povezavo z višjo zavestjo ter osmica za omejevanje vpliva drugih ljudi ali vzorcev obnašanja na nas. Osmica je hkrati tudi priprava na odstranjevanje vezi. Avtorica navaja tudi druge simbole, ki se uporabljajo pri delu s starševskimi arhetipi, kozmičnimi starši, notranjim otrokom, animusom in animo (moškim in ženskim vidikom v nas), notranjo hišo, mandalo za vzpostavitev notranjega ravnotežja, hodnikom z vrati za raziskovanje vzroka za določeno težavo ter številnimi drugimi simboli za notranje delo. Razlaga tudi pomen sanj ter opisu dogajanja ob smrti in obsmrtnih izkušnjah.
.
.

Možni razni razpleti pri razreševanje konfliktov so: 1. Da se ničesar bistvenega ne spremeni, ker se partnerja razvezujeta in ponovno povezujeta, 2. Da se posameznik osvobodi notranjih kritičnih staršev in dosedanjega partnerja, 2a. ne da bi zamenjal partnerja, 3. Da se ne znebi notranjega kritika in poskusi živeti z novim partnerjem. Slednje ocenjujejo psihoterapevti kot nezadostno.

Par se ljubezensko sreča zato, da bi ponovno podoživel in prerastel travme iz otroštva. Če te vloge ne razume, ne doseže intime (intimacy) in ne moreta zrasti, ker ne sočustvujeta drug z drugim. Če ne opravita tečaja za zakon, jima tega nihče vnaprej ne pove. Zato je doba dozorevanja daljša. Vendar pa psihoterapevt ne more rešiti vsake zakonske zveze, zlasti, če so spori že pregloboki.  

V psihoanalizi najdemo definicije ljubezni kot so metonimija (preimenovanje, sposojanje lastnosti pri drugem), ponavljanje, ki vodi k  razlikovanju prvotne ljubezni od ponovljene in psihična inercija, ki nas sili k vedno enaki izbiri in prinaša konstanten način konstitucije objekta, v katerega se subjekt investira. Pri tem gre za naslednje tri postopke: 1. kako v odnosu med ljube čim in ljubljenim v drugem odkrivati manko, 2. kako naj bi drugi zaradi odkritega manka sledil našim željam in potrebam, 3. po stilu 'modreca'  naj bi dosegli Nietzschejevega otroka ali Welwoodovo stanje prerojenja ali tudi prebujenja. 

Želja je po Lacanu vedno posredovana skozi željo drugega, začenši z željo staršev in končno z željo zadnjega objekta naše ljubezni. Vezana je nanje v pozitivnem ali negativnem smislu, kar pomeni, da je od njih odvisna njena uresničitev. Danes se definira človeka kot želeče bitje, vendar pa to ne spreminja tako bistveno marksistično definicijo človeka kot bitja potreb. Želja je preoblečena potreba. Ker obe lahko delimo na prave in neprave, ostane  pri obeh le še vprašanje, kako naj jih človek obvladuje.  

Psihološko-psihiatrični pristopi vključujejo le zdravljenje pomanjkanja ljubezni iz zgodnjega 
otroštva. V tem smislu je najbolj kritična materinska ljubezen in posredno z njo kvaliteta zakona, v katerem se je otrok rodil. Ti vidiki se spet srečajo v humanistični psihologiji, logoterapiji, iskanju smisla življenja. Filozofski, teološki in psihiatrični pristopi iščejo izvore ljubezni globlje v arhetipih, ki jih je prvi opredelil Jung. Medtem ko se z modrostjo ali aktivno imaginacijo lahko zdravimo, pa je psihiatrija lahko dvorezna, na kar opozarja Glasser (2003).

Pogosto ne razumemo, da ljubezen odkriva vse to, kar ji ni podobno – jezo, strah itd., vendar pa vse to tudi zdravi, če uporabimo druge mehanizme – odpuščanje, vživljanje, usmiljenje, darova nje, zahvaljevanje. Od tod izhaja potreba po zdravljenju deviacij zaradi notranjega onesnaževanja z mehanizmi zavračanja. 

Seveda pa proces odpuščanja ne poteka čez noč in da se boste v svojem življenju res premaknili naprej ter partnerju odpustili, upoštevajte naslednje korake:
1. Poiščite zamero, ki je do sedaj niste bili zmožni oprostiti.
2. Poistovetite se z njo in dopustite, da vas čustva bolečine preplavijo. Čutite jezo ali zamero? Morda strah, krivdo ali kaj drugega, ki je povezano z vašo bolečino?
3. Predstavljajte si vaše življenje, če spustite bolečino in vsa čustva povezana z njo. Vizualizirajte srečo, veselje in radost, ki vas obdajajo.
4. Na glas si povejte, da ste pripravljeni spustiti zamero in boleče občutke stran od sebe.
5. Oprostite osebi, tudi sebi, za vse kar ste šli skozi. To lahko naredite sami s seboj, z najboljšim prijateljem ali pa poveste osebi, ki se jo tiče.
6. Začutite in verjemite v svobodo in nove možnosti, ki se vam odpirajo v življenju.
7. In ne nazadnje, začnite tlakovati novo pot ljubezni in gradite razmerje na zaupanju in medsebojnem spoštovanju.

Rezultat odpuščanja je zmožnost, da se počutite varne in se odprete ljudem, posledično pa do vas prihajajo sama pozitivna čustva in se ustvarjajo nove priložnosti. Na Ignacijevem inštitutu vsako leto prirejajo tečaj odpuščanja. Seveda ne rešujemo vseh problemov ljubezni s čustveno inteligen co. Je pa bistvena, če je za nas ljubezen predvsem čustvo. Kaj vse vključuje čustvena inteligenca? Pogosto napak mislimo, da so drugi takšni, kot mi sami. To vodi do filtrov popačenj, posploševanja in poenostavljanja in do drugih nesporazumov, zaradi katerih bi rabili veščine reševanja konfliktov. Brez vzajemnega varnega in zaupljivega vzdušja drugi nima psihosocialnega prostora, da bi se razkril. 

Elementi delovnega odnosa uporabnika in socialne delavce se definira kot sodelavca v skupnem projektu, ki imata nalogo, da soustvarita  deleže v rešitvi so:
1.	dogovor o sodelovanju (Čačinovič Vogrinčič)
2.	instrumentalna definicija problema in soustvarjanje rešitev (Lüssi)
3.	osebno vodenje (Bouwkamp, Vries)
4.	perspektiva moči (Saleebey)
5.	etika udeleženosti (Hoffman)
6.	znanje za ravnanje (Rosenfeld)
7.	ravnanje s sedanjostjo ali koncept so-navzočnosti (Andersen)

Koncept delovnega odnosa je dopolnjen s konceptom izvirnega delovnega projekta pomoči, ki ga soustvarimo v delovnem odnosu. V njem zapišemo proces reševanja skupaj z uporabniki, za njih in za nas.
Katarina in Tomaž Erzar menita, da sta prav milost povezanosti in pripadnosti bistvo človekove intime in sta najmočnejša impulza preživetja, ki ga človek pozna. Predanost milosti odnosov poleg pripadnosti odkrije tudi najgloblje rane našega spomina. Bolečina, ki jo odkrijemo ob ljudeh, ki jih imamo najraje, zahteva, da jo enkrat izgovorimo in jo odpremo pred drugim. 
Novi odnosi, v katere na ta način vstopamo, vodijo k preseganju obramb in strahu pred bolečino ter ustvarjanju varnega medosebnega prostora. Šele ljubezen, ki pozna bolečino, postane odnos in tako ozdravi spomin. Ljubezen do drugega se rojeva iz občutja ljubljenosti in naklonjenosti do sebe ter vere, da si ljubezni vreden. Grobost in zanemarjanje v posamezniku prebujajo dvom, da je vreden ljubezni in da je zmožen ljubiti. Najbolj grobi zapleti, izdajstva, prevare, konflikti in zlorabe v človeku potrjujejo in poglabljajo rano neljubljenosti, nepripadnosti in nevrednosti, zato je ustavitev nasilja, prekinitev zlorab in izdajstev v temelju odvisna od izkustva, da ti je odpušče no in da si vreden človeškega stika.
Zveze, ki se začnejo z zaljubljenostjo, se redkokdaj nadaljujejo kot kvaliteten odnos ljubezni. Ko se preraste sebičnost, tudi ni razloga za prestižni boj. Psihološko zrela osebnost izgublja sposobnost za zaljubljenost, ki je idealizacija. Že trubadurji so vedeli, da je najbolj dragocena nedostopna ženska. Napačno je identificirati ljubezen le s spolnostjo ali čisto brez nje ali le z ljubezenskimi fantazijami. 

Za Gostečnika (2013) relacijska družinska teorija in terapija predvsem iščeta rešitve problemov, ki se velikokrat kažejo v težkih travmah in bolečih čustvenih zapletih ter nerazumljivih telesnih senzacijah, kot so panični napadi. Za posameznike je to velikokrat huda travma, trpijo neznosne bolečine, in sicer zaradi organskih spominov, ki se prebujajo in so večinoma nezavedni. Naloga terapevta je, da odkrije te boleče spomine in posameznikom pomaga najti pot iz teh težkih zapletov.

Hendrix je v svojo terapijo zakonskih težav prevzel več teorij kot so behaviorizem, duhovna tradicija zahoda, sistemska teorija, elemente transakcijske analize in kognitivne teorije. Izhaja iz preseganja mitov o Erosu in Psihi in Tristanu in Izoldi. Zanj je osnova uspešnega zakona zdravljenje ran iz otroštva, kar pa ni mogoče, dokler prevladujejo prestižni boji v zakonu, ki izhajajo iz strategije starih možganov boja ali bega. 
Milivojević meni, da sta v sodobni družbi prisotna tako par kot partnerstvo. Gre za dva trenda, ki si stojita nasproti in ki sta po njegovem mnenju predstavljena kot konflikt konservativnega in liberalnega. Pari vstopajo v zakon v upanju, da bo trajal večno, vendar s strahom – ki ga vse bolj opravičujejo statistični podatki o porastu števila razvez – da to ne bo tako. Iz istih razlogov se številni pari, ki živijo skupaj, tudi ne želijo poročiti. 
Odrasli delamo mladino za funkcionalno nezrelo. Dozorelost za razmere, ki smo jih ustvarili, je civilizacijski problem in je skušnjava globalizacije. Za Milivojevića ljubezen ni to, kar mislimo, da je. Zreli postajamo, če  
1. opuščamo tisto, kar smo le mislili, da želimo in se oprimemo tega, kar je tu, 
2. rešujemo spore z vsemi našimi sposobnostmi, 
3. iščemo novo znanje. Milivojević nas uči nesebičnih obrazcev ljubezni. Naših prvotnih neljubečih obrazcev, ki so nas odvračali od hvaležnosti, se je treba odučiti.

Po W. Glasserju je dolgoročno treba zadovoljiti naslednje potrebe: 
1. Preživetje posameznika in vrste je temeljna fiziološka potreba (kamor lahko uvrstimo tudi spolnost). 
Temeljne psihološke potrebe pa so:
2. Potreba po ljubezni oziroma pripadnosti, torej da ljubimo in da smo ljubljeni in da nekomu pripadamo - posamezniku ali skupini in se počutimo sprejete. 
3.   Potreba po moči oziroma (samo)spoštovanju, da se uveljavljamo in da se cenimo kot tudi, da nas cenijo in spoštujejo drugi. 
4.   Potreba po prostosti oziroma svobodni izbiri, da imamo prostor za »dihanje«, zasebnost, izražanje sebe in svojih interesov... 
5.   Potreba po zabavi oziroma razvedrilni, ustvarjalni radovednosti, da se zabavamo, igramo, učimo in  ustvarjamo. 

Glasser opira nanje doktrino realitetne oz. kontrolne terapije. Omenjenih potreb namreč ne moremo zadovoljiti, dokler ne prevzamemo nadzora nad svojimi dejanji, ki nam omogoča izbire tega, kar je najboljše za nas. Zato tudi piše o dobri šoli, dobrem učitelju, ki spoštuje in upošteva avtonomijo učenca prav tako kot svojo. Zato je dobro da kontrolno terapijo oba obvladata.

Erich Fromm prizna pet osnovnih potreb:
1. odnosnost – odnos z drugimi skrb, spoštovanje, znanje; 
2	transcendenca - ustvarjalnost, razvoj ljubečega življenja; 
2.	zakoreninjenost – občutek pripadnosti; 
4  občutek identitete – smo del kolektiva in bitja zase; 
5. okvir orientacije – potreba po razumevanju sveta in našega mesta v njem. Po Ihanu imamo moški potrebe po domu, seksu, karieri in športu. Ker pa mnogi ne vemo, kaj hočemo, te vloge zamenjujemo. 

K stabilnejšemu čustvenemu življenju v največji meri doprinesejo zadovoljujoči in harmonični medsebojni odnosi z ljudmi, ki so nam v življenju pomembni.  Raziskave kažejo, da so bolj zdravi in živijo dlje tisti ljudje, ki imajo tesne medsebojne stike, se zanimajo za mnoge reči in si znajo urediti življenje. Zelo pomembna je tudi »dobra družba«, v kateri so ljudje bolj pozitivno naravnani. 

Največkrat se motimo, ko iščemo dokaze ljubezni, kar opisuje Milivojević v Formulah ljubezni. Pogosto jo idealiziramo, zamenjujemo jo s srečo in samoaktualizacijo. V tem, da se nekdo ne čuti vrednega ljubezni, se pokaže, da ne ljubi sebe, da jo reducira na ugodje, absolutno iskrenost in skladje. Zakaj najmanj iščemo ljubezen v medsebojni pomoči pri delu in življenju? 

Vsaka ljubezen je arhetipska. Ni pa vseeno, ali arhetipi9 obvladujejo nas, kar se večinoma dogaja, ali pa mi njih, kar je redkeje. V arhetipih se kažejo previsoki kriteriji, ki zanesljivo vodijo v razočaranja. Ker skušamo ljubezen presojati po kriterijih, govorimo o pravi ljubezni. Vsaka ljubezen je na nek način prava, ker je vsaka je na nek način in do določene stopnje vrnjena. Od nje dobimo le toliko, kar in kolikor vložimo po zakonu, kar seješ, to žanješ. In še več. Po Lacanu dajemo, česar nimamo, dovolimo pa, da to ima drugi (npr. očetova pohvala sina za zmago). To zmoremo, kadar je odsoten prisilni moment nagona. Do določene meje lahko v vsakem bitju nagovarjamo idealno podobo, ki je sami o sebi nimamo. Lacan ni natančneje razčlenil, kje so viri presežkov, iz katerih dajemo.  

Lahko si predstavljamo boginjo abundancijo,- ki nam omogoča, da prejemamo in daje mo iz božjih rezerv (kolektivno ali osebno nezavednega), iz zakladnice spomina na izkušnje sreče, iz pozitivnih sider, zastavljenih ciljev, itd. Pri tem je treba upoštevati, da izmed treh ravni ljubezenske komunikacije: 1. zadrževanje zaradi pomanjkanja (scarcity), 2. enaka menjava daj – dam, 3. bogastvo (abundance) - dajanje iz presežkov, navedeno velja le za tretjo raven. 

Psihoterapija se najpogosteje ukvarja s prvim modelom, ker je najbolj zasidran v tradiciji. Učimo se drugega in tretjega. Tudi za terapevta je vprašanje, ali lahko pripelje klienta dlje kot je prišel sam. Po Jungu ne more. Do določene meje smo lahko tudi sam svoj psihiater in terapevt, kar pomeni, da se soočimo z vzroki jeze in žalosti in potem plačamo ceno za doseganje duševnega miru v zdravem odnosu. Terapevt (iz gr. therapeuein – streči, negovati) daje pacientu vsaj del ljubezni, ki je ni imel v otroštvu.  Ko si to lahko daje sam, postane sam svoj terapevt. Prav tako sta si terapevta zakonca, ki sta v prijateljskem razumevajočem odnosu.

Metoda Slavinskega je holistična: opazovalec je kreator opazovanega po principu nedoločljivosti, ki je neločljivost. Po duhovnih zakonih se subjektivni svet ustvarja in se razgrajuje. Če naletimo na nezaželen primer, se postavimo  v vlogo vzroka (udeleženca) negativne izkušnje in jo diskreirajmo, kakor smo jo povzročili. Slavinski svetuje, da naj bi se identificirali z občutkom (npr. trpljenja) popolnoma, razširimo se preko njega v praznino in preusmerimo pozornost na nasprotno zaželeno stanje. Le vsestranska analiza izkušenj nas osvobaja. Ko spoznamo, da je življenje težko, ta težava ni več tako pomembna. Problem ni dokončno rešen, če ni obdelan integralno, z vseh strani ali aspektov. Bistveno je, da si ga na ta način želimo rešiti praktično in ne le simbolno. Tako lahko rešujemo tudi to, kar S. Peck obravnava trpljenje zaradi neizpovedane (nedoživete) in nezadovoljene potrebe ljubezni, ki je nevrotično (strah pred realnostjo) in vodi v nostalgijo.
 
Otroka ne moremo preveč ljubiti, ampak ga ljubimo premalo ustrezno. Neustrezen odnos vodi v narcizem, druga v razvajenost, obe pa imata določene skupne lastnosti. Šele v zadnjem poglavju bomo videli, kako je možno te pomanjkljivosti nadomestiti. Le tisti se spremenijo zaradi odnosa, ki jih ljubezen osreči in jim pomeni smisel življenja. Sprememba je lahko samo funkcionalna, iz ego-aktivnega stanja. 'Zacvetijo' v navidezni spremembi in ko nastanejo problemi, zopet postanejo težavni. Razumeti je treba paradoks, da drugega ni treba sprejeti in od njega terjati spremembe. Iz mitologije izvira predstava o ljubezni kot žrtvovanju, zato so nekateri še prepričani, da se bo drugi žrtvoval zanje, če jih ljubi, sicer jih ne. Taka oseba se utemeljuje v ločenosti jaz – drugi, zaradi katere se je treba odpovedati sebi zaradi drugega. Drugega ljubijo le zaradi ugodja in dokler so ljubljeni. Zanje je smiselna le dilema žrtve ali sebičnosti, popolne homogenosti ali razpada odnosa. Do realnega odnosa med obema partnerjema sploh ne pride. Teror fascinacije je prikazan marsikje. 

Gostečnik (2002) opisuje, da nevrotična ljubezen vodi v izsiljevanje žrtve in nasilje, ker ni vzajemnega afekta, ni vživljanja – empatije v partnerjeva čustva, ni rasti, je le prisilno (kompul zivno) ponavljanje starih vzorcev v začaranem krogu. Zato Gostečnik razlikuje med ljubeznijo zaradi potreb in potrebe zaradi ljubezni in daje prednost drugi pred prvo. Drugi psihiater, ki povezuje zdravljenje motenj z božjo milostjo in duhovno rastjo je S. Peck.

Scott Peck (1998) opozarja na tri izvirne grehe kot so 1. nevednost, 2. lenoba in 3. strah. Če hočemo, da bomo s pridom izkoriščali moč pozitivnega mišljenja, se moramo obrniti vase in introvertirano ugotavljati strukturne funkcije našega notranjega kozmosa, ki ga nekateri vidijo kot urejeno holografsko celoto, drugi pa šele kot neurejen kaos in se ne ustrašiti dela na sebi za optimalno funkcioniranje. Odkritje vpliva pozitivnih misli se zdi nekaterim prav tako pomembno kot odkritje, po katerem drgnjenje lesa ob les povzroči ogenj.  

Ena izmed šol psihoterapije sloni na strukturi želje. Pri tem razlikuje med resničnim in lažnim jazom, med avtentičnim in neavtentičnim delom osebnosti, med jedrom želje in lupino. Cilj je osvoboditev od želje druge osebe, kjer se kot glavna naloga kaže zmožnost reči “ne”, izbrati tisto, kar si res sami želimo. 

Komunikacija med pacientom in terapevtom poteka po transferju pacientovih čustev na terapevta in kontra-transferju prenosa terapevtovih na pacienta. Bistveno je, da se pacient uči z drugih zornih kotov pogledati na svoj konflikt in pri tem transformira svoja negativna čustva v pozitivna.    
Frankl in za njim Lukasova sta se logoterapevtsko lotila vprašanja smislu ljubezni. Zanju ni pomembno, da je posameznik samorealiziran, ampak je pomembneje, da najde smisel v družini. Za doživljajske vrednote je potrebna celostna ubranost človeka v stanju notranjega miru in pripravljenosti sprejemanja dejanskosti in plemenitenja z njo. Človekova zmožnost za ljubezen v smislu ljubiti in biti ljubljen (lat. homo amans) se po eni strani izmika aktu volje kot vera, upanje in preference sploh, po drugi strani pa prav uporaba logoterapije kaže, da se da nanjo vplivati.
Seveda pa pomagata pri zdravljenju otroških travm tudi transakcijska analiza in NLP. 

Kako naj spoznam ljubezen, ki je pot do spoznanja, odnosov, kreativnosti, tradicije, priljubljene dejavnosti? Tudi ljudem, ki so mi najbliže, raje dajem ljubezen brez besed, tako da jim dovolim, da se me v globoki tišini in spoštovanju dotaknejo z nežno tipalko duše. Bascaglia razlikuje med ljubečimi in neljubečimi besedami. 

Sčasoma v ljubezni razlikujemo zrno od plev. Glavni namen zasvojenosti je, da nas zaščiti pred bolečino, povezano z ljubeznijo. Ni mogoče biti obseden s hrano, odnosom ali s cim drugim in biti hkrati resnično blizu samemu sebi ali nekemu drugemu človeku. Želimo si ljubiti in biti ljubljeni, vendar je treba obvladati različne zaznavne položaje. Treba je pri sebi razlikovati masko od iskrenosti. 

Vsak trenutek izbiramo, ali se bomo izrazili ali branili, ali se bomo cenili ali podcenjevali, ali bomo povedali resnico ali se skrivali. Ali se bomo potopili v življenje ali se ga bomo izognili? Bližina pomeni, da se odločimo povezati se s svojo največjo resnico v tem trenutku, in ne, da se ji izognemo.

Rilke meni, da čas, ki odide s težavami, ni izgubljen. Komaj je kaj težjega od tega, ostati ljubeč človek. Plačilo za trud nam daje Bog vsak dan. Potrebujemo male korake, smo večni vajenci ljubezni. Učenje terja veliko notranjega miru, potrpljenja in zbranosti. Tako meni tudi Fromm.

Če so bila za generacijo naših staršev pravila monogamne poroke, torej zakona, ki sta jih nareko vala kultura in religija, jasna, so bile v drugi polovici 20. stoletja omejitve odstranjene. Novo  sporočilo je postalo svoboda. Pri razumevanju para sta kultura in religija pomembni, vendar je  še pomembnejša notranja ekonomija (Milivojević, 2001).  
Posameznikova ljubezen do drugega je postala nekaj, kar je izključujoče v funkciji ljubezni do samega sebe. Danes številni neodgovorni prededipalci težijo k temu, da bi v ljubezni ohranili vlogo otroka, to pa preprosto pomeni, da za njih ljubezen prvenstveno pomeni sprejemanje ljubezni, občutek, da so ljubljeni, ne da bi sami dajali ljubezen ali imeli radi.”
V kontekstu trenda narcisoidnosti, hedonizma in nezrelosti bi potem lahko razumeli tudi krizo para, ki je evidentna. Nekateri znaki kažejo, da smo priča razkrajanju ideje para in lahko govorimo le še o partnerstvu; temu pritrjujejo statistike, ki kažejo, da je vse več parov skupaj za določen čas, po dogovoru ’dokler bo trajalo’; pogoste so predporočne pogodbe; zdi se, da par resnično postaja partnerstvo.
Vse to je le del širše slike. Vzemimo primer ljubezni do otrok. Milivojević je prepričan, da je osnoven psihološki proces povezovanja, in, če pogledate, kje povezovanje prinaša evolucijsko prednost v živalskem svetu, je to v odnosu matere do mladiča. 
Jungov izraz imago je 'notranja podoba o nasprotnem spolu in izgubljeni (osovraženi) del sebe'. Že starogrški mit vsebuje predstavo popolnega partnerstva. V zaljubljenosti naletimo na imago vzorcev očeta in matere. Imago je tudi Stansburyjeva odnosna terapija, ki teži k transformaciji odnosov v smislu boljše komunikacije, spoštovanja in medsebojnega dajanja.  Imagoterapija nastavlja klientu ogledalo, da se zaveda različnih zornih kotov. Isto dejstvo lahko interpretira kot dobro in kot slabo. To pomeni, da je odgovoren za svoje predstave, interpretacije in odločitve, ki iz njih izhajajo. To mu omogoča sporazumevanje s partnerjem, ki je deležen enakega uvida.

Atomarna zakonska zveza rabi podporno skupino. Velika družina je nudila oporo samo sebi, med tem ko je nuklearna najbolj krhka doslej. Vsaka zveza zanesljivo priplove v krizo. Zasvojenost z odnosi je med ključnimi, ker generira vse ostale.  Vsakdo deluje po notranji logiki kakor razume svet in ne more drugače. Spontan sproščujoč odnos do bivanja! Mišljenje je temelj zavedanja in obratno. Večina spolnih problemov je povezano z zadovoljevanjem čustvenih potreb. Za ljubezen se odloči, ko čutiš najbolj sovražna čustva. Veliko se pogovarjati o občutkih. Včasih samo še čudež lahko reši zakon.

Običajno se par zaveda, da je nekaj narobe v njunem odnosu šele tedaj, ko se pojavi ljubezenski trikotnik, kar pomeni nov moški ali ženska  V ljubezenskem trikotniku se večkrat znajde o na križpotju. Če obojestransko dvomimo, da nas razume stara in nova zveza, ostanemo sami. Morda ne vemo, s kom nadaljevati in s kom prekiniti, jezimo se na sugestije s strani. Predstave, da bi z enim poletom prekinili z  vsemi starimi konflikti in zameram, se nam zdi vabljiva obljuba, vendar pa tudi zavajajoča, ker vemo, da v realnem življenju to ne funkcionira. Ne gre niti za sorodne duše niti za nujne poteze.  Nejasna je tudi metoda, kako naprej, kako se približati možu/ženi ali nekdanji ljubezni. 

Nekdanje potlačeno in delno pozabljeno hrepenenje dobi v ogledalu obličja drugega takšno moč, kot jo je imel pred Mojzesom goreči grm neizogibne ga in neustavljivega poslanstva. Mož izgublja stik, da ga dobiva nov moški podobno kot ga žena zaradi ljubice. Imeti stik s tremi morji hkrati in petimi obzorji nasprotij je čudovito, toda na tej zemlji ni mogoče ostati v stanju enega-vsega, ne da bi preferirali na eno ali drugo stran, ne da bi usmerjali svoj čoln k obali, če se nahajamo v brezmejnem prostranstvu oceana in ne da bi skušali uzreti vrh gore radosti (šp. monta do gozo), če smo izgubljeni kje v dolini.  

Vsaka nova pot nas sili k soočanju s preteklostjo in terja odgovornost za  stvari ali odnose, ki smo jih že na videz preživeli. Koliko sovražnosti in temnih čutenj je treba še enkrat preživlja ti, jih odpustiti ali pred njimi ponovno zbežati. Nič nam ne pomaga dejstvo, da so jih naši starši in drugi predniki že preživljali in da so se z njimi napotili neznano kam. Hkrati bi želeli biti bolj mi sami in obenem bolj priznani. 

Naj bi se bolje ljubili bolje kot so se naši starši? Že naši starši v naših očeh niso izbojevali bitke za ljubezen, ki jo na novih osebah skušamo izbojevati še v njihovem imenu. Vendar pa je tudi ta bitka obsojena na izgubo, ker nismo videli, da je že njihove izgube pogojeval prav strah pred izgubo. Tako smo namesto dvojnih zmagovalcev postali dvojni poraženci. Pod nogami se motajo oznake napak, nezadostnih kriterijev, pomanjkanja strateških ciljev, kaj sploh želimo od določenega odnosa. 

Pogovarjati se je treba o svojih strahovih, potrebah, željah ter zahtevah. Nekateri nismo bili vojaki, mornarji, pustolovci, gospodinjci, poslovneži, v vlogi ženske pa nismo bile  nežne, razu mevajoče, dobrodelne, ustrežljive. Osramotimo se zaradi previsokih ciljev. Eden ali drugi je konflikte reševal z umikom trpeče matere in ostajanja odmaknjenega očeta. Uspeh je že, če se nam nek zunanji partner pokaže kot katalizator navznoter. Tako tretja oseba sporazumno odpade, ko ni več potrebna. Z njo smo si želeli pridobiti novo upanje. Zvestoba in zaupanje veljata tistemu, ki vzpostavlja zdrav odnos, kjer smo lahko to, kar smo.             

Ko pride do razdiranja že vzpostavljenega odnosa, se mora nov ali prejšnji par na novo zavezati, si na novo obljubiti zvestobo in predvsem dobiti odpuščanje s strani drugega. Če se oba zares zavežeta, da bosta skrbela za svoj odnos, da bosta sprejela odgovornost za lastna dejanja in obenem sprejemala odgovornost tudi za odnos, si povedala kakšne potrebe imata in se obenem trudila odkrivati in prisluh niti potrebam drugega bosta lahko v odnosu res zaživela kot mož in žena in ne nazadnje tudi kot mati in oče.

Welwood meni, da bi se vsak partner moral zavedati svojih močnih in šibkih strani življenja in obvladovati nasprotja ljubezni, sicer smo v nenehni nevarnosti, da nam odnosi zaradi poudarjanja zgolj močnih strani, propadejo, brž ko postanejo šibkosti in slabosti prevladujoče. Zato nas pri verovanju v pozitivne strani izdajo negativne. V tem se kaže neobvladovanje dialektike življenja.

Morda je v trikotniku preveč nezaupanja iz nevednosti, kako uspešen odnos poteka in strahu pred tveganjem za nove dogovore in strategije. Način razreševanja konfliktov je odvisno od  tega, ali so pripravljeni partnerji svojo zvezo reflektirati in opravljati iz nje popravne izpite z rekonstruk cijo. Štirje možni razpleti se dogajajo po sinergiji predispozicij prevladovanja dosedanjih obrazcev in poskusov uveljavljanja novih.   

Miller (2005) trdi, da telo ve, kaj mu manjka. Pomanjkanja ne more pozabiti, praznina je tu in zdaj čaka, da bo napolnjena. Zato nekateri pari rabijo psihoterapijo, da bi postali bolje povezani ali pa zato, da se ločijo ali pa so se že ločili. Izmed različnih psihoterapij, ki jih lahko pari izbere jo, bomo analizirali le kognitivno terapijo, ki sloni na izsledkih Adlerja, Kellyja, Ellisa in Becka. Že Adler je govoril o naučeni nemoči, ki je v kognitivni terapiji zelo podobna miselnim izkrivlje njem, ki so kriva, da verjamemo v določene neresnice. Tako je tudi  menil, da lahko posameznik dejansko deluje v skladu z naučeno nemočjo, t. j. če verjame, da pri nečem ni uspešen, pa zato nima racionalnih dokazov, se bo dejansko vedel v skladu s tem verjetjem. Prav tako pri kognitivni terapiji miselna izkrivljenja povzročijo vedenje v skladu z njimi, kljub temu, da racionalnih dokazov ni. 

Ellis (2009) je utemeljitelj racionalne emotivne, vedenjske, terapije (REBT), ki obravnava problematiko klienta skozi trojno interakcijo mišljenja/prepričanja, spremljajočih čustev in vedenja (Biro, 1990). Po njegovem modelu so čustva funkcionalna, kadar se vežejo na adekvatne misli, in nefunkcionalna, kadar se vežejo na neadekvatne misli. Čustva so torej povezana z našim mišljenjem, interpretacija dogodkov pa ima pomembno vlogo pri formiranju čustev. je v tem kontekstu razvil t. i. ABC formulo, kjer A predstavlja dogodek, B prepričanje in misli, ter C emocionalno reakcijo. Ta formula strnjeno predstavi zgoraj naznačeno trojno interakcijo: dogodek in interpretacija le-njega oblikujeta naša prepričanja in misli, to pa vpliva na našo reakcijo. če se bo npr. neka ženska vračala ponoči domov po temni ulici in na poti zaslišala nepričakovan šum, lahko pomisli, da ji nekdo sledi, ali pa da je to samo mačka, ki brska po smeteh. V prvem primeru bo njena reakcija strah in beg, v drugem pa bo dogodek prepoznan kot irelevanten, ženska pa bo mirno nadaljevala pot proti domu. Ljudje naj bi imeli iracionalne ideje oz. predpostavke, ki jih lahko označimo tudi ko nemogoča prepričanja, zaradi katerih smo lahko v življenju razočarani (Biro, 1990). Osnovne iracionalne predpostavke je Ellis (1968)  prvotno začrtal na naslednjih treh nivojih: 
1. »Moram biti uspešen, moram dobiti priznanje (gr. tymos, nem. Anerkennung) od drugih«
2. »Ljudje se morajo do mene vesti pošteno, korektno, ljubeznivo in pozorno«
3. »Pogoji, v katerih živim, morajo biti in ostati dobri, moram dobiti vse, kar potrebujem
in kar mi pripada«

Za Becka, ki je ime »kognitivna terapija« prvi uporabil, so osnova motenj miselna izkrivljanja oz. kognitivne distorzije, nefunkcionalno čustvo pa je njihova posledica. Vzrok vedenja so samoinštrukcije, notranji govor, ki ga avtor imenuje avtomatske misli. Le-te so hitre nehotne misli, ki povzročijo močno emocionalno reakcijo in so predmet podzavesti. Nastanejo na podlagi zaključkov o sebi in svetu, ki izhajajo iz izkušenj. Opazimo jih kot paralelni miselni tok oz. drobce stavkov v naši glavi. Doživljamo jih kot razumske, realne aksiome; lahko so funkcionalne ali nefunkcionalne. Avtomatske misli se povezujejo v pravila, pravila se povezujejo v kognitivne sete, seti pa v kognitivne sheme oz. bazična prepričanja. Za njim je  ta pristop postal do danes najbolj razvita in raziskana psihoterapija za depresivne motnje. 

Kognitivna terapija je  del večjega gibanja v psihologiji in psihoterapiji, imenovanega kognitivna revolucija. Pridevnik kognitiven/-na, ki izhaja iz latinske besede za mišljenje, se nanaša na načine, kako ljudje oblikujemo sodbe in odločitve, in načine, kako si razlagamo – ali napačno razlagamo – dejanja drug drugega. Kognitivna revolucija je prinesla nov pogled na to, kako ljudje uporabljamo razum za reševanje problemov – ali za njihovo ustvarjanje ali poglabljanje. 
Kognitivna shema je zbirka posplošenih prepričanj o sebi in drugih. Ker je  osnovna, je tudi najmanj dostopna zavesti. Oblikovati se začenja že v zgodnjem otroštvu in predstavlja očala, skozi katera gledamo na svet okoli nas. Če je kognitivna shema osnovana na miselnih izkrivljenjih, se razvije psihična motnja. Težko se je osredotočiti na celostno podobo odnosov, ki moške in ženske združujejo z njihovim okoljem. Znotraj vseživljenskega izobraževanja bi se moški in ženske morali pri psihoterapiji in drugih tečajih usposabljati za medsebojne odnose in razumevanja. 
T. Beck (2013) je v zbral značilne primere iz svoje svetoval ne prakse za pare, katerih odnos se je znašel v težavah. V njej obravnava vplive najrazličnejših dejavnikov, ki partnerjem zameglijo pogled (negativnega mišljenja, samodejnih misli, simbolnih pomenov …), jih ponazarja z dialogi, pojasnjuje in dopolnjuje z vprašalniki ter obenem svetuje, kako se tem vplivom ubraniti.  
Beck (2013) obravnava možnosti, kako lahko partnerja popravita samouničujoče vzorce mišljenja in kontraproduktivne navade, izboljšata komunikacijo in pomagata osvetliti in ublažiti težave drug drugega. Nazadnje govorim tudi o tem, kako lahko s skupnimi močmi odpravita slabo komu nikacijo in začneta v svoji zvezi uživati in se počutiti izpolnjena.« precej več odnosov se da popraviti kot je to videti na prvi pogled. Vprašanje je, ali to želimo in ali imamo dovolj kompe tenčnega znanja, podpore in potrpljenja, da to izpeljem
Od tega, kako razmišljamo, je v veliki meri odvisno, ali bomo v življenju uspeli in uživali ali celo, ali in kako bomo preživeli. Če je naše razmišljanje premočrtno in jasno, smo bolje oprem ljeni za dosego teh ciljev. Če ga bremenijo zapleteni simbolni pomeni, nelogično sklepanje in zmotne interpretacije, postanemo dejansko gluhi in slepi. Če se spotikamo brez jasnega občutka, kam gremo ali kaj delamo, bomo zagotovo prizadeli sebe in druge. Zaradi egoistične pristran skosti  napačno presojamo in slabo komuniciramo, s čimer pogojujemo duševno bolečino tako sebi kot svojim partnerjem, potem pa nas zadene še boleče maščevanje.
Žal v tesnih razmerjih, kjer sta jasno razmišljanje in popravljanje napak še posebej pomembna,  izrazito težko prepoznamo in spremenimo napačne ocene o svojih partnerjih. Poleg tega je tisto, kar partnerji govorijo, pogosto čisto nekaj drugega kot tisto, kar njihovi partnerji slišijo in interpretirajo, pa čeprav so nemara prepričani, da govorijo isti jezik. Tako težave v komunikaciji vodijo v frustracije in razočaranja, ki jih doživljajo mnogi pari, in jih nato še poglabljajo.

Številni ponavljajoči se nesporazumi in obojestranska jeza kot njihova posledica izpodjedajo temelje zveze. Beck (2013) je večkrat opazil, kako se podobni nesporazumi stopnjujejo do točke, od koder ni več poti nazaj. Toda pomembno dejstvo je, da partnerja lahko preprečita vihar, če dojameta nesporazum in ga razčistita, preden zaide predaleč. Namen kognitivne terapije je pomagati parom razreševati konflikte.
Ravnotežje je res treba vzdrževati na raznih ravneh izbir oz. odločitev. Metode  duhovnega boja razvijamo z meditacijami, molitvami in vizualizacijami. Ne moremo odpraviti ranljivosti (jezlji vosti), lahko pa jo kanaliziram. Slabo  sodelovanje lahko izboljšujemo na naslednje načine: uporaba novih virov informacij, razširjati sodelovalno bazo, napredovati z lahkoto in hitreje izbirati. 

Po Scottu Pecku si pripadata milost in hvaležnost, zdravje, svetost in dobrota. Po špansko je bistvena spolna zadovoljitev, ekonomska prosperiteta in položaj-to so pogoji procesne samorealizacije, pri Glasserju je tudi jasno, da je treba potrebe zadovoljevati celo ne glede na zunanje pogoje. Pri Rozmanovi se poučujem, kako se osamosvojiš od odnosov znotraj njih samih z drugimi obrazci. Videti je, da mi manjka prav ta odločitev, da mi ne bo ničesar manjkalo v odnosu s starši, da prepričanje, po katerem jaz ne morem, če oni niso zmogli ali hoteli, ni resnica!        

Psihosintetiki definirajo Boga kot sebstvo, transpersonalna entiteta, globinsko jedro, višji jaz in iz tega izpeljujejo univerzalno ljubezen. Preseganje prestižnih bojev med partnerjema je v brezpo gojnem sprejemanju bipolarnosti.  Osvobajanje od strahu pomeni, da od drugih ne pričakujemo da se bodo ravnali po nas ne skrbimo zanje in jih ne nadziramo v vsaki malenkosti. 

V očeh duha nam ničesar ne manjka in smo popolni (nisem to, nisem ono…). Zakaj? Kaj komu pomeni 1. sem zadosten- 2. sem del družine in težko si zamišljam moč, ker to identificiramo z izgubo ljubezni (podobno ženske, ki jim a manjka asertivnost). To je verjetno in ni tako pomemb no, le v omejenem smislu zadovoljujemo potrebe duha, sem zadosten pomeni dobim to, kar  (materialno) želim.    

Poznamo metodo zdravljenja z zvokom npr. tibetanski gong. Glasba je človeka navdihovala že iz pradavnine. Cilji glasbene terapije so izoblikovanje občutkov miline, nežnosti, ali veličastnosti, slovesnosti, mogočnosti, osvobojenosti od peze, igrivosti, izpolnjenosti, nostalgičnosti, povab ljenosti, pogoščenosti, vsestranski pobožanosti. Tako damo dihati notranjemu otroku. Ljubezen do glasbe je sestavljena iz takšnih občutkov obenem pa jih tudi pogojuje.

S terapijo postaja pomembnejša naša in partnerjeva osebnostna rast. Šele tako lahko zgradimo pravo ljubezen z našim partnerjem. Taka ljubezen ni obsedenost, ampak globoko čustvo, ki
Povezuje razum in čustva. Nastane zaradi zavestne odločitve, zahteva disciplino in priznava
potrebo po osebnostni rasti. To pomeni, da se zavestno odločimo, da bomo ljubili našega part nerja zgolj zato, ker v njegovi osebnosti vidimo nekaj, kar je vredno ljubiti. Zavestno se odloči mo, da se bomo naučili zadovoljevati partnerjeve potrebe. 

Taka ljubezen je nekaj najlepše ga in se ne more primerjati z občutki zaljubljenosti. Partnerji se brez terapevtske pomoči težko prilagajajo drug drugemu. Naučiti  bi se morali vseh pet jezikov ljubezni. Če spoznamo svoj in partnerjev prvotni jezik ljubezni ter ta spoznanja uporabljamo v našem odnosu, ga lahko spremenimo (na bolje). Pravilo se glasi, da se s spremembo enega elementa v sistemu spremeni tudi sistem.

Etična civilizacijska kriza je kriza smisla ali odtujitve od notranjega jaza in kriza dvojnosti, v kateri se ne prepoznavamo več kot celovita bitja posameznikov, ker nas nenehno razdvajajo  različne želje in hotenja. S pomočjo psihosinteze ponovno uspemo svoje posamezne dele (pod osebnosti) usmeriti k večji ubranosti, prav tako kot dirigent usmerja svoj orkester.

Kdo ustvarja socialno in duhovno klimo, da lahko nasveti delujejo? Znano je, da priročniki premalo vplivajo na izboljšanje odnosov, ker je realizacija prepuščena volji in razumevanju partnerjev. Naloga terapevta pa je, da ustvarja vzdušje izboljšav za oba partnerja, da jima dopolnilno svetuje, ju nadzora in popravlja.

Godina trdi, da je vsaka ljubezen nezadovoljujoča, Milivojević (2002), da zaljubljenost ni stopnja ali oblika ljubezni, ampak je uvod v razočaranja. Zanj ne obstaja kemija, ampak psihologija hormonov. Je stresni dogodek. Gostečnik trdi, da je za kakovostni odnos treba trdo delati, ker ni dan sam po sebi. Kakih 70 % zakonskih zvez rešijo, če niso zamere v njih neodpustljive.  Kot je razvidno iz zgodbe o Samarijanki v Janezovem Evangeliju se lahko napijemo ljubezni le iz večnega studenca žive vode.
Avtorja (Beck & Beck-Gernsheim, 2006) sistematično prikažeta in analizirata vrsto sprememb ljubezni; od vse večje izbirnosti, fleksibilnosti in ranljivosti zakonskih zvez, družinskih odnosov, starševstva do protislovne sočasnosti utopij pristnosti ter instrumentalnosti v odnosih. Pri tem se naslanjata na teorijo refleksivne modernizacije in individualizacije, ki jo je razvil  Beck v 80ih letih 20. stol. 
Beck & Beck-Gernsheim (2006) dokazujeta, da spremembe v doživljanju in udejanjanju intimnih odnosov, partnerskih zvez izhajajo iz radikalizirane individualizacije življenja, do katere prihaja pod pritiski informacijske modernizacije in globalizacije, ki vse večji delež stroškov in naporov za socialno reprodukcijo prelagata na pleča in stroške posameznika. Beck & Beck-Gernsheim (2006) si prizadevata za trezno in resno soočenje s protislovnostjo in težo opisanih sprememb brez moralističnih obsodb individualizacije. 
V procesu ljubezni nastaja veliko pasti, v katere se ujamemo, če nismo nanje pripravljeni.   Pogos to ne razumemo, da ljubezen odkriva vse to, kar ji ni podobno – jezo, strah itd., vendar pa vse to tudi zdravi, če uporabimo druge mehanizme – odpuščanje, vživljanje, usmiljenje, darovanje, zahvaljevanje. Brez njih nastajajo nepotrebna zavračanja in zamere. Od tod potreba po zdravljenju deviacij. Če že ne preventivno si kurativno dovolimo biti ranljivi. V zanosu idealiza cij se ne zavedamo, da smo bili že ob rojstvu smo programirani. Omejujejo nas govorjeni jezik, čutila, domača kulturna merila. V patriarhatu so bili moški dominantni. Tudi ženske pogosto ne poznajo, v čem so drugačne od moških oz. kako delujejo njihovi možgani. Razmerje moči v medsebojnih relacijah ni konstantno. Težko se navajamo na prenose moči, prepričevanja in kredibilnosti.  

Jasno je, da je že sedaj povpraševanje po psihiatričnih uslugah večje kot je ponudba in še večja verjetno bo. Mnogo ljudi trpi z nezavednimi težavami, nekateri pa si tudi z ozavešča njem še ne morejo pomagati. Premalo je le racionalno vedeti, kaj manjka, ker občuti posameznik za delo na sebi precej odporov in zato rabi socialno pomoč.   
  
Psihoanaliza pristopa k pojavu ljubezni refleksivno. Miller (1999) piše o psihoanalizi ljubez-ni kot konceptu in problematiki transferja; tako se zdi, da je ljubezen zgolj neka pomota glede osebe. Vselej ljubim nekoga, ker ljubim nekoga drugega. Zato ima ljubezen v psihoanalizi pečat nepristnosti. 

Morda se zdi, da psihoanaliza ljubezen razvrednoti in da gre v smeri degradacije ljube zenskega življenja. Biti zaljubljen pomeni izgubiti se v labirintu, ker vsebuje ljubosumje, nasilje. V ljubezen vodi naključno srečanje (Aristotelov izraz: tyche). Psihoanaliza pa vidi v njej avtomatični značaj. Analiza omogoča subjektu, da se približa temu, kar narekuje njegovo zaljubljenost.” To  pa je Freud imenoval pogoj ljubezni (nem. Liebesbedingung). Ko mladi Werther sreča Charlote se vanjo zaljubi, ker se je srečal s pogojem ljubezni, ta pa je bil izpolnjen s situacijo, v kateri je Charlote materinsko hranila skupino otrok.   

Ljubezen kot neobvladana strast vodi v bolezen, izigranost (nem. Verspieltes Spiel)  in pogubo. Predanost igri pomeni, da strast igrivosti obvladuje igralca. Tragična je tedaj zaigrana igra sveta, ker je človek žrtev v njej. Na to se navezujejo katastrofične teorije npr. model Titanika. Nesporazum je v tem, da strah pred izgubo sebe z zamerami, očitki in pričako vanjem opravičil ni ljubezen. Psihoterapija skuša zdraviti strahove, rane in motnje, ki jih je zapustila nesrečna, odklonjena ljubezen.   

Poznamo Ojdipov kompleks sinove navezanosti na mater. Ojdip bi moral sprejeti dejstvo, da ga mati ni ljubila, ker je bila ljubosumna in agresivna. Sina je napravila odvisnega od nje in od tega, kar mu manjka. Nekateri mamini sinovi, ki jih opisuje Košiček (2000), tega kompleksa nikoli ne prerastejo. So pa tudi takšni, ki ne prerastejo Othelovega kompleksa ljubosumja ali Elektrinega kompleksa navezanosti hčere na mater. To so izkrivljene podobe ljubezni v posesivnih inačicah.  

Pogosti medsebojni nesporazumi nastajajo, ker si pod ljubeznijo predstavljamo (le) točno določeno ravnanje. S tem jo nehote pogojujemo. Velikokrat nam ne znajo povedati ali poka zati tako, da bi mi to razumeli ali hoteli. Dokler se držimo le lastnih  prepričanj,  ne vidimo dejanske ljubezni med obema. Hote ali nehote oz nezavedno se sami odločimo, ali nas imajo drugi  radi ali ne, drugi pa prav tako. 

Če  ne razlikujemo predstav o ljubezni od pojava ljubezni, se nam ljubezen dogaja le znotraj pričakovanega izida. Zato se nekaterim zdi, da doživljajo samo srečne ljubezni, drugim se pa dogajajo le nesrečne. Za Milivojevića je ljubezen vse to, kar ljudje verjamejo, da je. Slabost samoomejujočih predstav je, da so potencialno disfunkcionalne. 

Milivojević (2002) opozarja na številna napačna, enostranska in ekstremna razumevanja ljubezni med ljudmi, ki jih je opazil v terapevtski praksi. Zahodna idealizacija zaljubljenosti uničuje svet, saj je to prva faza razočaranja z življenjem. Milivojević jo definira kot vzajemni odnos, bližino, skupno življenje. Navaja 28 različnih izkrivljenih predstav o ljubezni, ki jih formulira v obliki deduktivnih sklepanj – silogizmov.  Naj jih nekaj navedemo z namenom, da se lahko prepoznamo v njih. Ljubezen je smisel življenja, se stalno 'čuti', v njej ni konflikta in jeze, ne sme biti trenutka ravnodušnosti, je stalna sreča. Ljubljeno osebo popolnoma spremeni, v njej se žrtvuje najpomembnejše, je nenehna pozornost, popolna predaja drugemu, je popolno razumevanje, v njej je telepatija pogosta, je popolna iskrenost, je bolečina, popolna enakopravnost, lahko ljubi mo le eno osebo, ljubezen ne obstaja ali pa mi ni pomembna (imam le njene nadomestke), ker je smisel v zanesljivejših vrednotah. 

Namesto modifikacije predstav in pričakovanj zavržemo raje ljubezen samo. “Pomembno je izbrati partnerja, ki ima za nas dovolj vrednih kvalitet in nas njegove pomanjkljivosti ne motijo preveč” (Milivojević 2002, 272). Ker si ljubezen različno predstavljamo, je priporočljivo usklajevanje pogledov. Nadalje je pomembno, ali imata partnerja do nje sintopični – naklonjen ali distopični – nenaklonjen odnos. Obojestranski sintopični oz. asociativni odnos pomeni, da se oba počutita dobro v smislu jaz se O.K., ti si O.K.  Zaljubljenost pravi-loma vodi v razočaranje, če se partnerja ne začneta upoštevata takšna, kakršna sta in ne le takšna, kakršna se zamišljata. Zaljubljenost se na različne načine konča, lahko tudi v sovraštvu, ko posameznik tisto, kar je občudoval, zavrača. Ravnodušnost si nekateri razlagajo kot prenehanje ljubezni in prekinejo tudi odnos. Pritegnitev pozornosti z uprizoritvijo težav – prepirov, izziv. Milivojević (2002) nas sooča s predsodki o ljubezni in nam zastavi anketo, da se lahko uvrstimo med pripadnike ali zanikovalce ljubezni. 

Ljubezen je v medsebojni komunikaciji, sicer je enostranska, nepovrnjena. V njej se pojavljajo skrb za drugega, varovanje, strah (pred izgubo in žalovanje po njej), sočutje, podpora, razumevanje, nežnost (tudi velikodušnost, dajanje), vendar vsega tega ne smemo absolutizirati. Ljubezen sama ni dovolj, če 'povzroča' zmedo. Duhovna rast terja večstranske sposobnosti, sicer nam sčasoma propada še tisto, za kar smo se zavzemali. 

Partnerja bi se morala pogovoriti tudi glede lestvice vrednot in pluralnega razumevanja ljubezni. V tem smislu piše Moeller (2004), da se resnica začenja v dvoje. Kot iztočnica dialoga je preseganje enostranskih razumevanj ljubezni. Ne pomaga paranoično zapiranje vase pred drugimi izbirami in vidiki. 

Ker so zveze, ki se začnejo z zaljubljenostjo, sebične, se redkokdaj nadaljujejo kot kvaliteten odnos ljubezni. Psihološko zrela osebnost opušča zaljubljanje, ki je le idealizacija drugega s projekcijo sebe vanj. Seveda pa sta dve napačni skrajnosti. Prva je v identifikacija ljubezni z romantično ali trubadursko ljubeznijo do nedostopnega moškega ali ženske. Druga pa je identificiranje ljubezni s spolnim odnosom. Spolna ljubezen je prepoznana kot erotika,  ljube-zenske fantazije pa kot platonska ljubezen. Največkrat se motimo, ko iščemo dokaze ljubezni. Prav  v tem, da se nekdo ne čuti vrednega ljubezni, se pokaže, da ne ljubi sebe, da jo reducira na ugodje, absolutno iskrenost in skladje.  

Vsaka ljubezen je arhetipska. Ni vseeno, ali arhetipi obvladujejo nas, kar se večinoma doga-ja, ali pa mi njih, kar je redkeje. V arhetipih kot nezavednih kriterijih se včasih kažejo previ-soki kriteriji, ki zanesljivo vodijo v razočaranja. Vsaka ljubezen je na nek način prava, ker je vsaka je na nek način in do določene stopnje vrnjena. Od nje dobimo to toliko, kar in kolikor vložimo po zakonu, kar seješ, to žanješ. In še več. Po Lacanu dajemo, česar nimamo, dovoli-mo pa, da to ima drugi (npr. očetova pohvala sina za zmago). To zmoremo, kadar je odsoten prisilni moment nagona. Do določene meje lahko v vsakem bitju nagovarjamo idealno podo-bo, ki je sami o sebi nimamo. 

Lacan ni natančneje razčlenil, kje so viri presežkov, iz katerih dajemo.  Lahko si predstavljamo boginjo abundancijo, ki nam omogoča, da prejemamo in dajemo iz božjih rezerv (kolektivno ali osebno nezavednega), iz zakladnice spomina na izkušnje sreče, iz pozitivnih sider, zastavljenih ciljev, itd. razlikujemo naslednje tri ravni ljubezenske komunikacije: 1. zadrževanje zaradi pomanjkanja (scarcity), 2. enaka menjava daj – dam, 3. bogastvo (abundance) - dajanje iz presežkov, navedeno velja le za tretjo raven. Psihoterapija se najpogosteje ukvarja s prvim modelom, ker je najbolj zasidran v tradiciji. Učimo pa se drugega in tretjega. Tudi za terapevta je vprašanje, ali lahko pripelje klienta dlje kot je prišel sam. Do določene meje smo lahko tudi sam svoj psihiater in terapevt, kar pomeni, da se sooči-mo z vzroki jeze in žalosti in potem plačamo ceno za doseganje duševnega miru v zdravem odnosu. Terapevt (iz gr. therapeuein – streči, negovati) daje pacientu vsaj del ljubezni, ki je ni imel v otroštvu.  Ko si to lahko daje sam, postane sam svoj terapevt. Prav tako sta si terapevta zakonca, ki sta v prijateljskem razumevajočem odnosu.

Danes razlikujemo med zvestobo sebi in zvestobo partnerju. Sposobni smo imeti radi več ljudi, a to ni priporočljivo. Lahko  nadaljujemo še tako slabe zveze ali prekinjamo še tako dobre v imenu še boljših, ki se morda izkazujejo kot slabše. Iluzija je, da se ljubljena oseba pod vplivom močne ljubezni popolnoma spremeni. Prav zaradi pomanjkanja ljubezni v otroštvu ali v sedanjosti bi se morali osredotočati  na odgovoren odnos do samega sebe in drugih. Iz rezul tatov Žoržovega Čepovanskega projekta in drugih raziskav (Bluestein, Coloroso) sledi, da preveč ljubezni staršev do otrok prav tako škoduje kot premalo.  Ena smer vodi v narcizem, druga v razvajenost, obe pa imata določene skupne lastnosti (Žorž, 2004). Izkušnje kažejo, da se dolgoročno le tisti spremenijo zaradi odnosa, ki jih ljubezen osreči in jim pomeni smisel življenja. Če je sprememba le funkcionalna, iz ego-aktivnega stanja, 'zacvetijo' v navidezni spremembi in ko nastanejo problemi, zopet postanejo težavni.  Dolgotrajne izkušnje kažejo, da se starševska in partnerska ljubezen prepletata in druga drugi določata stopnjo kakovosti.  

Iz mitologije izvira predstava o ljubezni kot žrtvovanju, zato so nekateri še prepričani, da se bo drugi žrtvoval zanje, če jih ljubi, sicer jih ne. Taka oseba se utemeljuje v ločenosti jaz – drugi, zaradi katere se je treba odpove dati sebi zaradi drugega. Drugega ljubijo le zaradi ugodja in dokler so ljubljeni. Zanje je smiselna le dilema žrtve ali sebičnosti, popolne homogenosti ali razpada odnosa. Do realnega odnosa med obema partnerjema sploh ne pride. Teror fascinacije je prikazan marsikje. 

Empatija in družabne spretnosti sta veščini upravljanja odnosov z drugimi. V poslovnem svetu je empatija običajno zelo redko hvaljena kaj šele nagrajevana. Razumeti jo je treba kot premišljeno upoštevanje občutkov sodelavcev ob hkratnem zavedanju, da je treba sprejemati inteligentne odločitve v sodelovanju. Empatija postaja izrazito pomembna veščina zaradi:
- povečanja del v skupinah, so-delovanja;
- še vedno nezadržne rasti globalizacije in s tem povezanih med-kulturnih dialogov; in
- povečane potrebe, da se zadrži nadarjene sodelavce, še posebej to velja v današnji informacijski ekonomiji, ko je bistvena vrednost organizacij v znanju.

Komunikacija med pacientom in terapevtom poteka po transferju pacientovih čustev na terapevta in kontra-transferju prenosa terapevtovih na pacienta. Bistveno je, da se pacient uči z drugih zornih kotov pogledati na svoj konflikt in pri tem transformira svoja negativna čustva v pozitivna.    

Frankl in Lukasova sta izumila logoterapevtsko metodo zdravljenja nesmisla. Zanju je najpo membneje, da posameznik najde smisel in samorealizacijo v družini. Za doživljajske vrednote je potrebna celostna ubranost človeka v stanju notranjega miru in pripravljenosti sprejemanja dejanskosti in plemenitenja z njo. Človekova zmožnost za ljubezen v smislu ljubiti in biti ljubljen (lat. homo amans) se po eni strani izmika aktu volje kot vera, upanje, po drugi strani pa prav uporaba logoterapije kaže, da se da nanjo vplivati.
 
Ker se ljubezen uresničuje v komunikaciji, je pomembno, kateri jezik govorimo s partnerjem. 
Jezike ljubezni uporabljamo pri orientaciji gibanja k ljudem. Samski stan na srečo ni nujno povezan z odljudnostjo.  Chapman (2008) priporoča trening naslednjih sedmih vrlin za srečo v ljubezni: 
1. prijaznost v radosti pomoči drugemu, 
2. potrpežljivosti v sprejemanju nepopolnosti sebe in drugega, 
3. odpuščanje,da se osvobodimo okov jeze, 
4. spoštovanje vseh ljudi kot prijateljev, 
5. skromnost, da damo prednost drugemu (za vami gospod), 
6. velikodušnost v podarjanju sebe in 
7. iskrenost pri odkrivanju tega, kar smo. 

Chapman (2008) podobno kot Ferrucci hvali prijaznost, potrpežljivost, velikodušnost z radodar nostjo. Meni, da se je za ljubezen treba žrtvovati, kar po moje pomeni, da se ji predamo. Iskrena ljubezen izhaja iz naših globin, ko smo sami s seboj.  

Naštetim lastnostim bi lahko rekli tudi pogoji. Čim več jih izpolnimo, tem bolj kompleksna je. Ta  altruistični koncept ljubezni, ki nima nič skupnega s sebično nenehno vzhičenostjo. Spomnimo se, da je že v budizmu ljubezen ljubeča prijaznost (metta sutra). Pozitivno  sprejemanje sebe  pomeni pripravljenost, da svoje sposobnosti razvijemo do maksimuma. Želimo postati to, kar smo lahko. Prava ljubezen je produktivna, prožna in vedno nova. Če je naše delo duhovno smiselno, ima formativno moč. 

Chapman je pet jezikov strnil v formulo velikodušnosti, ki  je v podarjanju svoje pozornosti, časa, zmožnosti, denarja in sočutja drugim. V socialni realnosti imamo opravka z malodušnostjo. S prenosnimi telefoni ustvarjamo informacijski kaos in brezobzirnost drug do drugega. Dajemo prednost nekomu, ki si morda tega ne zasluži in jo odvzemamo tistemu, ki si jo je morda zaslužil bolj. Manjka potrpežljivost, ki je v tem, da nekomu, ki je nepopoln, to dovolimo. 

Večina anketiranih se je opredelilo, da so žrtve javnega izkazovanja tehnološke brezobzirnosti. Pravilo spoštovanja do bližnjega je, ne odgovarjaj na klice prenosnega telefona, če se z nekom že v živo pogovarjaš. Mobilci so zato tako zlorabljeni, ker jasno pokažejo, da dajemo prednost trenutnemu – prekarnemu pred trajnim.  Zakonska zveza pa naj bi bila ravno najtrajnejša skupnost. Pristna, skromna ljubezen zrcali zaveda nje mesta posameznika, ki ga ima na tem svetu. Vprašanje je, kako je mogoče, da nisi nič boljši in slabši od tega, kar si. Ponižnost v zakonu pome ni, da se znamo čemu odpovedati, kar nam je dragoceno in dajati partnerju prednost pred seboj.  Papež Janez Pavel II. je  ugotovil, da je ljubezen darovanje sebe.  
Današnje krhke zveze nobenega od teh nasvetov ne upoštevajo. Film Woodyja Allana Ljubezen v Barceloni ne prikazuje trpežne ljubezni, ampak le krhko, pogojno in k spolnemu užitku naravnano romanco v troje. V filmu nastopata Vicky in Cristina, Američanki, ki preživ ljata poletje v Barceloni. Vicky (Rebecca Hall) je v resni zvezi z dokaj dolgočasnim Dougom, Cristina (Scarlett Johansson) pa je precej svobodomiselno dekle, ki je pripravljena na skok v posteljo s prvim ljubimcem ne glede na posledice. Dekleti spoznata karizmatičnega umetnika (Javier Bardem) in njegovo lepo, a malce neuravnovešeno bivšo ženo (Penélope Cruz). Cristina živi z njima nekaj časa v uravnoteženem ljubezenskem trikotniku, dokler se ga iz neznanih razlogov ne naveliča. Ker ne ve, da je ustvarjena za nekaj več od sebe, se odloči za tavanje v lastnem labirintu. Zapusti ju, Marija pa spet postane agresivna do bivšega moža in ljubosumna na Vicky, ki jo umetnik z masko Don Juana pokliče na novo romanco. Vicky se vrne k možu. Drugi značaji pa ostanejo v precej kaotičnem stanju.  Partnerji, ki ne znajo urediti ljubezenskih razmerij, živijo v svetu iluzij in polresnic, mask (npr. Don Juan in lahka ženska) in prikritih strahov in očitne avtodestruktivnosti. Kjer botruje naključje, je lepota hitro pokvarljivo blago. Učiti se je treba nenasilne komunikacije.   
Zato tudi Fromm (2006) meni, da se je treba produktivne ljubezni učiti. Zanjo izpostavlja tri pogoje: 1. osredotočenje – koncentracija, 2. samodisciplina, kar pomeni, da vsako umetnost vadimo tudi tedaj, ko nam ni všeč, 3. kontemplacija. Ljubezen je produktivna, kadar naletimo na pozitivni odziv. To  je treba povezati s Chapmanovi petimi jeziki ljubezni. 

Hendrix (1999) je v svojo terapijo zakonskih težav prevzel več teorij kot so behaviorizem, duhovna tradicija zahoda, sistemska teorija, elemente transakcijske analize in kognitivne teo rije. Izhaja iz preseganja mitov o Erosu in Psihi in Tristanu in Izoldi. Zanj je osnova uspešne ga zakona zdravljenje ran iz otroštva, kar pa ni mogoče, dokler prevladujejo prestižni boji v zakonu. O nezaceljenih ranah iz preteklosti govori film Viharna noč.  Sporočilo filma Viharna noč je, da se ljudje vse življenje spoznavamo tako druge kot sebe, zato ni niti malo neverjetno, da ljubezen svojega življenja odkrijemo nekje na sredi svoje življenjske poti. Včasih to traja dlje ali pa se zgodi prav takrat, ko kaj takega najmanj pričakujemo. Viharna noč je novo delo avtorja romantičnih dram Beležnica in Ljubezen v steklenički: to je zgodba o koprnečih srcih in tlečih ljubezenskih čustvih, v katero se ujameta zdravnik Paul in raztresena Adrienne. 

Res je, da je naša želja zavezana tudi želji drugega, toda, ali drugi res želi to, kar mi želimo.  Nihče ne želi biti zgolj objekt želje drugega, sicer se romantična ljubimca zreducirata zgolj na sredstvo ohranjanja strasti drug pri drugem. Nihče ni tega bolje opisal kot Johnson (1993). Glasserjeva realitetna teorija sloni na tem, da znamo prekiniti s tistim, kar nas kontrolira od zunaj. Vendar pa le avtonomna izbira ni vse. Treba je najti tiste postopke ravnanja, ki omogočajo polno delovanja mehanizma interakcijske komunikacije in s tem preseganja neusklajenosti med dvema partnerjema.  

Welwood (1999) pogosto opozarja, da je v ljubezni najpomembneje zavedanje nasprotij, ki ji sledi preobrazba srca. Kdor odklanja intimno zvezo, odklanja sebe. Zagovarja takšno izkustvo sebe in drugega, kakršno je, četudi je ambivalentno ali protislovno. Odnos je zdrav, če dopušča prost pretok med plimo in oseko. 

Ljubezen je kot blagodejna energija obenem največja zdravilna moč. Videli smo že, da duhovno zavest spodbujamo na več načinov. Po Kingmi (Kingma, 1997) je treba verjeti v ljubezen, zaupanje, predanost in služenje. Vera  v uresničitev sanj kot želja, da ta čaka na nas in da naj se ji le odpremo. Ve, da ponos škoduje ljubezni kot tudi ve, da ljubezen vsebuje določene jezikovne izraze (npr. svetost spolnega akta) in občutke. Zato pravi: “Če niste pripravljeni, da bi bili ljubljeni, potem nikoli ne boste.” Priznajmo si, da je to tisto, kar si želimo. V vsakem trenutku naj bi bili pripravljeni ljubezen emocionalno izvesti.   

Na duhovni ravni se ljubezen ne boji ponižanja ali poraza, ker vse prenese. To terja neomajno zaupanje, da bomo na tem področju zmagovalci. Za zgled je možno vzeti duhovno partnerstvo po Zukavu. Ne kaže odnehati, vendar tudi ne izsiljevati. Vse to so dobre izkušnje drugih, ki jih pogosto pozabljamo. Če mislimo le na to, kakšnih kompetenc mi ali naši partnerji nismo imeli, da bi ostali skupaj, potem pozabljamo, da je za Akvinskega že moč volje ljubezen. Lahko bi vse to, kar vemo danes, vedeti že tedaj, pa bi se na višji ali nižji ravni samopodobe niti tedaj niti sedaj ne bi odločili. Lahko preživimo v še tako slabih pogojih okrnjene ljubezni, lahko pa v optimalnih pogojih soglasja zaradi težnje po popolnosti propademo kot Jane Austin, ki je razdrla zaroko in ostala sama iz strahu pred bedo.  Togi partnerji si 'ne pustijo nič reči'.

Če je treba biti do osebe, ki nas moti, hvaležen, ker to pričakuje, potem to za večino ni ljubezen, za kristjana pa je. ta se uči prinašati svetu lastnosti, ki jih ta nima. Huje je, če ljubezen ni usmer jena k željam in potrebam drugega, ker je potem po moje vprašljivo tudi osebno spoštovanje. Najprej se je treba vprašati: kakšen ljubezenski odnos je za določen par vreden, da v njem vztrajata ali pa je tako neljubeč, da ga razdreta? Naslednje vprašanje pa je, kako ga popraviti. Različne vrste psihoterapij (npr. kognitivna – Beck, 2013, relacijska – Gostečnik, imago) omogoča, da partnerja  znata uskladiti interese in da postane njun odnos boljši.  

III. Aspektika ljubezni 

1.	Filozofski in teološki vidiki ljubezni

»Če ločiš prepleten delec in obe polovici oddaljiš med seboj, se bo, celo če sta na nasprotnih kon cih vesolja, ob spremembi ene na enak način spremenila tudi druga.« – Adam (o kvantni preple tenosti oz. Einsteinovem 'fantomskem delovanju na daljavo') In če bi bil kozmično preoblikovan delec, bi še kot zvezdni utrinek poosebljal človeško zgodovino med zvezdami.   
Ljubezen je ljubezen do znanja in modrosti, ki so jo poznali že stari filozofi in modreci. V svetovni literaturi najdemo analize primerov ljubezenskih odnosov, ki slonijo na filozofskih, religioznih in psiholoških predpostavkah in domnevah.  Lahko pa preidejo ti primeri iz literature kot eksperimentalnega sveta nazaj v interpretativni prostor omenjenih ved. Lahko to prevajanje iz enega jezika v drugega izvaja isti avtor kot Dostojevski, Camus, A. Robbe Grillet,  J. Sartre.

V Platonovih dialogih je opisana pot od ljubezni iz nevednosti k ljubezni iz želje po spoznanju in modrosti.10 V njih je eros ambivalenten, nebeško lep in zemeljsko grd. Ta zemeljska stran erosa postane v krščanstvu grešna. Schopenhauer (2001) razlikuje med individualno ljubeznijo in ljubeznijo do človeške vrste. Meni, da se v srečanju dveh usklajenosti kaže duh vrste. Vrsta ima neskončno življenje in je primerna za neskončne želje in bolečine. Je kot velikanska letalono silka, poligon želja in bolečin. Posamezniki se odločajo med eno in drugo vrsto ljubezni. 

Če starši izbirajo partnerje za svoje otroke je to po vrstnem kriteriju. Zaradi  človeške vrste se rodijo otroci. Zaradi vrste so zahteve ljubezni lahko višje kot je sreča vpletenih in njihovih osebnih aspiracij. Pogosto ljubezen ni le v nasprotju z okoliščinami, ampak tudi z individual nostjo. Schopenhauer je že pred Jungom vedel, da je individuacija težko izvedljiva. V filozofiji se ljubezni ne presoja glede na oblikovanje značaja. Še najbližji temu vidiku je Aristotel, ki pa v Nikomahovi etiki ne piše o erosu, ampak o prijateljstvu – filiji (gr. philia), ki prevladuje predvsem med enakimi, svobodnimi, kot tudi prijateljstvo v družini. Veliko teže pa je vzpostaviti prijatelj stvo med neenakimi.  Prijatelji so svobodni meščani in starši z otroki.  V jezi in drugih strasteh je Aristotel videl določen smisel, če jih znamo dozirati. Katoliški pisci pa so že na koncu 19. stoletja zadolževali za prijetno družinsko klimo in brzdanje moževe jeze žene, ki so za to bolj naravno in kulturno kompetentne. 

Filozofsko in teološko antropološko proučujemo nihanje med parcialnimi in univerzalnimi pomeni ljubezni, med osrečujočimi in nostalgičnimi, med čutnimi in nadčutnimi, med bogastvom ene osebe in bedo druge kot tudi razpetost med strahom in pogumom, delom pogube in delom odrešitve. Za Trstenjaka kot psihologa in antropologa je človek nihajno vrednotno odprto bitje. 

Ljubezen vsebuje vsako afirmativno stališče do življenja tako kot sinteza, simbioza, sinergija. Fromm (2006) je univerzaliziral ljubezen celo do te stopnje, da je nasproti temu, kar smo opisovali kot afirmativno stališče biofilije (gr. bios – življenje, philia – prijateljstvo, ljubezen) zoperstavil negativno stališče ljubezni do mrtvih stvari - nekrofilijo, ki je v bistvu sovraštvo. 

Beseda ljubezni je lahko luč, lahko pa je posplošena do nasprotja sebe. Ljubezen do ljubezni ni niti čista t. j. duhovna ljubezen niti socialna ljubezen, ampak je začaran krog lastnega (na)gona oz. strasti. Je ljubezen, ki izgoreva v lastnem plamenu, ker ji je dejanska prisotnost drugega odveč. Takšna ljubezen je zgolj možna popolnost pred stvarjenjem sveta. V tem smislu je to erotomanija neobrzdane fantazije kot erotofobija bega pred človeško pogojenostjo.  

Chopra pot ljubezni kot pot daa. Ljubezen je božanska pozabljamo na duhovno stran zaljubljenos ti, ki je že v večni ljubezni. Z božanskega vidika je ljubezen igra strasti, z vidika preživetja pa je potreba. Želim se počutiti strastnega, povezanega s kozmosom, da me drugi ne bo prizadel, želim občutiti to, kar najbolj želim, predanost, duhovne vrednote. Seks brez duhovnega smisla je mehanski. To bi lahko rekli za vsako drugo dejavnost vključno z delom. Sociologija se ukvarja s tem, kaj dejanje (v interakciji) pomeni, kakšen smisel ima. Smisel naše prvotne družine je, da postajam maksimalno samostojen in izviren. Dharma oz. namen je treba podpreti. Za ljubezen ni potreben napor, ker gre za podporo dharme, brez nje ni možna. Gre za nenehni tok, zato je vedno nova. Sproščamo se na vsaki ravni posebej od stresa, na teh ravneh tudi odpuščamo. Na to pogosto pozabljamo. Chopra se s  sinhrousodo loteva problema obvladovanja. Dopuščanje pomeni, da drugim dovoljujemo ljubezen. Sproščenost in spontanost sta klima ljubezni tako kot občudovanje, očarljivost, lepota in dobrota.     

Namensko postopamo tedaj, ko stopamo na pot evolucije. Ego je zoper ljubezen, ker želi varnost nasproti neznanemu. Sugestije: ne vem vsega, obstaja izhod, ki ga še ne poznam, nisem ta strah. Zaradi njega stvari niso bolj realne. Namesto. Tega ne morem prenesti recimo-poznam te izkuš nje, namesto: nihče me ne razume recimo-v tej situaciji je več kot katerakoli oseba lahko ve. Men talno odpuščanje: prišel sem, da to izkusim, čeprav kot tuj greh (kot Jezus), moj višji jaz ve, kaj se dogaja, čeprav jaz tega v tem trenutku ne morem razumeti, tega, kar se bojim, da bom izgubil, naj odide, bolje bo, ko dobim nova sporočila iz novih energij, moja reakcija, ki jo doživljam nisem (višji) jaz. Spremembam se nima smisla upirati, tega kar je zame bi se moral zavedati (ne pa ostati v nevednosti). Bog ne želi, da trpim, zato mi pripada le eksistencialno trpljenje, ne pa nevrotično. 

Tolle (2010) razlikuje med notranjim in zunanjim namenom. Notranji zadeva bivanje, sedanji trenutek in je primarni; zunanji pa je sekundarni in zadeva delovanje. Notranji namen je skupen vsem, to je prebuditev; zunanji je odvisen od posameznika, prav tako pa se sčasoma spreminja. Ni bistveno samo zadovoljevanje potreb, ampak to, s kakšno pozornostjo to delamo.  Nekateri temu pojavu rečejo čuječnost (mindfulness). Vsebina in struktura ega je poistovetenje s stvarmi; iluzija lastništva; hote nje; potreba po več; identifikacija s telesom. Zamere niso povezane s tem, kar smo in kar so drugi. Ego ne ve, da je vir energije znotraj, zato jo išče zunaj. Nekateri živijo bolj aktivno, drugi pa bolj kontemplativno. Pri tem ženske ubirajo tudi drugačna pota v duhov nost kot moški. Oblastni moški in ženske, ki bijejo prestižne boje teh poti ne rabijo. Da se pa duhovnost zlorabljati tudi za te boje. 

Kako se po Pealeju ali Pecku znebimo značajskih ali mišljenjskih motenj? Da ne mislimo popre proščeno (simplificirano). V večni ljubezni nisi nikoli zavrnjen, če po Ovidu ljubiš, da bi bil ljubljen, potem se na duhovni ravni energija vrača, čeprav se na astralni, ego-ravni zdi, da smo izgubili. Gre za spor med družbenim razumevanjem ljubezni, ki jo podreja osebni ali družbeni moči in teološkim razumevanjem, ki vidi v njej vseodrešujočnost in vsemogočnost. Ljubljen sem, česar sem se najbolj bal, se je že zgodilo. 

Poznamo načelo odloženega užitka, ki je celo temelj naše civilizacije. To pomeni, da se potešitev potreb se sicer lahko preloži, a prej ko slej jih moramo zadovoljiti. Če smo nezadovoljni ali nesrečni, se lahko vprašamo, katero potrebo slabo zadovoljujemo in razmislimo o možnostih, kako jo zadovoljiti. Dogaja se, da želje drugega reduciramo na muhavost, sebe pa na status quo. Prav tako je za nekatere moč pomembnejša od ljubezni, red stvari je pred kakovostjo odnosov, moteči detajli od globalne vizije, samovolja od skupnega dobra. Imeti je pred biti. To ima danes že civilizacijske posledice. Pomembna je prioriteta potreb, ki se nanaša na (pre)vrednotenje.   
 
Če potrebe zadovoljujemo mimo drugih ali na račun drugih, ne moremo istočasno zadovoljevati potrebe po ljubezni in pripadnosti. Zato je tako pomembno, da ne skrbimo samo za lastno zadovoljstvo, ampak tudi za zadovoljstvo drugih.  Gotovo je to najpomembneje v družini, s prijatelji, sorodniki kot tudi v šoli, službi... Morda popolna zadovoljitev potrebe po ljubezni in pripadnosti v celoti zadovolji tudi ostale potrebe. Ker pa večinoma živimo v pomanjkanju ljubezni nas nezadovoljstvo, ki izvira iz nezadovoljenih potreb, žene, da iščemo vedno nove načine, kako zadovoljevati vse potrebe. 

Odnos, ki je vpisan v nezavednem, nikoli ne mine. Zato je ljubezen po Tillichu ponovno združevanje med seboj odtujenih, ki so bili nekoč že združeni. Njene definicije se loteva na matematičen način, pri čemer izhaja iz predpostavke, da je vsako človeško vedenje logično, čeprav pri tem vedno ne moremo govoriti o logiki zdravega razuma. 

V sodobni tehnološko razviti družbi kvaliteta odnosov stagnira, zato  imamo ljudje gotovo največ težav z zadovoljevanjem potrebe po pripadnosti in ljubezni. Za zadovoljevanje te potrebe potrebujemo namreč sodelovanje, pripravljenost drugega oz. dober odnos z drugo osebo. 

Ker ljudje ne znamo vzpostaviti in ohraniti dobrih odnosov z nam pomembnimi osebami, oziroma se pomembnosti dobrih odnosov premalo zavedamo, si postavimo napačne prioritete (na primer, bolj kot dobri odnosi v družini so nam pomembni npr. poklicna kariera, nezvestoba...) in si ravno s tem pogosto nakopljemo veliko, če ne največ nezadovoljstva in nesreče v življenju. 
Zato pridejo na psihoterapijo ali svetovanje ljudje praviloma vedno zaradi nezadovoljujočih odnosov.

Sama ljubezen ni dovolj, pač pa njen kontekst.  Filozofski (gr. philein + sophia = ljubiti modrost) vidiki ljubezni vsebujejo odnos med razumom in srcem. Vprašanje je, ali se oba razumeta, ali pa govorita jezik, ki je drugi 'podosebnosti' neznan (Pascal). Jaspers  razume ljubezen kot 1. osamljenost, 2. tveganje in 3. boj za vrednote v mejnih situacijah (nem. Grenz-situationen), kar je blizu Kierkegaardovemu opisu Abrahamovega žrtvovanja sina Izaka. Takšna eksistencialna ljubezen seveda ni konformna, ampak je predvsem avtentična. Ker ne odgovarja na vprašanje ustvarjalnih pristopov h konformnosti, je nevarno, da takšno razumevanje pušča žensko kot nosilko plodnosti posredno pa tudi moškega pred dilemo izolacije ali izdanosti oz. prevare glede vitalnih interesov.  

Welwood izrazito zastopa umetnost ljubezni, ki je »hkrati na nebu in na zemlji«. Zanj vsak odnos ni le oblika skupnega bivanja, ampak je tudi zanos (flow),ki teče naprej in nazaj med druženjem  in ločevanjem. Peale (1996) gre še korak dalje in piše o nenehnem navdušenju – entuziazmu. Če bi bila ljubezen le odločitev, bi to vodilo k zakonski zvezi brez domišljije in k domišljiji brez odnosa z drugim. Takšno držo Košiček označuje kot shizotimno. 
 
Prepiri in konflikti še niso ljubezen, ker jim manjka moč enega, združenega, zato je to pot imenoval Heraklit pot navzdol. Če trpimo in kljub motnjam vztrajamo s partnerjem, je to nes-pametno. Ljubezen je namreč zadovoljstvo, sreča, izpolnjenost.  Očitno je treba upoštevati tisto, kjer si najbolj sam svoj. V ljubezni ni treba ničesar žrtvovati, se odpovedati. Očitno jo pri tem zamenjujemo za nekaj drugega kot v boju motivov. Obratno pa le pot navzgor k enosti v duhovni odvisnosti izgublja tla pod nogami. Že od antike dalje poznamo razumevanje ljubezni do lepega in dobrega, kar Kierkegaard imenuje estetska in  etična raven ljubezni. Zanimivo pa je, da se večina še danes bolj ukvarja z estetsko kot z etično ravnijo in da je pogosto religiozna raven ločena od prve. 

Preraščanje osebne erotične ljubezni v patriotsko ljubezen do domovine v smislu ustanavljanja nemške države, je bistvo Hoelderlinovega romana Hiperion (Hoelderlin, 1998). Ta  roman lahko razumemo tudi kot ljubezenski v smislu Platonovega Erosa, saj se ob analizi razkrijejo stopnje ljubezenskega misterija, ki ga Diotima iz Mantineje razloži Sokratu v Platonovem dialogu Simposion.

Kdor je pravilno uveden v misterij ljubezni,  uzre lepoto božanske narave in spozna, da lepota večno biva, da ne nastaja in ne prehaja oz. mineva, ne narašča in ne pojema, je večna in nespremenljiva. Ne nastaja kot stvar, ne kot vednost, ne kot nekaj, kar biva v čem drugem, temveč kot enovita bit, ki sama po sebi vztraja brez konca, lepe stvari pa imajo na nji delež. Spoznanje biti kot lepote je za Hoelderlina filozofsko spoznanje. Pot do tega spoznanja pa povzame po Platonovem dialogu Symposion, kjer je ena izmed Sokratovih sogovornic tudi Diotima, ki govori o erosu kot posredniku med ljudmi in bogovi in o šestih stopnjah Erosovega misterija. Transcendenca, povzpenjanje k lepoti, je kot taka Erosova pot sama.  

Platonov in Hoelderlinov eros je v vlogi posrednika demona med ljudmi in bogovi, med večnim in minljivim, modrostjo in nevednostjo, grdim in lepim, smrtnim in nesmrtnim.  Kot sin Bede je zmeraj ubog in vse prej kot nežen in lep, z druge strani pa se je vrgel po očetu in streže na vse, kar je dobro in lepo: pogumen je, drzen, prizadeven, večni spletkar, spoznanja željan išče vse življenje modrost. Ljudje se že od nekdaj srečujemo iz te enosti, ki nas povezuje in presegamo odtujenosti, ki nas ločujejo. Hodimo med božanskim in demoničnim, pri čemer pa nas nihče ne odvezuje, da si to pot tudi neprotislovno razložimo. Sicer smo kot sužnji v Platonovi votlini, ki so sicer rahločutni, a nismo toliko razsodni (če parafraziram J. Austine), da bi vedeli, kdaj in kako prekiniti s svojimi sencami, ker nam manjka modrosti in poguma. Tako je Eros v svojem smislu filozof, filozofija pa njegova osnovna oblika udejanjanja njegove vmesnosti. 

Sokratova Diotima iz Mantineje poudarja, da eros ni to ljubljeno, temveč to ljubeče, tisti, ki ljubi. Eros pa ni le ljubezen do lepega, ampak do “ploditve in porajanja v lepem”13 (kot sem že enkrat omenila v zvezi z lepoto kot temeljem vsega). Ploditev zato, ker pomeni zarod za umrljivo bitje nekakšno večnost in neminljivost. V tem smislu je Eros tudi želja po nesmrtnosti. Ta cilj bodo dosegli tisti, ki plodijo v dušah, kakor oni, ki plodijo v telesih. Morala te zgodbe je, da človek v ljubezenskih zadevah rabi vodiča, ki ga privede do srečnega in dokončnega stanja vedenja. Zato že Platon in za njim Hoelderlin in Hegel poudarjajo, da so posredne stopnje, ki omogočajo preseči dvoumno (ambivalentno) in bipolarno strukturo erosa.    

Avguštin in za njim T. Akvinski najdeta ljubezen v sami ustvarjalni volji. Človek je bitje ljubezni. Zlo izbira sam po sebi, dobro pa po Bogu. Ljubezen je ljubezen do dobrega. Ljubimo to, česar nimamo (lat. appetitus). Zato ni nenavadno, da je zanj avtoriteta absolutna moč. Po njej je vse, kar je. Očitno izhaja iz božje volje do stvarjenja sveta. Avguštin pozna boj volje s samo seboj podobno kot kasneje Kierkegaard. Prav zato je Avguštin znan tudi kot metafizik notranjega izkustva. 

Ujemanje in zbliževanje prav gotovo ne poteka le na zaznavni ravni, ampak še prej na imaginar ni. V tej točki sem se izkazal kot homo duplex, kadar je kaj nastajalo na eni ravni, ni hkrati na drugi. Opustil sem zaznave zaradi predstave sodelovanja v drugem projektu (dokončati študij, ostati v isti službi, v isti zakon. zvezi) prav tako pa opustiti domišljijo zaradi pomanjkanja interesa, cilja (energije volje po Ozvaldu) za drugačno organiziranje življenja. 

Zanesti se na intuicijo je odgovor na njihovo zaskrbljenost zgolj zase in brezskrbni, spontan, sproščujoč odnos do življenja je odgovor na presojanje po racionalno predvidljivih shemah.  Kaj si lahko odgovoriš sam v odnosu do Boga in kaj s pomočjo drugih?  Različne predstave očeta določajo, kako si kdo predstavlja Boga ali kot mučenika ali ljubezen. Prav zato si mnogi danes ne morejo predstavljati Boga po sodobnih teoloških naukih, ker pač niso imeli takšnih staršev. To so potem neemancipirani kristjani, ki iščejo uteho v solzni dolini in opiju.  

Poti do sebstva kot poti do brezpogojne ljubezni so naslednje: 
1.  osvobajam  se  občutka kontroliranosti, varnosti, 
2.  sprejemam vsako, še tako bolečo priložnost, da spoznam  svoje zasvojenosti,   
3.  vse imam, kar rabim za polno doživljanje sedanjega  trenutka, 
4. sprejemam odgovornost za svoj program, za svoj napredek, za popravke programa, 
5. prikrivanje vodi k ločenosti jaz in ti, 
6. z ljubečim sočutjem sprejemam tuje težave, 
7.  nenehno  umirjam raziskovanje razuma, da bi bil  dostopen  za finejše  energije, ki me povezujejo z vsem božanskim, 
8.  delujem iz središč - čaker svojega bivanja (od  varnosti-zakoreninjenosti, občutka gibanja, notranjega svetišča - vodnika,  sposobnosti  komunikacije), 
9. vsakdo je prebujajoče se bitje-prav zato mora opustiti  vse, kar  ga vleče navzdol in moliti, da bi bil sposoben iti  navzgor, 
10.  upoštevajmo vse duhovne zakone, tako  da  molim, meditiram, vizualiziram. 

2. Heglovo, Kierkegaardovo in Žižkovo razumevanje ljubezni 
                              
Hegel je v letih 1800 - 1806 iskal enotnost nasprotij v ljubezni. Po l. 1800 je študiral teologijo in klasične jezike v Tuebingenu. Filozofijo religije, kulture in etike je začel razvijati v Jeni. Občutil je pomanjkanje solidarnosti v tedanji Prusiji in v moderni sploh. Zato se je  Hegel v mladostnih teoloških spisih opiral na pozitivnost uradne religije in na njeno povezanost s pravom in politično avtoriteto tedanjega časa. Zgodovinsko je to stanje utemeljeval z grškimi polisi in krščanskimi komunami iz zgodnjega obdobja. Očitno v tej težnji sovpada osebna religija z ljudsko in državno. Sledil je intenci izvirnega krščanstva po razumevanju dejanskega življenja. Zanimal se je za problem legitimacije oblasti, konsenza z njeno močjo, odnosom med individualno voljo in voljo ustanov.  V uvodu k Filozofiji religije Hegel pove, da je človek to, kar je po misli, po duhu. Tako je mladi Hegel ustvaril temelj za kritično misel Straussa (Das Leben Jesu) in Feuerbacha (das Wesen des Christentums). Za mladega Hegla je 'ljubezen  sprava'. V zakonski zvezi se dogaja biti po in za sebe, ko drugobit sprejemamo za svojo. Šele tedaj je resnica o zakonu celota.

Iz religioznega duha izhajajo podobe umetnosti in znanosti, kot tudi politika. To je zanj kasnejši tristopenjski razvoj duha. Bog je središče, ki vse oživlja. V religiji stopa človek v odnos do te sredine. Iz nje vse izhaja in se vanjo vrača na višji stopnji zavesti. V tej zasnovi je kontinuiteta Heglove misli. Živ je le odnos subjekta do subjekta, kjer se drugi postavi kot ti. Takšen odnos je ljubezen (gr. agape). V njej je zlomljena moč objektivitete. Kjer  je drugi le spoznan objekt, je odnos mrtev. Bog je princip vse biti. Religija in ljubezen sta eno, ker drugi ni postavljen nasproti (nemški samostalnik Gegenstand = predmet izhaja iz glagola “gegen stehen” = stati nasproti).  Ljubezen razume kot enost v ločenosti kot absolutno identiteto. V ozadju Heglove misli je že eleatska metoda, po kateri si nasprotja nasprotujejo in se ločujejo, eno pa enoti. Gre pa za anticipacijo Heglove misli iz Enciklopedije duha, da je vsaka sodba odločitev. Celotna shema dialektike je enost v ločenosti. Religiozni odnos je zanj dialektičen. Dialektika je princip vse biti, ne gre mu le za formalno trojno potekanje. Že mladi Hegel je implicitno razširil pojem logike kot dialektike  na ontoteologijo. Vse transcendentno je zanj imanentno v duhu.   

Bit je za Hegla tista, ki združuje. V sodbi je to kopula med subjektom in predikatom. Hegel je prepričan v dejansko združevalno moč biti kot razodetega Boga. V tem je njegova originalna pobuda, zanos (gr. pathos) duha, na katerem so kasneje Scheling, Marx, Kierkegaard in Lukacs (slednji v Mladem Heglu) našli tudi sramotna znamenja. Lukacs ga razglasi za reakcionarno legendo. Ne bi smeli pozabiti, da tudi ti skušajo premagovati “nesrečno zavest” in zdomljenje zaradi odtujenosti le na drug način kot Hegel. Za Hegla je podobno kot kasneje za ameriškega psihologa Jamesa aktualno obenem racionalno najboljši izbor. Filozofija pa je samoizobraževanje človeške vrste o sami sebi. Zato je njegova teorija pojmovnih in zgodovinskih sprememb obenem teorija samozavedanja. 

Vera je način, kako je združitev predstavljena. Samo bit ni predmet sojenja, kar je izpostavil že Kant; vanjo se lahko le veruje, kar izpostavil tudi Kierkegaard. Vendar pa je to le predpostavka, ki je pred vsako presojo. Na tej ravni pa je vera reflektirana bit, ker je združevanje ločenega možno le z refleksijo. Živa vera je ljubezen. Mišljenje ima svojo strukturo le, če izhaja iz vere kot gotovosti. Absolut je Bog, ki se je razodel v Kristusu. Kot vemo je za zrelega Hegla absolut (absolutus – razrešen) abstraktna bit, ki je obenem najbolj konkretna. Razodetje je za Hegla zadnji nesporni temelj, iz katerega sledi zahteva ljubezni. formula enakosti ljubezni, vere in mišljenja je podlaga za kasnejši sistem. Heglu gre za to, da skozi inkarnacijo Kristusa spozna živo vero nasproti mrtvi judovski. V tem se vidi Heglovo diskriminacijo na našo – razodeto in tujo – umetno religijo. Razločevanje med živim in mrtvim v religiji je pomembno tudi za kasnejše filozofe vključno z Nietzschejem. Heglov ljubeči um je že Spinozov amor intelectus dei, a ni samo to, ker mu ne gre za odnose med atributoma (mišljenje + razsežnost) in modusi. 

V Heglovem delu “Duh krščanstva in njegova usoda” je naša zavest zavest o življenju. Čisto življenje je božansko. Življenje samo sebe misli tako kot bivajoče v naši zavesti.  Pomiritev (nem. Versoehnung) vedenja in vere je pomiritev uma in ljubezni. To je spekulativna raven kontemplacije svetega, ne pa še realni humanizem. Zato so kasnejši misleci skušali doseči tudi to točko (umno mora biti dejansko), ki se je tudi njim izmikala. Tudi v “Fragmentih sistema” iz Heglovega frankfurtskega obdobja se Hegel vprašuje po živem religioznem odnosu. 

Živ religiozni odnos je odnos končnega življenja do neskončnega (rekli bi tudi večnega). Pojem življenja, ki izvira iz religiozne zavesti krščanstva, je postal zanj temeljna filozofska kategorija. Organizacija končnih individuov je zanj “narava”. Hegel ni samo inovator absolutnega znanja, ampak tudi religije in duha. Nihče se za njim ni upal sistemsko razmišljati o absolutu. Ta je postal sestavina skritega kurikula, skrivnost sama po sebi. Hegel ni vedel, da je tisto, kar je v eni kulturi sprava, v drugi razdor ali celo v isti v drugem času.  Mladoheglovci (Strauss, Feuerbach, Marx) so bili kot kritiki Hegla tudi kritiki krščanstva.  

Zanimivo je tudi Nietzschejevo pojmovanje razvoja treh stadijev duha kot so kamela, lev in dete. Danes imamo opravka s preobremenjenimi kamelami in bojevitimi levinjami, ki so vse pripravljene žrtvovati za občutek ponosa. Zato je Freud rekel, da imamo raje kot nas same naše iluzije. Na ravni kamele in levinje je ljubezen lastna past, ker je stalno osleparjena za eno, ker ostaja razdvojeno in ločeno. Gojiti je treba sočuten odnos do delovnih kamel in bojevitih levinj. Cilj je vzpon duha na raven otroka, da se naša volja izgubi v volji drugega in se razširi. V tej točki se Nietzsche kot kritik krščanstva temu približa. Vendar pa Nietzsche goji pogansko, dionizično brezpogojno ljubezen in veselje do življenja.  Glede na povedano ni pomembno le, kakšna je razlika med pogansko in krščansko ljubeznijo, ampak tudi, kakšna je razlika med avtentično in odpravljeno.  

Gasparino (2015) v duhovnem priročniku ponuja vrsto poglobljenih nasvetov, kako odkriti veselje, ki ni le stvar trenutka ali dneva, marveč traja, saj prihaja iz notranjosti. Takšno veselje, ki ga tudi podarjamo naprej, je »najkrajša pot za zmanjševanje razdalj med srci na različnih bregovih življenja«. 

V ljubezni je človek našel samega sebe v drugem in drugega v sebi. To je bit v drugobiti tako kot tat vam asi. Ločeno obstoji kot eno, tako da se usoda zrcali sama v sebi. Odprava (Aufhebung pri Heglu)  pomeni ohranitev na drugi, višji ravni kljub opustitvi ali izgubi neposredne. Odpravljena ljubezen ni isto kot zavrnjena, odklonjena. Drugačna posredna raven ljubezni pomeni tudi drugačno neposredno. Odnos med izgubo in pridobitvijo se kaže v spremenjeni posredovani neposrednosti. Smiselno bi bilo, da bi se te spremembe dogajale na vedno  višji ravni duha. Na nižjih poteka le zamenjava enakega z enakim. Zato nastajajo idealizacije namesto samoaktua lizacij. »Umijte si roke grešniki in očistite si srca vi, ki ste v duši razdvojeni. Samo čista srca vidijo Boga. V želji 'hočemo samo eno'. Krivi smo zaradi sebičnega ravnanja«. 
  
Za Kierkegaarda je neposredna, začasna, minljiva ljubezen kot eros prevedljiva v ljubezen kot agape.  Glede na današnje zavedanje pomena teologije telesa bi lahko za Kierkegaarda ugotovili, da mu gre za agapični eros. Posamičnik svoj čas preživlja v trenutkih večnosti (lat. sub specie aeterna) in svojo končnost v neskončnosti v duhu »ti moraš ljubiti« (Kierkegaard, 2012). Zato ne živi epifenomenov objektivitete razumske znanosti, ampak epifanijo odnosov z Bogom.  Začasna neposredna ljubezen ni zavarovana in zato pomeni skrito obupavanje, nesrečo, tesnobo. S tem utemeljuje Kierkegaard svojo zavrnitev Regine Olsen in Don Juanovo nezadostnost menjavanja žensk. Bog se ravna po načelu enakosti. Kakršni smo do drugih, takšen je Bog z nami. Bog je milosten in strog. Do ozkosrčnih je strog in do ljudi odprtega srca je milosten. Je tehtnica in je tisti, ki vse vidi. Za Avguština je Bog dobro brez dobrote in modrost brez modrosti. Kierkegaard se zavzema za etično zadolževanje za večno ljubezen drug drugemu. 

Kierkegaard (2003) je proučeval odnos med romantično in zakonsko zvezo. Sam je po enem letu razdrl zaroko z Regino Olsen zaradi 'skrite grbe', ki je metafora za  skrite hibe, pomanjkljivosti, nedoraslosti ali predstave zakonskega dolgčasa. Gre za znani vtis, da se partner za drugega ne zdi dovolj dober in se zato hrepenenja odpove. Pri Kierkegaardu le ljubezen do Boga ne vara. Regina je bila zanj plodna izguba, saj ji je posvetil svoje delo, ne pa samega sebe. Ni hotel sprejeti odgovornosti za obojno nesrečo v zakonu, ki bi bil sicer etično dejanje, a kot teologu mu je več štelo religiozno. Napisal je Dnevnik zapeljivca, v katerem opisuje romantično ljubezen med Johannom in Kordelijo po motivih Apulejevega Erosa in psihe. V obeh primerih obžaluješ, če se poročiš ali ne poročiš. Menil je, da je zakonska ljubezen šola značaja. Po strukturi je čutna in duhovna, nujna in svobodna. Ljubezen zanj ni nevračana, ampak je nesrečna, ker gre za nepresežno lastnost nepotešenega srca. V tej točki se razhaja s Heglom, ki ga idejno zavrača, in se uvršča med romantike (Prešeren, Leopardi, Jesenin, itd). Tudi Kierkegaard je primer erotofoba. Zanimiva pa je njegova shema razvoja življenja od estetske do etične in religiozne ravni. 
Za Kierkegaarda je pomembno, da je ljubezen trajna, da omogoča duševni mir, varnost. Ni pa pomembno ali je srečna ali nesrečna. Kajti posamičnik v minljivi ljubezni obupava, pa naj bo navzven videti še tako srečna. V večni ljubezni ni strahu in trepeta. Ljubezen nas izgrajuje. Je kot skrivna govorica neizčrpna, neskončna. Vse vzame in vse daje. Je neprimerljiva. Vendar pa je krščanstvo tudi pohujšanje. Slabo je, če na to nismo opozorjeni. Abraham opravi lekcije iz obupa, ko koplje globoko v tišini božje milosti.    
Boga dojemamo prek združitve trenutka z večnostjo, končnega in neskončnega. Človek je sestav ljeno bitje, je hkrati končen in neskončen. Ljubezen v estetskem stadiju je končna. Kot agape jo povzdigne v teološki stadij. Zato jo v skladu s svojo duhovno naravo sublimira v večno ljubezen. Obupa se je rešil le tisti, ki mu je ubežal v večnost. Ljubezen, ki se hrani iz večnosti in postane dolžnost, sicer ne ubeži nesrečam, reši pa se obupa tako v dobrem kot v slabem« (Kierkegaard, 2012; str. 59) Kierkegaard prek subjektivnosti najgloblje notranje stiske, kako ljubezen prevesti v dejanje, išče postajanje. Zato govori o izgrajevanju, ki je za nas izoblikovanje.  

V duhovno zgodovinskih izjavah človeka prepoznava njegove značilnosti in dejavno hrepene nje, to, kar je v njem podzavestno in še ne-uresničeno. Upanje je za E. Blocha »najbolj človeški notranji vzgib«, najbolj resnično »osebno čustvo«, ki je usmerjeno na »samo-razširitev v smeri naprej«, kot v nastajanju pojmovana resničnost. Blochov humanistični ateizem preoblikuje svetopisemsko upanje in pričakovanje Božjega kraljestva v zamisel o prihodnjem obstoju človeka kot Boga, ki si sam ustvarja enotnost  človeštva in zemeljski raj.
Kierkegaardov posamičnik natančno ve, da je končen vis a vis neskončnemu bogu in da ga odnos z njim komunikativno povezuje, dejansko pa ločuje. Po eni strani spominja na Blochov Noch nicht seiendes po drugi strani pa na Heglovo nesrečno zavest. Derrida (2004) skrivnost odločitve pojasnjuje z asimetrijo odnosov na vse strani. Ti odnosi so težavni. Ne ve, kaj se bo zgodilo in zato zaupa brez upa. Abraham je prototip religiozne ravni odnosa tako kot je don Juan prototip estetskih užitkov. Estetski stadij je stadij, v katerem posameznik izbere čutni užitek. Nekateri vse življenje kot prededipalci ostajajo v tem stadiju kot Don Juan. To je brezciljna igra z življenjem. V takšnem stadiju ostaja tudi Dostojevskijev kockar.
Ljubezen je istočasno izven sebe in v sebi. Ljubezen in vera sta čudežni. Več dajeta več prejemata. Pomni se ga, ko pozablja nase. Odpušča grehe. Ostane vsaj kot tolažba. Če bi le kdaj prej bil tako podkovan z božjo opremo, da si ne bi grenil  življenja, da bi znal vztrajati še v čem razen v študiju. Kot sila preobrača preteklost v prihodnost. Pomoč prihaja iz usmiljenja. Kako ostati v zmagi? Ne tako, da iz nje napraviš napuh. Do boga prideš tako, da se izničiš in postaneš orodje. Ko meniš, da nekaj veš, ostajaš na površini. Tekmovali naj bi v tem, kdo se bolj žrtvuje. »navznoter se je treba odreči samemu sebi, navzven pa se znati izkazati v požrtvovalni nesebičnosti (ibidem, 469).      

Sebično ljubezen prekinja Postava »Ti moraš ljubiti bližnjega«. Večnost omogoča, da se po ekonomiji božanske izmenjave do neskončnosti zadolžujemo za ljubezen drug drugega. Omogoča večnosti zmago zdravih načel (Kierkegaard, 2012, str. 59). Večnost, ki je vprežena v možnosti, je dovolj blizu in dovolj daleč, da posamičnika potiska naprej.  Možnost se nam predstavlja kot mila in stroga. V njej sta upanje in strah (ibidem, str. 322) odpre se neskončna globina, ki nikogar ne zavrže. Fukuyama v knjigi Trust ugotavlja, da so družbe z višjim socialnim kapitalom medsebojnega zaupanja bolj uspešne.
Kierkegaard (2012) kritizira pesniški pristop, ki povzdiguje ljubezen nad Boga. Ljubezen je radikalno podarjanje. »Ljubezen ne išče svojega, ampak raje daje tako, da dar zgleda lastnina drugega.« Stvarjenje, ki je darovanje par excellence, je izraz take ljubezni in vsak, ki je ustvarjen, je ustvarjalen po božji zaslugi. Velja tudi obratno, spoznati drugega, takšnega kot je, je možno le v ljubezenskem sprejemanju drugega. Zakaj? Ker ljubezen ne išče svojega, lahko sprejema dru gega kot drugega. Ker je ljubezen radikalna, drugega sprejema vedno le kot absolutno drugega. Svet je tako vedno razbit in heterogen, želja po spoznanju filozofskega sistema pa je odmik od pristnega spoznavanja. Ljubezen kot spozna nje je princip individuacije. Spoznanje drugega je možno le preko popolnega sprejetja ter popolne podarit ve drugemu ali, kot pravi Levinas, biti talec drugega. Bog je kot dialektični člen že Tretji, kot sogovornik jaza je pa Drugi.
To, kar Kierkegaard s kritiko konformnh kristjanov le nakazuje, razvija Dostojevski (1976) v Legendi o Velikem inkvizitorju. Inkvizitor, ki je demonično obupal nad pretežkim bremenom svobodne ljubezni, vodi množico in ne občestva. Množici gre za tostranske dobrine in ne za svobodno vero v skrivnosti. Zato mu ni žal smrti odvečnih ljudi za ceno sreče človeštva. Ne doživi katarze v božji ljubezni – agape niti v zemeljski ljubezni - eros, ker se je prvi odpovedal, druga pa je izven njegove misije velikega duhovnika. V Legendi gre po eni strani gre za zlorabo religije za politične namene, ki jo poznamo v 20. stoletju in zlasti iz jugoslovanskih vojn. To je posledica množične psihologije, ki zamenjuje (oz. ne razločuje) trajno dobro in trenutno dobro.   
Ruska pravoslavna cerkev ni zapadla grehu inkvizicije, ne glede na to, kakšni heretični in drugi vzroki so jo pogojevali v RKC. Zato je Veliki inkvizitor tehnični realizator zahodne iluzije o nesmrtnosti duše. 
Žižek  je ugotovil, da je »brezpogojna erotična ljubezen« še posebej v današnjem času, nenehno na udaru, saj »družba od nas zahteva spiritualni 'psevdobudistični hedonizem'. Ta ideologija pravi: bodite zvesti samemu sebi, realizirajte svoje potenciale, eksperimentirajte s svojim življenjem, ne fiksirajte se s stabilnimi identitetami, saj je življenje dinamično, fluidno. Žižek (2013) še dodaja, da je znotraj »takšne ekonomije življenja prava, strastna ljubezen ovira našemu razvoju. Je tudi nasilna, saj vključuje subverzivno plat, kajti »ravnotežje tvojega življenja je porušeno. Vse je podrejeno eni sami osebi. Ne morem si predstavljati bolj nasilne izkušnje, kot je ljubezen«. Zato današnja družba ne neguje (več) takšne ljubezni. Skuša zbrisati ta eksces kot da bi bila ljubezen strupena. Vse ženitvene agencije pomagajo najti t.i. pravo ljubezen brez zaljubljenosti. »To ustreza dnevni narcisistični metafiziki. Hočemo kavo brez kofeina, hočemo pivo brez alkohola in hočemo ljubezen brez nevarnih momentov,« pravi Žižek, ki pa vendarle verjame v »čudež ljubezni«. Želimo rože brez trnja. Tudi Precht (2011) govori o tem, da ljubezen v dvoje ni religija, čeprav se za takšno predstavlja, ker ne gre za občestvo. Kapitalistična osebna posesivnost je seveda nasilna, saj 'zapovedani užitek' (Žižkova sintagma) ukinja dostojanstvo osebe.
Totalitarni režimi iz 20. in 21. stoletja so legitimizirali svojo oblast z obujanjem ljubezni posameznikov do njihovega vodje. Temu bi rekli, da so s pomočjo nadomestne državne religije prevedli mehanizme poslušnosti Bogu v poslušnost vodji. Ta pojav je precej splošen in ni omejen na eno nacijo kot so pokazali Millgramovi poskusi. Brezpogojna lojalnost, s katero so dosegali oktroirano enotnost in izpolnjevanje sklepov, seveda ni bila agape, ampak njena izkrivljena mimikrija. Že psiholog Adler je izpostavil, da je moč močnejši motiv kot eros.     
Pokojni severnokorejski predsednik Kim JongIl je dejal: »Podobno kot lahko sončnica cveti le, če je obrnjena proti soncu, lahko korejsko ljudstvo uspeva le, če je obrnjeno proti svojemu vodji.« Takšen diskurz je za Žižka dokaz, da sta teror in (posvetna op. NB) milost tesno povezana. Sta del iste strukture moči. Milost in teror ravno nista del iste strukture moči. Za Marxa pojav in bistvo nista sovpadala, ker bi bila potem znanost odveč. 
Za Žižka pa je koncept vere, ljubezni, milosti, … samo toliko vreden, kolikor se je realiziral v dosedanji zgodovinski praksi. Zato tudi lahko sklepa: » Ljudje v takšnih režimih so živi zaradi milosti tistih, ki so na oblasti. To spominja na Agambdenov Homo sacer. Bolj ko je režim nasilen, bolj so njihovi voditelji opevani kot neskončna ljubezen, dobrota in milost.« Ker sami sebe po fantazmi tako opevajo, jih po transmisiji tudi njihovi državljani. Kje je tu svobodno novinarstvo? V  politiki je ljubezen obujena takrat, ko v družbi umanjka demokratične legitimnosti. Žižek očitno ne razlikuje med močjo nemoči (v krščanstvu) in nemočjo moči gospostva v posvetni sferi. Nekateri to razliko prezrejo tako kot Irigareyino trditev, da se demokracija začne v dvoje. 
Žižek je opozoril, da je celo budističnim mislecem, na podlagi starejših učenj, uspelo ustvariti etiko discipline in žrtvovanja, ki je bila potrebna za hitro industrializacijo Japonske. Potrebna je bila popolna »utopitev v nepersonalni jaz, tako imenovano budistično razsvetljenje« (satori?). ne vem, kako je teologom razsvetljenja uspelo upravičiti ubijanje, saj ko »ne verjameš več v avtonomni jaz, ampak se dojemaš kot praznino, anonimni in pasivni opazovalec življenja okoli sebe, kjer so vsi pojavi vključeni v kozmični ples, lahko le opazuješ, kako tvoj nož rine v drobovje tvojega nasprotnika«, (Žižek, 2013). Tu je Žižek na nasprotnem polu Zupančiča (BMZ), ki verjame v satori kot možnost resetiranja današnje svetovne krize v smislu postedipalne zavesti.    
Znano je, da se je nasilje v krščanskemu pojmovanju ljubezni pokaže v verskih vojnah. Problem je v izbiri objekta ljubezni, saj ga krščanstvo izvzame iz njegovega konteksta in ga dvigne na posvečeno raven, kar je ponazoril s citati britanskega filozofa Gilberta Chestertona, ki je pisal o hierarhiji ljubezni v krščanski teologiji. Žižek trdi, da v krščanstvu ne bi smelo biti nobene hierarhije, saj »ne gre za opustitev vseh zemeljskih stvari v zameno za neskončnost, ampak gre za ljubezen do revežev, v imenu katere bi se pravi kristjan moral odreči tudi večnosti«. Podobno bere evangelij, kjer Jezus pravi, da ni prinesel miru, ampak meč, in je prišel zato, da zoperstavi očeta proti sinu, hči proti materi.  
Žižek (2013) meni, da s tem Kristus zavrača ustaljeni hierarhični red, izraža sovraštvo do vzpostavljene družbene hierarhije in se »zavzema za radikalno egalitarno družbo«, podobno komunizmu. Agape je zanj politična ljubezen. Pomeni brezpogojno egalitarno ljubezen do vodje, kar lahko služi kot temelj za novi družbeni red. gre za (severnokorejski) egalitarni red solidarnosti. Ljubezen je univerzalna povezava, ki ljudi v emancipatornem kolektivu neposredno povezuje mimo hierarhičnih determinacij.« 

Žižek ne uvidi, da Kristus ni bil apologet nobene družbene ureditve, saj njegovo kraljestvo ni od tega sveta. Zato je tudi Che Guevarina izjava: »Moramo postati močni, se utrditi, ne da bi izgubili nežnost« hipokrizija volka v ovčji koži.  Podoben boljši totalitarno človeški svet si je predstavljal tudi Sartrov junak Goetz, ki ga analiziram v poglavju 5.3. Realna politika je represivna do ljubezni, ki se lahko razvija znotraj politike možnega. Žižek bi rad dobro totalitarno državo brez stalinististične oblike, kar je paradoks. 

Katarina Majerhold razvija svoj filozofski koncept ljubezni in veselja interdisciplinarno. S svojo dejavnostjo in raziskovanjem posega na različna področja filozofije, umetnosti, andragogike in medicine. Še posebej se ukvarja s filozofijo čustev, zlasti s filozofijo ljubezni, veselja in sreče, pa tudi z etiko in estetiko. V predavanju Ljubezen, umetnost in ženske je Majerholdova izpostavila predstavo o pomenu vzgoje ljubezni do sebe in do umetnosti, ki se razkriva v triadnem prepletu 1. umetniškega dela, 2. umetnikov in 3. gledalcev v umetnosti. Umetnost, v kateri ima vsak od treh elementov svoje mesto in dragoceno vlogo, omogoča ponovno odkritje in pojmovanje ljubezni. Tako umetnica ne more zares ustvarjati, ne da bi imela rada to, kar počne; gledalci ne morejo umetnosti zares občudovati in uživati v njej, če je nimajo radi in nimajo radi tega, kar opazujejo ali poslušajo; umetnica mora v primarnem, iskrenem smislu imeti rada samo sebe. 

Konfucij je primerjal enost dveh src v globini z vonjem orhidej. To je sobivanjski smiselni cilj. To sta duši dvojčici. To je smisel pripadnosti – gregarni motiv. Wittgwenstein meni, da mora tudi kognitivno sporočanje  izhajati iz prekognitivnih strinjanj. Tudi Arendtova in Bourdieu menita, da velja, čim več ljudi se z določenim mnenjem strinja, bolj je to resnica. Bourdieu to imenuje konvergenca k občemu spoznanju v znanstveni skupnosti. Wittgenstein tudi govori o skup nem naravnem izkustvu sveta. Diferenciacija problemov prinaša atomizacijo družbe. 

2. Večni filozofski sen večne ljubezni
Philosophia perennis ali večna filozofija potrjuje, da je univerzalna človeška zmožnost neposreden vpogled v naravo Realnosti – najsi je pridobljen po praksi duhovnih disciplin in študijem svetih spisov ali preko povsem nenapovedane razsvetljujoče izkušnje združitve z Bogom ali Končnim. Rezultat takšne pozornosti je zaupanje, da smo se razvili iz enega Vira in da je postopek duhovnega razvoja zaključen in izpopolnjen, ko se povrnemo v to Eno.
V jedru Večne Filozofije najdemo naslednje štiri temeljne postavke:
1: pojavni svet materije in individualizirane zavesti - svet stvari in živali in ljudi in celo bogov - je manifestacija Božanske Osnove, znotraj katere bivajo vse delne realnosti in izven katere te ne bi obstajale.
2: človeška bitja so zmožna, ne le vedenja o Božanski Osnovi na podlagi sklepanja, ampak lahko tudi uresničijo njen obstoj z neposredno intuicijo, nadrejeno dolgoveznemu umovanju. To neposredno poznavanje spaja spoznavalca s tistim, kar je spoznano.
3: človek poseduje dvojno naravo, pojavni ego in večni Jaz, ki je notranji človek, duh, iskra božanskosti znotraj duše. Človek lahko, če to želi, istoveti samega sebe z duhom in zato z Božansko Osnovo, ki je iz iste ali podobne narave kot duh.
4: človekovo življenje na zemlji ima le en cilj in namen: poistovetiti samega sebe s svojim večnim Jazom, da bi tako prišel do intuitivnega poznavanja Božanske Osnove.
Imenovati to perenialno pomeni, da se takšen vpogled znova pojavi v različnem času in na različnih krajih in da ni omejen na nobeno posebno kulturo, razred ali skupnost. V bolj formalnih besedah je bila ta filozofija opisana kot “metafizika, ki prepoznava božansko Realnost za svetom stvari, življenj in umov; psihologija, ki odkriva v [človeku] nekaj istovetnega z božansko Realnostjo, in etika, ki postavlja [človekov] končni cilj v poznavanje Bistvene in Transcendentne Osnove vseh stvari.”
Philosophia perennis označuje misel, ki so jo oblikovali tisti, ki so izkušali neposredno zvezo z Bogom in so končni svet projicirali v večnost kakor Edith Stein in so svoj celoletni dnevnik posvetili bodočim rodovom. Iz dnevnika njene in božje resnice je razvidno, kako jo je izkušnja prevzela,  jo preoblikovala, da nikoli več ni stala ista. Takšna izkušnja razodetja vodi, ne glede na to, kako medlo je podana s simboli, ki jih priskrbi človeški jezik ali kakršenkoli umetnostni izraz, ne glede na to, kako pogosto so jo v preteklih dobah ponovili ljudje vseh ras, spolov, kultur in religioznih prepričanj, v večno filozofijo, v večno domovino, v večno državo (Avguštinovo De civitate dei). 
Odnos med erosom in agape lahko interpretiramo kot odnos med samoomejujočimi in pozitiv nimi prepričanji. Eros pomeni samoomejujoče prepričanje, kadar je zadržan znotraj meja predsodkov glede spolnosti. Danes se eros odpira v smeri legalizacije in legitimizacije homosek sualnih zvez, pri čemer se zmanjšuje legitimnost heterospolnih.  RKC je pred nalogo reinterpre tacije in reevangelizacije odnosa med erosom in agape. Kakorkoli že se relacijska (psiho)terapija uspešno razvija (Gostečnik, 2000, 2006), ostaja trdno v družinskih okvirih. Razpad (atomarnih in družinskih) delcev je hitrejši kot je njihova osmislitev. Razvez je več kot ponovnih porok. Desocializacija doma zareže in rani ostreje kot združuje in zdravi resocializacija v domovih.  

Prepričanje, da ima ljubezen svojo ceno, je samoomejujoče prepričanje, dokler nismo priprav ljeni zanjo plačati nobene cene. D. Zajc podobno kot Emerson pravi, da boš za vse plačal, ker odrešenja ni. V Svetem pismu pa piše, da obstaja odrešenje za dobra dela, ki bodo poplačana v nebesih. Ljubezen ni problem, če jo preokvirimo v smeri izkazovanja vsebin, kakršne pač so boleče in neboleče. »Moram se izkazati« pomeni isto kot 'moram si biti všeč', a se 'ne maram'. »Ne maram« pa pomeni »nočem, ker nisem primeren«. Zaradi slednjega lahko uporabimo tehniko »pogajanja v šestih korakih« ali swish-a, da lahko brez škode kaj opustimo. Paziti je treba na različne namene teh tehnik. Pri pogajanjih gre za to, da sprejmemo za nas najboljšo rešitev. 

Krivice so poravnane z odpuščanjem, ne pa z maščevanjem. Posledica odsotnih očetov je premoč na mati. V tem je videti začaran krog. Če se oče ne zna ali ne more vključiti v vzgojo otroka, postane celo moteči dejavnik. Zupančič (1992) meni, da  je bila mati za nekatere sinove premočna, zato ti ostajajo večni mladeniči s pomanjkanjem domišljije, kaj bi ustvarili skupnega z novo žensko. Nimajo projekcije svojih čustev vanjo. Zdi se jim, da je vsaka odvisnost že podrejenost in izguba svoje svobode. Pravzaprav ne najdejo z njo skupnega jezika. Moški in ženska, če takšna ostaneta skupaj, sta nenehna tujca v smislu ne vem in nočem vedeti.

Zupančič (2002) je zaznal  potrebo k preobratu iz homo oeconomicus-a k homo moralis-u, ki se še danes ni zgodil, ker niti morala niti vzgoja zgolj na razumski ravni ne delujeta. Z vidika Kierkegaardovih stopenj razvoja duha je večina zahodnjakov še v estetski fazi, ne da bi s pove zovanjem preteklosti in prihodnosti prestopila v etično fazo, če o najvišji teološki fazi za zdaj ne govorimo. Potreba po veselem vizionarskem življenju je protiutež kapitalizmu, ki mu manjka eshatologije. Ne interpretira pavlovske brezpogojne ljubezni, ki jo Makarovič (2009) jo zaobide s pogojno erotično ljubeznijo. 

Kako je mogoče misliti današnje egocentrično edipalno stanje? Misliti proti sebi ni dovolj. Treba je misliti na in za druge in drugače do sebe ne le bolj empatično, ampak tudi bolj avto korekcijsko. Nedavno je Soros (2001) zagovarjal prednosti odprte družbe  v smislu liberal nega trga. Bivši socialistični svet se mu je zdel zaprt in sovražen do demokracije.  
Zakaj satori ne zadostuje za samouresničitev? Nekaterim ni pomemben Bog, ampak popol- nost, občutek, da so v očeh Boga in ljudi vse naredili pravilno. Iščejo potrditev samih sebe, njihovo srce pa ostaja hladno, kamnito. Ne pustijo se dotakniti Božjemu srcu. Srce zaprejo tudi svojim bližnjim. Zaposleni so sami s sabo in se varujejo vsega, kar bi jih lahko postavilo pod vprašaj in se jih v globini dotaknilo. 
Tolle (2010) razlikuje med notranjim in zunanjim namenom. Notranji zadeva bivanje, sedanji trenutek in je primarni; zunanji pa je sekundarni in zadeva delovanje. Notranji namen je skupen vsem, to je prebuditev; zunanji je odvisen od posameznika, prav tako pa se sčasoma spreminja. Ni bistveno samo zadovoljevanje potreb, ampak to, s kakšno pozornostjo to dela mo.  Nekateri temu pojavu rečejo čuječnost (mindfulness). Vsebina in struktura ega je poisto vetenje s stvarmi; iluzija lastništva; hote nje; potreba po več; identifikacija s telesom. Zamere niso povezane s tem, kar smo in kar so drugi. Ego ne ve, da je vir energije znotraj, zato jo išče zunaj.

So-prisotnost Boga nas osvobaja ega. Karkoli mislimo, da nam svet kaj prikriva, mi prikriva mo svetu. Prikrivamo, ker mislimo, da smo premajhni in da nimamo česa dati. Trije načini so, kako ego ravna s sedanjim trenutkom: 
1. kot sredstvo za dosego cilja, 
2. kot oviro ali 
3. kot sovražnika. 

Pomembno je vprašanje, kdo mislimo, da smo; obilje; poznavanje sebe in poznavanje stvari o sebi; kaos in višji red; dobro in slabo. Kakor življenje vidimo, takšno je. Če ga vidimo kot prob lem, bo za nas problem. Če smo prepričani v oviro, bo ovira. Če ga štejemo za sovraž nika, dobimo vojno. 

Maritainova filozofija je pristna philosophia perennis, ki se naslanja na staro modrost, ki je zavezana tistim temeljnim resnicam, ki vedno znova navdihujejo. V tem smislu je Maritain (2004) je most med francoskim duhovnim svetom prve tretjine 20. stoletja in velikim krščan skim mislecem Tomažem Akvinskim. V prvem delu od Bergsona do Tomaža Akvin skega je Maritain razmišljal o nekaterih vidikih sodobne religiozne misli. Na razpravo o biti in bivajočem lahko gledamo kot na esej o eksistencializmu svetega Tomaža Akvinskega. Največji dosežek Maritainove filozofije je na nauku sv. Tomaža sloneča, utemeljitev filozof skega, metafizičnega in spoznavnega realizma. Maritain je znan tudi kot integralni humanist.  

Tradicionalno je ontologija biti podlaga psihologije biti. Obe se še vedno razvojno prepletata, saj pristajata na enost (Einheit, unity) kot izvor vseh nasprotij in ne nazadnje njihovo razrešitev.  Zupančič sicer ne pove, da gre za načelo coincidentia oppositorum, skuša pa poučiti filozofe. Prav zato, ker je metafizična bit tako preprosta, zavaja filozofe, ki se niso povzpeli na to stopnjo abstrakcije ali vizualizacije, ki jo terja ta njena skrivnost za svoje spoznanje. 

Metafizika je za Maritaina najbolj humana in obenem evangelijska veda. Najbolj božansko je pod videzom vsakdanjosti. Seveda je težko ugotoviti izvirni pomen nekdanjih izrazov, ker ne ve mo, katere zaznave so se skrivale za določenimi jezikovnimi izrazi. Zato izvirno zaznavo iščemo stran od biti, ne pa v njej sami, ker so razdvojeni na telo in dušo. Tudi nekateri zakonski pari iščejo enotnost svoje eksistence izven odnosa.           
Mnogi sprašujejo Boga to, kar bi morali vprašati satana. Skušnjavec, ki vodi v pekel, je satan. William Law: “Ljudje niso v peklu zato, ker bi bil nanje jezen Bog ... oni se nahajajo v stanju deljenosti in ločenosti zaradi svojega lastnega gibanja, ki so si ga sami izbrali.” Lastni sogovornik ni vedno Bog, ampak je satan, ki ločuje, ker nam nastavlja sovražnike. Ne le jaz, ampak tudi narod bogonosec, iznajdeva sovražnike.   
Philon iz Aleksandrije: “Na poti do resnice so tisti, ki dojemajo Boga s pomočjo božanskega, Luč z Lučjo.” Joel Goldsmith: “Jaz sem združen z božansko inteligenco preteklosti, sedanjosti in prihodnosti, ki je moja trenutna zavest.” Nobena duhovna skrivnost ni skrita pred mano... Znotraj mene je to transcendentno Bitje, ki sem Jaz in do katerega imam za vedno dostop...  Aldous Huxley (2009) takole definira trenutek transformacije sebe: “Mi se nahajamo na poti povratka na točko, ki ustreza našemu začetku v animaličnosti, vendar pa neprimerljivo višje. Še enkrat živimo življenje v trenutku, ivljenje bitja, v katerem je ljubezen izvrgla strah, vizija zavzela mesto zemelj skega upanja, brezosebnost pa ustavila pozitivno sebičnost samo-zadovoljnega spominjanja in negativno sebičnost kesanja.” 
Budizem razume nenavezanost posameznika kot brezosebno odpoved željam, ki jih krščan stvo očiščuje v napotitvi na druge in s tem predvideva osebno rast. Večna filozofija ponuja navidezno paradoksalen odgovor. Ovira spajajočemu spoznavanju Tega je fiksna zavest, da smo ločeni jaz. Vezanost na jaz ali moj izključuje spajajoče poznavanje Boga. Sv. Janez s Križa pojasnjuje to psihologijo duše takole: “Duša, ki je vezana na neko stvar, ne glede na to, koliko dobrega je v njej, ne bo dosegla svobode božanske združenosti ... ujeti v vezi človeških naklonjenosti, ne glede na to, kako rahle so te lahko, ne moremo najti, dokler trajajo, naše poti do Boga.” Huxley definira naš vnebohod in kenozo takole: “Mi preidemo iz časa v večnost takrat, ko se istovetimo z duhom, in preidemo znova iz večnosti v čas, ko se istovetimo s telesom.”
Imenovati to perenialno pomeni, da se takšen vpogled znova pojavi v različnem času in na različnih krajih in da ni omejen na nobeno posebno kulturo, razred ali skupnost. V bolj formalnih besedah je bila ta filozofija opisana kot “metafizika, ki prepoznava božansko Realnost za svetom stvari, življenj in umov; psihologija, ki odkriva v [človeku] nekaj istovetnega z božansko Realnostjo, in etika, ki postavlja [človekov] končni cilj v poznavanje Bistvene in Transcendentne Osnove vseh stvari.”
Philosophia perennis označuje misel, ki so jo oblikovali tisti, ki so izkušali neposredno zvezo z Bogom in so končni svet projicirali v večnost kakor Edith Stein in so svoj celoletni dnevnik posvetili bodočim rodovom. Iz dnevnika njene in božje resnice je razvidno, kako jo je izkušnja prevzela,  jo preoblikovala, da nikoli več ni stala ista. Takšna izkušnja razodetja vodi, ne glede na to, kako medlo je podana s simboli, ki jih priskrbi človeški jezik ali kakršenkoli umetnostni izraz, ne glede na to, kako pogosto so jo v preteklih dobah ponovili ljudje vseh ras, spolov, kultur in religioznih prepričanj, v večno filozofijo, v večno domovino, v večno državo (Avguštinovo De civitate dei). 
Odnos med erosom in agape lahko interpretiramo kot odnos med samoomejujočimi in pozitiv nimi prepričanji. Eros pomeni samoomejujoče prepričanje, kadar je zadržan znotraj meja predsodkov glede spolnosti. Danes se eros odpira v smeri legalizacije in legitimizacije homosek sualnih zvez, pri čemer se zmanjšuje legitimnost heterospolnih.  RKC je pred nalogo reinterpre tacije in reevangelizacije odnosa med erosom in agape. Kakorkoli že se relacijska (psiho)terapija uspešno razvija (Gostečnik, 2000, 2006), ostaja trdno v družinskih okvirih. Razpad (atomarnih in družinskih) delcev je hitrejši kot je njihova osmislitev. Razvez je več kot ponovnih porok. Desocializacija doma zareže in rani ostreje kot združuje in zdravi resocializacija v domovih.  

Prepričanje, da ima ljubezen svojo ceno, je samoomejujoče prepričanje, dokler nismo priprav ljeni zanjo plačati nobene cene. D. Zajc podobno kot Emerson pravi, da boš za vse plačal, ker odrešenja ni. V Svetem pismu pa piše, da obstaja odrešenje za dobra dela, ki bodo poplačana v nebesih. Ljubezen ni problem, če jo preokvirimo v smeri izkazovanja vsebin, kakršne pač so boleče in neboleče. »Moram se izkazati« pomeni isto kot 'moram si biti všeč', a se 'ne maram'. »Ne maram« pa pomeni »nočem, ker nisem primeren«. Zaradi slednjega lahko uporabimo tehniko »pogajanja v šestih korakih« ali swish-a, da lahko brez škode kaj opustimo. Paziti je treba na različne namene teh tehnik. Pri pogajanjih gre za to, da sprejmemo za nas najboljšo rešitev. 

Krivice so poravnane z odpuščanjem, ne pa z maščevanjem. Posledica odsotnih očetov je premočna mati. V tem je videti začaran krog. Če se oče ne zna ali ne more vključiti v vzgojo otroka, postane celo moteči dejavnik. Zupančič (1992) meni, da  je bila mati za nekatere sinove premočna, zato ti ostajajo večni mladeniči s pomanjkanjem domišljije, kaj bi ustvarili skupnega z novo žensko. Nimajo projekcije svojih čustev vanjo. Zdi se jim, da je vsaka odvisnost že podrejenost in izguba svoje svobode. Pravzaprav ne najdejo z njo skupnega jezika. Moški in ženska, če takšna ostaneta skupaj, sta nenehna tujca v smislu ne vem in nočem vedeti.

Zupančič (2002) je zaznal  potrebo k preobratu iz homo oeconomicus-a k homo moralis-u, ki se še danes ni zgodil, ker niti morala niti vzgoja zgolj na razumski ravni ne delujeta. Z vidika Kierkegaardovih stopenj razvoja duha je večina zahodnjakov še v estetski fazi, ne da bi s pove zovanjem preteklosti in prihodnosti prestopila v etično fazo, če o najvišji teološki fazi za zdaj ne govorimo. V zadnji knjigi (2009) razvija metafiziko po človekovi naravi oz. po potrebi po veselem vizionarskem življenju. To je protiutež kapitalizmu, ki mu manjka eshatologije. Ne interpretira pavlovske brezpogojne ljubezni, ki jo Makarovič (2009) jo zaobide s pogojno erotično ljubeznijo. 

Kako je mogoče misliti današnje egocentrično edipalno stanje? Misliti proti sebi ni dovolj. Treba je misliti na in za druge in drugače do sebe ne le bolj empatično, ampak tudi bolj avto korekcijsko. Nedavno je Soros (2001) zagovarjal prednosti odprte družbe  v smislu liberal nega trga. Bivši socialistični svet se mu je zdel zaprt in sovražen do demokracije.  
Pomembno je vprašanje, kdo mislimo, da smo; obilje; poznavanje sebe in poznavanje stvari o sebi; kaos in višji red; dobro in slabo. Kakor življenje vidimo, takšno je. Če ga vidimo kot problem, bo za nas problem. Če smo prepričani v oviro, bo ovira. Če ga štejemo za sovraž nika, dobimo vojno. 

Maritainova filozofija je pristna philosophia perennis, ki se naslanja na staro modrost, ki je zavezana tistim temeljnim resnicam, ki vedno znova navdihujejo. V tem smislu je Maritain (2004) je most med francoskim duhovnim svetom prve tretjine 20. stoletja in velikim krščan skim mislecem Tomažem Akvinskim. V prvem delu od Bergsona do Tomaža Akvin skega je Maritain razmišljal o nekaterih vidikih sodobne religiozne misli. Na razpravo o biti in bivajočem lahko gledamo kot na esej o eksistencializmu svetega Tomaža Akvinskega. Največji dosežek Maritainove filozofije je na nauku sv. Tomaža sloneča, utemeljitev filozof skega, metafizičnega in spoznavnega realizma. Maritain je znan tudi kot integralni humanist.  

Tradicionalno je ontologija biti podlaga psihologije biti. Obe se še vedno razvojno prepletata, saj pristajata na enost (Einheit, unity) kot izvor vseh nasprotij in ne nazadnje njihovo razrešitev.  Zupančič sicer ne pove, da gre za načelo coincidentia oppositorum, skuša pa poučiti filozofe. Prav zato, ker je metafizična bit tako preprosta, zavaja filozofe, ki se niso povzpeli na to stopnjo abstrakcije ali vizualizacije, ki jo terja ta njena skrivnost za svoje spoznanje. 

Če nas je v krizo privedel hiperaktivni način življenja (totalna mobilnost, akcija za vsako ceno), potem je ustreznejši odziv vita contemplativa, ki je obenem bližje organski solidarnosti kot mehanski, če govorimo z Durkheimovo terminologijo.  

Kontemplativna sredstva so različne molitve in meditacije. Satori je japonska meditativni izraz, ki v izročilu zen budizma označuje razsvetlitev, razsvetljenost. Končni smoter je omogočiti posamezniku, da v preblisku uzre svet na povsem nov, celovit način. Človek mora ta doživetja nadgrajevati ter se z vajo in ponavljanjem naučiti ne le zadržati tovrstno videnje, ampak spreme niti svoj način čutnega dojemanja. Kot pripoveduje parabola, je doseganje satorija kakor učenje hoje. Otrok pada dokler ne shodi. Satori je tudi streznjenje od porabniških želja homo consumens-a. Jasno je, da preboj ali krščansko spreobrnjenje (gr. metanoia) ni le nenaden pojav (kot pri Pavlu), ampak je rezultat prejšnjih dogodkov in se lahko večkrat ponovi. 

Krivice niso nikoli popravljene in maščevane. Posledica odsotnih očetov je premočna mati. V tem je začaran krog. Če se oče ne zna ali ne more vključiti v vzgojo otroka, postane celo moteči dejavnik. Zupančič (1992) meni, da  je bila mati za nekatere sinove premočna, zato ti ostajajo večni mladeniči s pomanjkanjem domišljije, kaj bi ustvarili skupnega z novo žensko. Nimajo projekcije svojih čustev vanjo. Zdi se jim, da je vsaka odvisnost že podrejenost in izguba svoje svobode. Pravzaprav ne najdejo z njo skupnega jezika. Moški in ženska, če takšna ostaneta skupaj, sta nenehna tujca v smislu ne vem in nočem vedeti. Prededipalno  stanje je treba misliti na in za druge in drugače do sebe ne le bolj empatično, ampak tudi bolj avtokorekcijsko. Nedavno je Soros (2001) zagovarjal prednosti odprte družbe  v smislu liberalnega trga. Bivši socialistični svet se mu je zdel zaprt in sovražen do demokracije.  

Zupančič (2002) je zaznal  potrebo k preobratu iz homo oeconomicus-a k homo moralis-u, ki se še danes ni zgodil, ker niti morala niti vzgoja zgolj na razumski ravni ne delujeta. Z vidika Kierke gaardovih stopenj razvoja duha je večina zahodnjakov še v estetski fazi, ne da bi z spravljeno preteklostjo in z upanjem v prihodnost prestopila v etično fazo, če o najvišji teološki fazi za zdaj ne govorimo. Zupančič (2009) razvija metafiziko po človekovi naravi oz. po potrebi po veselem vizionarskem življenju, kar je po moje preveč špekulativno. S tem bi pridobil eshatološki moment, a bi izgubil realno bazo. Makarovič (2006, 2009) pa obratno s kritiko krščanske ljubezni izgubi njeno eshatološko noto. 

Bistvena točka duhovnosti ni v praznini, ampak v srcu, ki ljubi. Kdor ima srce, se lahko reši. Celo takrat, ko srce zgreši pravo pot, ker ga pritegne nekaj, kar ni po Božji volji, bo na koncu človeka privedlo k Bogu. Srce trpi zaradi tega, kar naredi proti ljubezni. Celo takrat, ko ljubezen stopi na napačno pot, bo srce odprla Bogu. Kajti v vsaki obliki ljubezni obstaja globo ko hrepene nje po Božji ljubezni, ki je trdna in ne krhka, kakor človeška, ki je vedno zaznamovana z željo po pose dovanju in z ljubosumnostjo. Nekateri   pretiravajo z vzhičenost jo, drugi pa bežijo pred čustvi. Bistveno je, da srce odpremo Bogu, posebno takrat, ko je razdvojeno, shizofreno. Takrat se Božja ljubezen izlije v naše odprto srce, ga osvoji in ga privede do tiste ga miru, ki ga lahko najdemo samo v njem.

Čista nenavezana prisotnost nas osvobaja ega. Karkoli mislimo, da nam svet kaj prikriva, mi prikrivamo svetu. Prikrivamo, ker mislimo, da smo premajhni in da nimamo česa dati. Trije načini so, kako ego ravna s sedanjim trenutkom: 
1. kot sredstvo za dosego cilja, 
2. kot oviro ali 
3. kot sredstvo boja ali bega.

Pomembno je vprašanje, kdo mislimo, da smo; obilje; poznavanje sebe in poznavanje stvari o sebi; kaos in višji red; dobro in slabo. Kako življenje vidimo, takšno je. Če ga vidimo kot prob lem, bo za nas problem. Če smo prepričani v oviro, bo ovira. Če ga štejemo za sovražnika, dobimo vojno. 

Tradicionalno je ontologija biti podlaga psihologije biti. Obe se še vedno razvojno prepletata, saj pristajata na enost (Einheit, unity) kot izvor vseh nasprotij in ne nazadnje njihovo razrešitev.  Zupančič sicer ne pove, da gre za načelo coincidentia oppositorum, skuša pa poučiti filozofe. Prav zato, ker je metafizična bit na videz tako preprosta, zavaja filozofe, ki se niso povzpeli na to stopnjo abstrakcije ali vizualizacije, ki jo terja ta njena skrivnost za svoje spoznanje. Največje dobro se stika z največjim zlom, kakor zdravje z boleznijo, ljubezen s sovraštvom, bit popolnega bogastva z bitjo praznine revščine, zavedno in nezavedno.  

Metafizika je za Maritaina najbolj humana veda in obenem evangelijska. Najbolj božansko je pod videzom vsakdanjosti. Seveda je težko ugotoviti izvirni pomen nekdanjih izrazov, ker ne ve mo, katere zaznave so se skrivale za določenimi jezikovnimi izrazi. Zato izvirno zaznavo iščemo stran od biti, ne pa v njej sami, ker so razdvojeni na telo in dušo. Tudi nekateri zakonski pari iščejo enotnost svoje eksistence izven njunega odnosa.           

Razsvetljenje zagovarjajo tudi nekateri zahodni avtorji. Tolle (2010) razloži, kdo v resnici smo, od kod smo prišli, kam gremo, kakšen je naš namen bivanja na Zemlji, v kakšni poveza vi smo z ostalimi bitji, kje se skrivajo sreča, notranji mir in nebesa. Razloži tudi, kaj vse je ‘ego’ in kako vpliva na naše življenje, kakšno vlogo imajo misli in besede, kako preko pretira nega in neneh nega klepeta v glavi ubijamo” sebe in svet. Prav takšna neraziskana vprašanja prinašajo stres, nestrpnost, sovraštvo, nemir, beg v prihodnost ali v preteklost. Vse to pogoju je delovanje neza vednega. Premalo je pristnosti v naši družbi in v duhovnih krogih. Eden od teh kazalcev je tale: “ego je indikator nadrejenosti ali podrejenosti. Kar seješ se daj, to boš v prihodnje dobil. 

4.  Nesrečna ljubezen indikator socialne dezintegracije 

Vsak posameznik si želi biti ljubljen in to na njegov lastni način. To avtor imenuje prvotni jezik ljubezni. Ta vzorec pa se oblikuje že v otroštvu. Seveda ni vse izgubljeno za tiste, ki niso odraš čali v zdravem in ljubečem okolju. Zaradi popačenega jezika ljubezni (nepravilna slovnica, pomanjkljiv besedni zaklad), bo pozneje potrebno več truda, da bodo razvili višjo stopnjo komu nikacije ter da se bodo izražali na bolj zadovoljiv način. Za Rousseauja, Marxa in Fromma je kapitalizem avtentičnega posameznika pohabil, zato je teorija socialnih primanjkljajev prikladen obrazec za razlago nesrečnih zakonskih ljubezni. 

Na enak način združljiva sreča z ljubeznijo kot obratno. Vendar pa družbe ne moremo zasnovati niti na osnovi ljubezni niti na osnovi sreče. Zanjo je značilno, da je utemeljena na pravnih zakonih, zgodovinskem spominu in političnih projektih. Znano je, da otroci neljubljenih staršev sklepajo neljubeče zakonske zveze z drugimi partnerji. Otrok potrebuje oba ljubeča starša. Danes so prededipalci, ki ne upoštevajo normativne etike in pozitivne zakonodaje, produkt ne- ali preveč ljubečih mater in odsotnih očetov.       

Dejstvo je, da totalitarna in tradicionalna družba izključujeta ljubezen kot individualno doživetje. Če se ta vseeno pojavi, ostane kot neizživeta strast. Do medsebojne, partnerske ljubezni zaradi preteklih vzorcev šele prihajamo. Zaradi socialne dinamike se skladnosti s samim seboj in z zuna-njim svetom vedno znova učimo in jo iščemo. V stabilni tradicionalni družbi je bila že dana v spoznanju in vedenju – modrosti o stalni strukturi sveta. Ljubezen kot dejavnik socialne integra cije je bilo nekoč lažje zagovarjati kot danes. Tedaj je prevladovala religija, ki jo je povzdigovala na raven vseodrešujočnosti, danes pa trdimo, da ljubezen ni dovolj, ker jo pogojujemo s kontekstualnimi vrednotami in vrednostmi. Vendar to ni ista ljubezen kot v tradicionalni družbi. 

V preteklosti je prevladovalo strahospoštovanje do Boga, danes pa prevladuje vitalna – erotična ljubezen brez Boga. Erotična ljubezen je zaradi posesivnosti in nasilnosti razdiralni dejavnik v medsebojnih odnosih. Zaradi primata erotične ljubezni se razdre veliko zakonskih zvez, tako kot je bilo v imenu ljubezni do boga veliko verskih vojn. Zakaj  ni več vere v ljubezen kot edini dejavnik socialnega vključevanja, integriranja ali socialne kohezivnosti? V tradicionalnih družbah so verjeli, da je kozmična ljubezen tudi dejavnik socialnega združevanja (npr. daoizem), medtem, ko je razdiralna sila v sovraštvu. Že tradicionalno je ljubezen dvoje v enem. Vendar so tudi v antiki vedeli, da ljubezen, ki ne vključuje spoznanja, zaslepljuje in pomeni celo bolezen. 

Vrednotenje ljubezni je odvisno od kulturne sredine, v kateri se nahaja. Nekatere kulture vrednotijo ljubezen med moškim in žensko višje kot materialno blagostanje in lastnino, druge pa obratno. Družbene kaste, stanovi in sloji ljubezen omejujejo na določene socialne sredine in ji ne priznavajo univerzalnega pomena. Ljubezen smo v vedno bolj kompleksnem in nevarnem svetu reducirali na polnost (bežnega) trenutka, pozitivne misli, čutni užitek, zasebno intimo, idealni modus sobivanja. 

V socialnem svetu je bistvena razlika med prepovedano in dovoljeno ljubeznijo. Prva nima podpore v okolju in zato zamre. Če se starša ne strinjata s poroko svojega otroka, ima ta težave v zakonu. Danes so spodbude kulturnega okolja dvoumne, ker po eni strani delujejo v smeri večje individualizacije po drugi pa v smeri večjega konformizma.  Vsak sam nosi odgovornost za posledice svojih odločitev. 

V polpreteklem obdobju so kulturniki zagovarjali antropofilijo kot ljubezen do človeštva. Tako kot je svobodna ljubezen med moškim in žensko v meščanskem svetu kaj hitro naletela na patriarhalne meje, tako je tudi antropofilija naletela na nacionalistične ali katoliške zadržke.  Starec Zosima v Dostojevskijevih Bratih Karamazovih12 imenuje dejavna ljubezen je le agape, ne pa eros, ker popolnega altruizma v svetu sebičnega gena in gensko spremenjene hrane ni. Če verjamemo le v brezpogojno ljubezen pristajamo le na etiko vsega dopustnega, na zastonjsko, brezmejno in dejavno ljubezen za nič v stilu starca Zosime. Pri njej gre za človeštvo, ne pa za dve konkretni osebi, za homogenost ne pa še za heterogenost, za predajo in služenje, ne pa še za ustvarjalno prilagajanje.   

Družba tekmovanja 'proizvaja' bistroumne, nore in topoumne partnerske razmere in odnose. Slabo je, če oboji ostanejo 'duhovno slepi', ker  potem  prvi  znanje zlorabljajo, drugi ga pa nimajo. Bog je bogastvo ali uboštvo glede na značaj oz. kvaliteto vere in odnosov. Dialek tika človekove moči in nemoči deluje oboje stransko. Prevelika zunanja moč praviloma pomeni notranjo nemoč, medtem ko obratno zaveda nje svoje omejene (ne)moči odpira perspektive, ker širi konsenzualno bazo komunikativnega sodelovanja. Dialektika odrešenja je tudi dialektika norosti in bolečine. Zahod na družba, ki ne obvladuje primarnih vzgibov ustvarjalne norosti, vero razume kot dobičkonosni nadomestek in drogo ter širi vero v nadomestne dobrine in vrednosti.  
 
To pomeni, da se tako dobro kot slabo dogaja po kvaliteti vere in odnosov. Zato številnim neuslišanim tožnikom v Jobovem stilu manjka spoznanje, da bi bilo bolje sprejeti v Kristuso vem imenu to,  kar zavračajo v svojem sebičnem interesu. Mnogi bodo prepozno spregledali, da so dali življenje za materialne vrednosti, namesto za duhovne. Bolj ko posameznik živi za zaprtimi vrati preteklosti, manj je deležen igre (samo)kontrole v spletu različnih zakonitosti sveta. 
 
Sodobna pogojevanja erotične ljubezni  so nadomestki za ovire, na katere so naleteli vitezi pri osvajanju dvorne poročene dame. Namesto nekdanjih skrivnostnih tabujev imamo danes racionalne samoomejitve. Paradoksalno je, da čim bolj postaja erotična ljubezen skoraj brez starostnih omejitev, tem bolj so pogojeni sadovi te ljubezni - otroci. Logična  posledica  je, da je otrok najmanj v najbolj razvitih državah. Slovenija je zaradi prislovičnega nevroticizma in slabe socialne kooperativnosti poseben primer srednje razvite države, ki se po zmanjšanem številu otrok uvršča med najbolj razvite.14 Socialne ljubezni ne predstavljajo le dvojice mati in otrok, mož in žena, bratje in sestre, ampak tudi vse tiste (sredotežne) silnice, ki povezujejo družinske člane med seboj kot tudi pripadnike družbenih skupnosti in  narodov. Vsak narod razume ljubezen na poseben, njemu lasten način. Španci drugače kot Francozi, Slovenci drugače kot Šiptarji. Težko je reči, čigava ljubezen je bolj produktivna, ker se produktivnost ne ocenjuje (samo) po številu otrok kot se tudi ne po pogostosti spolnega občevanja.  Več kot to dvoje je socialna integrativnost oz. sodelovalnost.

Dnevno dogajanje vzemimo kot dinamično meditacijo. Ko pride človek dovolj visoko na božan sko raven, se mu ni potrebno razcepljati ali dovolj nizko, da se ne more več razcepljati na različna področja. Razcepljanje ima negativni pomen, da je  treba hoteti to, kar zmoreš, če ne moreš delati tega, kar hočeš.  Od tod izhaja boj za energijo po hermetičnih zakonih. Revolucija v človeku Kako se je možno boriti proti manipulaciji, ki jo vsebuje  lastno mišljenje?  Gre tudi za ne dostop ne razumske interiere in emocionalne ovire. Danes gre za masovno odtujevanje, ki so v zunanjih in notranjih blokadah, ki se kažejo v nedelu, birokraciji, nacionalizmih, grabežljivosti, nevrozi itd. Patologija izhaja iz praznine  zavesti in segmentacije življenja. 

Socialna dezintegracija je rezultat nesrečne, nevrnjene ljubezni. Ne boli ljubezen, ampak predsodki oz. kulturni idoli, iluzorična pričakovanja v povezavi z njo. Če jih prepoznamo, se jih osvobodimo. Ni nam treba vztrajati v slabi zvezi z bolečino in trpljenjem. Ljubezen sama ne spreminja osebnosti. Ljubezen in spolnost nista isto, ljubezen je razumevanje. Ljubezni ni treba nenehno dokazovati z žrtvami in odpovedovanjem drugim. Zvestoba je stvar odločitve, ne pa zgolj čustva. Za odnos vlagamo čas, energijo in predanost. Včasih se to kljub temu ne izkaže dovolj, če je drugi partner preveč resigniran v sebi (češ-prej ste imeli čas, sedaj pa je prepozno). Po Regnieru je ljubezen  večna, dokler traja. Le ljubezen, ki izhaja iz niča za nič, je zastonjska, prehaja leta, ustanove, formalne okvire, pomeni pomlajevalno staranje, ponovno povezovanje od znotraj in od zunaj. Vprašanje je, ali se takšni ljudje brez osebnih aspiracij sploh najdejo. Večinoma gre za vprašanje, ali zakonca zadovoljujeta potrebe drug drugega.  

Puščave rastejo, živalske vrste izumirajo najhitreje doslej, revščina narašča-med njimi je 70% žensk, pitne vode je manj. Boljša usposobljenost žensk še ne pomeni večjega zaslužka. Obsojene so na tradicionalne ženske poklice. Nasilje v družinah je pogostejše. Zaradi preobilice informacij se izgubljamo v poplavi besed. Nova pravila mednarodnega sodelovanja so potrebna. Kako vnesti v globalizacijo humanistične vrednote? Nove komunikacijske tehnologije bodo spremenile kulturo. Ne vemo, ali bo to pospešilo pluralizem interesov in dialog med kulturami.  

Ni jasno, katerim željam naj bi se odpovedali, da bi se druge uresničevale. Cilj meditacij je sinteza jaza in sebstva.  Že iz antike vemo, da strastem ne kaže popuščati, ker so destruktivne. To ne pomeni, da naj sploh ne bi delali tega, kar želimo in da je prava sreča v stanju brez želja. Ne živimo iz globin, če iz teh ne prenašamo ven tega, kar je v njih. Iz tega je tudi jasno, zakaj je tako malo globinskega stila. Ker se od znotraj ne spoznamo. Verjeti je treba, da so stvari, ki jih ne vidimo, boljše od vidnih. Novi človek je meta človek. Manjkajo nam mehanizmi upravljanja z duhom. Te mehanizme kot metode in tehnike danes čedalje bolje spoznavamo po zgledih svetnikov. Problem je v tem, da jih premalo vztrajno vadimo. 

Čim bolj se bori proti njej, prej se nevarnost pojavi. Ko se trudimo za srečo, se pojavi nesreča. 
Si brez notranje opore in razcepljen – despotstvo živcev ga tlači. Treba je spoštovati  in zaupati sugestiji. Odločiti se, ali boš vzel kot dejavnik odločanja nekaj v preteklosti ali v prihodnosti.  

Ljubezen je tesno povezana s čustveno vznemirjenostjo (affectivity). To  stanje so med prvimi sprejemali in opisovali romantiki. Po Jeseninu naj noro srce ne bi trepetalo. Če veš, da je skrivnost nepotešenega srca asimetrija z jaza z drugim, razbitih zrcal s trki teroristično-antiterorističnih civilizacij in v kaos razpadlim kozmosom, skrivnost potešenega pa je njuna simetrija, ko se obraz zrcali v obrazu, čas predhodnikov v času potomcev, civilizacija v civiliza ciji in eno vesolje v drugem vesolju. Če pa dobi nepotešenost absolutno vrednost, srce otroka trepeta naprej v odraslem, ker ne ve, kaj naj še pretrpi. Vendar pa srce želi ohraniti njene čare, slast in slo po slavi zaradi razpetosti med hrepenenjem po svetlih zarjah prihodnosti in nostalgijo za izgubljenim rajem. Glad po vrednotah današnje mladine, iskanje vrednot in izgubljenega časa v degradiranem svetu ostri dilemo simetrije (asociacije) ali asimetrije (disociacije).  

Boj za vrednote se v 21. stoletju nadaljuje. Današnje postemocionalno obdobje prinaša poleg ponavljanja starih vzorcev možnost obvladovanja čustev.15 Danes lahko obujamo renesanso, romantiko ali postmoderno eklektiko. Vendar ne gre le za socialne-kulturne valove obdobij (glej de Rougemont, 1999). Gre za diferenciacijo občutij ljubezni, ki se je obrnila v dediferenciacijo nerazlikovanje prave od umetne, navidezne ljubezni. Ljubezen je postala svojevrsten semiološki problem oglaševanja česarkoli že: od energetskega spodnjega perila, prek spolnih tehnik, novih obrazcev socialnega ponašanja  do sanjskih počitnic na Sejšelih. Težava je, da se nekateri ne morejo odpovedati morečih sanj.

Jovanovičeva komedija (2013) Boris, Milena, Ratko  nakazuje možnost sožitja  Milene z obema moškima. Kot vemo, je norveški Qvizling pred drugo svetovno vojno dolgo časa vsaj na videz srečno živel z ženo in ljubico, dokler ni ena izmed njiju odpotovala v ZDA.  Vemo, da nekaterim parom skupaj z otroki uspe sestaviti novo skupnost v isti hiši s tem, da se ve, kdo je novi spolni partner. So pa primeri, ko bivši mož ekskomunicira par v novi zvezi, na pol si pa prisvoji otroka. 
Slavni družbeno-kritični roman Ana Karenina Leva Tolstoja je dobil novo filmsko podobo. Ob koncu 19. stoletja Rusko cesarstvo začnejo preplavljati številne ideje o novi družbeni ureditvi, toda plemstvo ostaja zaprto v svojem svetu spletk, prevar in ljubezenskih škandalov. Žena vplivnega, a odtujenega ministra Ana se zaljubi v postavnega konjeniškega častnika. Ko se ji odreče prevarani mož, Ano izključijo iz visoke družbe, kar povzroči niz neustavljivo pogubnih posledic. Ana iz obupa, da nima več dostopa do svojih otrok, napravi samomor, ko skoči pod vlak. Simbolno jo povozi kulturna rigidnost, kar Hall (1976) ocenjuje kot kulturno oz. kontekstualno iracionalnost, ki blokira razvoj medsebojnih odnosov. Tudi drugi primeri nesrečne ljubezni kažejo na socialno izključujočnost.

5. Nekateri primeri literarne in filmske analize

Veliki inkvizitor je podoben tudi Razkolnikovu iz Zločina in kazni do te mere, da mu ni žal smrti odvečnih ljudi (ne le ene starke) za ceno sreče človeštva. Hkrati pa kot on ne doživi katarze v božji ljubezni – agape niti v zemeljski ljubezni – eros, ker se je prvi odpovedal, druga pa je izven njegove misije velikega duhovnika. Inkvizitor ne doživi katarze v božji ljubezni – agape niti v zemeljski ljubezni-eros, ker se je prvi odpovedal, druga pa je izven njegove misije velikega duhovnika. Agape brez erosa je prav tako enostranska kot eros brez agape, kar pomeni ohranjanje znanega dualizma duha in telesa. Pri inkvizitorju gre po eni strani  za zlorabo religije za politične namene, ki jo poznamo v 20. stoletju in zlasti iz jugoslovanskih vojn. To je posledica psihologije množic, ki zamenjuje (oz. ne razločuje) trajno dobro in trenutno dobro.  

Osvobajajoča resnica ni omejena le na Legendo o Velikem inkvizitorju, ampak na celoten roman Bratje Karamazovi in na življenjsko usodo Dostojevskega samega.  Tega, česar ni sposoben Veliki inkvizitor, je sposoben Zosima, ki v istem romanu razvija pred Aljošo idejo zastonjske, brezpogojne ljubezni do drugih. To ljubezen občutijo ljudje kot smrtna bitja, ki imajo pred očmi predvsem svobodo drugih.  Inkvizitorjeva askeza služi skrbi za druge zaradi spreminjanja volkov v ovce. Askeza je po Berdjajevu pozitivna ali negativna. Pozitivna služi katafatičnemu priznavanju Boga, negativna pa apofatičnemu zanikanju. Ker je za Inkvizitorja človekova narava slaba, je vera v dobro le fikcija. Iz tega sledi, da ima združevalno moč človeštva le zastonjska, dejavna, brezpogojna, nadinteresna ljubezen, ne pa agapefobična, ki vodi v zamenjavo ljubezni do Boga s pervertirano – sprevrnjeno antropofilijo in izdanim karitasom (ljubeznijo do bližnjega), kakršno izpričuje filistrski cezaropapist Veliki inkvizitor.    

Kako  obstati v svetu, ki sicer hoče ohranjati znosnost, a je komaj vreden svetovljanskega pompa in porodnih bolečin kot se je izrazil Schopenhauer. Otroci se že rodijo prezasičeni z informacijami in preobloženi z igračami kot da prišli na sejem ničevosti z neštetimi reklamami, ne da bi vedeli, katera jih nagovarja od znotraj. Vendar eno nasprotje prehaja v drugega in tako romantični pesnik vzklikne: O človek, povej, če krhko je vse in ničvredno, če si le prah in le (platonska-NB) senca, od kod ti vse misli brez mej (Leopardi). V budizmu govorimo o kozmični v krščanstvu pa o medosebni ljubezni. Konkretna osebna ljubezen eros je izvedena iz agape.

Ljubezen poudarjajo tržno usmerjeni mediji. Esmeralda je nasledila Golonovo Angeliko in njeno ljubezen s konca 60. let. Esmeraldizem kot medijsko kontrolirano nadaljevanje ljubezenske zgodbe je sentimentalni platonizem za ljudstvo. Morala zgodbe je, da te še vedno (premalo) ljubim, kljub temu, da je bilo časa za to (zastonjsko) dejavnost dovolj – čez sto nadaljevank.  Najslabše pa je, da ne gre več za individualno-enkratno ljubezen, ampak za prototipično. V španskih in mehiških nadaljevankah običajno ni sprave v ljubezni, ampak predvsem njen razpad zaradi nasprotij, po katerih ni mogoče osvajati istega srca s strani dveh partnerjev niti z istimi niti z različnimi sredstvi. 

Pogosti motiv literarnih del je nesrečna ljubezen. Kot Tristan in Izolda morata fizično umreti tudi Romeo in Julija. Tudi Peck ne obravnava serije motivov, ki tečejo v eno ali drugo smer. Shake- spearjev Romeo ne napravi samomora zaradi preprečevanja staršev, saj se jim umakne iz dosega vplivov, ampak zaradi prepričanja, da ga Junija, ki pride k njemu prepozno, ne ljubi. Motiv je enak kot pri Tristanu. Tudi v tem romanu so notranje okoliščine pomembnejše kot zunanje. Zboli na smrt, ker je dezinformiran, da se Izolda plavolasa ne zavzema več zanj.  Niti Tristan niti Romeo ne nadaljujeta odnosa z izvoljenkama, ker ne vesta, da Izolda oz. Julija še ljubita enega in drugega. Sporočilo obeh zgodb je enako. Če se odnos ne razvija po benigni spirali vzajemne sreče združitve, se razvija po maligni spirali vzajemne nesreče smrti. Realizacija ljubezni ne prenese predolgega odlašanja in tudi ne nesporazuma.  

Jean de Meung je napisal Roman o vrtnici. Razum ocenjuje ljubezen kot nezvesto zvestobo, ljubezensko sovraštvo, strah v gotovosti in upanje v brezupu, razumna norost, sladko utapljanje in težko breme.  Razum jo odsvetuje. Kdor se je izogiba, se ga tudi ona izogiba. Je izgubljanje časa? Za amorja je vsak trenutek brez ljubezni prazen. Gre za ljubezen pogleda znanstvenika in umetnika. Hierarhije ljubezni so v službi narave-Boga.

V ljudskem slovstvu in v literarni predelavi so številni umetniki besede upodobili usodo lepe Vide, mlade žene in matere, ki v silnem hrepenenju po ljubezni postane tragična žrtev skušnjave in zbeži od doma. France Prešeren v pesmi o Lepi Vidi simbolno prikaže Vidin padec pod silo »temnega hrepenenja«. Vida se je prepustila svojemu egoizmu, zapustila bolnega moža in nemočnega ter bolnega otroka, ki je shiral v smrt, zato na tem svetu zanjo ni odpuščanja. Ivan 
Meščanski ljubezenski roman je nadaljevanje trubadurske lirike v tem smislu, da z drugimi proznimi sredstvi opisuje idealno čaščenost poročenih žena z distance in njihovo zaničevanost s strani družbenega okolja, če se spustijo na raven ljubic. Tako je z Madame Bauvarijevo in z Ano Karenino.  V Sparksovem romanu Ljubezen v steklenici glavni junak tudi po ženini smrti zaradi inertne neartikuliranosti ne more navezati plodnih stikov z novo zvezo. Morda je preveč predan spominom na ženo. Roman jasno pokaže, da  pogosto ne znamo prekiniti s preteklimi vzorci. 

Podobno je v romanu Čas nedolžnosti. Vzdržnost od nove zveze je lahko posledica (razdvojene) meščanske morale, otopelosti glavnega junaka, njegovi navajenosti na ustaljeni način življenja, njegovi premajhni iznajdljivosti ali pomanjkanju zdrave agresivnosti, konformizma, potlačitve prvotne strasti v imenu razuma, odvisnosti od družbenih okoliščin in govoric, od ugleda v družini, nerazlikovanja med avtentičnim in neavtentičnim stilom življenja, itd. Tudi v Feinbergovem romanu Iluzije mladosti je podobno. Erotična zveza se ne more meriti z zakonsko. 

V Nevarnih razmerjih je mračni zapeljivec Valmont še bolj kot trenutnih erotičnih spogledovanj odvisen od ljubezni do denarja preračunljive kontese, ki ga na koncu uniči. V tem romanu je anticipirana misel, da je kapital na zahodu podobno kot kolektivizem na vzhodu merilo erotike in da je na koncu moč, ki iz njega izhaja pomembnejša kot pa svobodna odločitev za nove zveze. O tem govori tudi film Mister Butterfly. 
Stendhal je imel težave z ženskami; po zgodnji smrti ljubljene matere se je do konca življenja jalovo zaljubljal v lepotice, ki so mu prekrižale pot. Težave pa je imel tudi z očetom, ki ga je strastno sovražil in ga krivil za materino smrt. Stendahlovo pisanje, predvsem pa njegova literarizirana biografija Življenje Henryja Brularda velja za prvi moderni opis ojdipovega kompleksa. Njegova Armance pokaže, da je za zaljubljenost pripravljen tudi zboleti in umreti. Življenje je zakockal za srečo tako kot že Shakespeare v Sonetih, Dostojevski in drugi. 
Iluzije ljubezni so pravzaprav roman o iluzijah enostranskih pričakovanj, da bo kateri od ljubimcev zaradi drugega opustil svoj (bolni) ponos. Martin ob velikodušni, razumevajoči in vseodpuščajoči ženi Silviji že drugič zapeljuje J.  izvoljenko svojega srca. Na  tisočerih srečanjih ji dokazuje, da jo ljubi, se ji opravičuje za morebitne nerodnosti, napake, zanemarjanja ali zamude toliko časa, dokler le-ta ne terja od njega poslednje odločitve, da naj se že nehati igrati skrivalnice z njo in da hoče javno pridobiti mesto njegove žene. V tistem trenutku postane nepopustljiv. Ni si hotel čim prej priznati, da sta njegova lastnina in židovska vera nedotakljivi, kar mu je že prej povedal njegov oče s sklepom, da je zanj najprimernejša njegova žena, ki ustreza prav tema dvema kriterijema, a ni vedel, kako globoko vanj je seglo to prepričanja. 

Eros lahko nenehno ostane na distanci do ženske ne glede na to, da se je spremenila njegova služba, režim in čas mladosti že spremenil kot v filmu Butler. V romanu Čas nedolžnosti glavni junak ostane zvest ženi tudi po njeni smrti. Grofica, ki je bila prej poročena z neustreznim moškim, ki je ni razumel, ostane prosta, razvezana in bi ga tudi v pozni starosti lahko sprejela. Mož se odpove ljubezni do druge v imenu (neobčutene) ljubezni do žene. Ni jasno, zakaj je to storil, ali res ni nihče drug zmagal razen puritanskih načel, otopele rutine (navajenosti na zatajevanje čustev) vsakdanjega življenja ali pa je le z načeli svojega vedenja, kako je treba zmerno živeti, hotel poučiti grofico.  

Pogosto ekraninizirana Tolstojeva Ana Karenina nima obstanka niti ob možu niti ob Vronskem. Nihče ji ne more nadomestiti kroničnega pomanjkanja ljubezni do same sebe. Ob Vronskem Ana bije poslednji izgubljeni boj ljubosumne trpinke. Kot bi brali pravljico o Sneguljčici. Ana ne more sprejeti, da je katera druga ženska vredna večje ljubezni ljubimca kot ona sama kot tudi ne more sprejeti nikogar izmed moških, da bi jo kot princ iz sanj rešil iz temnega brezna njene duše. V tem ljubezenskem nesporazumu – konfliktu s seboj in krutim moškim svetom napravi samomor.

V romanu Svila (avtor - Baricco, A. 2013) mladenka z Vzhoda zapelje v erotični sen moža Helene Harveja Joncourta, trgovca s svilo. V eni noči ga nauči več erotičnih veščin kot jih je kdaj koli doživel pri svoji ženi. Sicer sta potem zakonca še tri tedne neoporečno srečna na potovanju po Evropi, ne da bi se njemu bilo treba za kakršenkoli skok čez plot opravičevati in videti je, da mu ona tudi nima kaj odpustiti. Videti je, da je erotično zapeljevanje za eno noč le sestavni del izpolnitve poslovne pogodbe, ki ni nikomur v spotiko. Žena Helene napiše možu pismo kot da bi bila ona ta mladenka iz daljnega Vzhoda, sama pa zboli in umre. Iz tega je razvidno, da je žena za moževo avanturo na nek način izvedela, čutila jo je v sebi kot smrtno bolečino. Ko Harvey po njeni smrti zve, da je prav žena napisala pismo, ostane brez besed, a ženo preživi zdrav za 23 let kot mož z obrzdanimi čustvi. Žena želi biti prav tako dobra kot ljubica.   

Bistveno je, kako si svet predstavljamo in razlagamo in ne, kakšen je, zato se vprašujmo dalje po romanu Svila. V očeh današnjih moških zakonolomcev ljubica in žena nikakor nista izenačeni in to zato ne, ker kot Tristani primerjajo dobre strani Izolde plavolase, ki jo srečajo kasneje s slabimi stranmi Izolde beloroke. Zakonski mož se ujame v samoprevari, ko ugotovi, da je nebeška Izolda prav tako zemeljska kot je bila prva žena Izolda beloroka (če govorimo v duhu junakinj iz Tristana in Izolde). 

Umetnost ujemanja je umetnost privlačnosti želje. Morda zbližuje šele kontrast daljave in si dva, ki sta si blizu ne znata ustvariti tega kontrasta. Ali si je žena prisvojila doživetje ljubice, tako da tudi zanjo ni bilo več pomembno trajanje, tako kot ni bilo za njenega moža in njegovo enkratno ljubico po doživetem vrhuncu? Harve morda ni vedel, da vsaka podzavestno želi biti erotična ljubica, da se je žena tako briljantno vživela vanjo, kot bi jo sama odigrala. Očitno določen moški ne more biti z vsako enako srečen in sproščen, da bi mu bilo vseeno, s katero je. Dolgčas v zakonu poraja željo po preizkušanju drugod. To se je zgodilo tudi Dickensivi nevidni ženski. Ti preizkusi pa se večinoma ne obnesejo za dolgo. Tudi nove zveze razpadejo kot tu ali v Ani Karenini pri tistih, ki ne znajo gojiti ljubezenskega odnosa.     

Ponekod oba zakonca rabita za osebno rast isto (doživeto-podoživeto) izvenzakonsko  izkušnjo erotične noči z ravno nasprotujočima učinkoma delovanja nanju zdravo-bolno. V ljubezenskem trikotniku v romanu Svila ne vemo, ali je bila za obe ženski sreča svilarja Harveja izkušnja tako dragocena, da sta se mu ena za drugo umaknili, postali epizodni in mu omogočili pozabo morebitnih neprijetnosti in težav z njima z varne razdalje od razmerij z eno ali drugo. Moški, ki se ravna po absolutiziranih romantičnih predstavah ostane sam. Načelno je vseeno, ali začnemo oblikovati (zakonsko) ljubezen od duha k čutom – od zgoraj navzdol ali od čutov k duhu od spodaj navzgor k duhu.    

Zaprta vrata, ki spominjajo na Sartrovo istoimensko dramo,  pomenijo nesposobnost ljubez ni. Čim bolj prevladujejo vredno te imeti nad vrednotami biti, tem bolj potrebujemo zunanje varnostne organe in obratno. Nesposobnost za ljubezen izhaja iz šibke socialnosti, neprilagod ljivosti, privzgojene nemoči, strahu pred zavrnitvijo in drugih strahov (Caddy, E. & Plats, D., E. 1996). Ljubezenska zadržanost mu ne dovoli, da bi imel uspešno ljubezensko življenje. To  ga dela nezaupljivega in preplašenega pred njo.  Razdvojenost med željo in nemočjo, da bi jo zadovoljil, je tragična. 

Erotofobičnost so izkazovali na sublimno sublimiran način mnogi tuji in naši  pesniki in pisatelji. Ivan Cankar je izrazit primer za to. Prešeren je erotofobičnost izpovedal v sonetu, ki je posvečen Primicovi Juliji, Tavčar v Cvetju v jeseni, v katerem Meta simptomatično umre zaradi prešibkega srca, ki ne prenese sreče izpolnitve želje. Nauk teh zgodb je, da nam je ljubezen v pogubo, če nimamo poguma zanjo. 

Košiček (2001) meni, da se je Cankar bal ljubezni. Bil je nesrečen in odtujen od ljudi. Slabše se je odpiral, slabše je zaupal. Cankar je sicer videl rožo čudotvorno, a je le sanjal o ljubezni. Hrepenenje je ostalo, božji plamen šel je skozi noč. Cankarjevi erotofobi so zelo občutljive osebnosti, niso kos življenjskim težavam. Ljubezni iščejo v nebeških višavah, a ničesar ne storijo, da bi jo dosegli, celo priložnosti se izogibajo, da bi jo doživeli. Za živo žensko imajo le spolni nagon. Cankar si tudi ne zaupa, da se bodo njegova čustva razvila v popolno ljubezen do vsaj ene od deklet. Vse življenje se je počutil samega. Celo Napoleon  je o ljubezni menil, da je beg edina zmaga, kar kaže na njegovo nezrelo držo.            

Cankar v svoji dramski pesnitvi v treh dejanjih v podobi Lepe Vide izpove vero v čudež »vstajenja« iz groba krivde in smrti. Vida po begu od doma trpi v tujem svetu, a trpljenje ji izbriše krivdo in ji pomaga, da uspe pobegniti iz »zlate ječe« v čisto duhovno milino. Vidin odhod od doma dobi simbolni pomen človeške nenavezanosti na vse zemeljsko, minljivo in hrepenenje po tistem, kar je nadčutno in večno. Zato lahko lepa Vida simbolno živi v vsakem človeku, ki jo išče, in kdor jo išče, jo bo tudi našel.
V Proustovem romanu Iskanje izgubljenega časa imamo veliko površnih,bežnih heteroseksualnih ljubimkanj in homoseksualnih ter lezbijskih zvez na začetni estetski (gr. aisthesis - užitek) ravni. Swannov patriarhalni zakon je prikazan kot dolgočasen in duhamoren Svannov poskus, da bi več kot pol življenja ljubil žensko, ki ni njegov tip. Z njo zapravlja čas, kar ga navsezadnje uniči. Ob Proustu se lahko vprašamo, katere vrste časa poznamo. Ali obstaja razen časa zabav in čutnih užitkov še kak drug pomembnejši čas, ki pa je junakom romana prikrit? Ali se da našo časovno stezo preurediti in na ta način rekonstruirati smisel. Ali nam ni potrebno iskati tudi pridobljeni čas?        

Po Sandovi, Hesseju in za marsikoga drugega  je največja sreča ljubiti in biti ljubljen. Zapišimo si v srce, da je vsak dan najlepši v letu in da smo najboljši v njem.  Če srečo pustiš čakati, jo žališ. Če jo varčuješ, ni prava. Tisto, kar ti Bog da najti, je več od tega, kar iščeš. Tisto, kar ti daje je več kot si želiš. Kdor izstopi iz lastnega kroga, najde vrata do skrivnosti biti. Ljubezen mi je že dala krila. Ne  zmoremo ljubiti boga tako kot nas on (Pieper). Lahko pa poskušamo. Imaš toliko vere, kolikor je ljubezni. Ljubezen je križanje za drugega. Vsebuje vso svetost. Vsaka zavrnitev ljubezni je zmaga smrti. Je tako kot imeti vid, a ne vidiš.  Ljudi prepričaš, če si jim zgled. Če verjameš vanjo, si izpolnjen z njo, da jo drugi prepoznajo. Mnogi pari pa se, žal, razidejo, ker nočejo ali ne morejo več biti eden pred drugim v najboljši izvedbi.

Literarne zgodbe nas prepričujejo, da je zelo pomembno je znati spreminjati zorne kote pogledov na ljubezen.  Goethejev roman Trpljenje mladega Wertherja je takšen izrazit primer. Werther se zaljubi v Charlotte, ki je obljubljena Albertu, ki je postal njen mož. Tako Wertherjevi obiski pri Charlotti niso bili več zaželeni. Iz toka nesrečne zaljubljenosti ne zna izstopiti, ampak nadaljuje z neuspešno potrošnjo energije iz preobilja strasti, ki ga privede do samomora. 

Werther se je obsodil na zaljubljenega blodnika – (Ahasfer in večni Holandec). Zaljubljenost ga dela napetega, ga ugonablja, spravlja v obup. Identificira se z vsakim izgubljenim zaljubljencem. Svet mu postane tuj, sovražen. Po verigi ekvivalenc (Barthesov izraz) so tudi nekateri bralci tega romana napravili samomor. Ni jasno, kako pride do za- ali o-čaranosti (gr. charis – čudovit, očarljiv). Po Barthesu (Barthes, 2002) zaradi posebnih figur (gr. schema – gib telesa). Figura je zaljubljenec na delu. A dnu figure je 'besedna halucinacija' (Freud, Lacan), ki se porajajo naključno v naših predstavah. Nič se ne uredi, a vseeno traja. Kdor ljubi, je zelo ekskluziven. Nevarno pa je, da postane odtujen, depersonaliziran in dvojna vez z zaprtim izhodom z alibijem, da mi drugi oz. svet dolguje to, kar rabim (Wagner).      

Skrita napaka zaljubljenosti je, da izpeljujemo projekt, ki je večji kot so naše sposobnosti. Za realno podobo se pojavi božanska, ki terja od nas previsok davek. Postanemo nori oz. zmedeni, pričakujemo preveč, navadno postanemo (skrito) ljubosumni, obupani, utrujeni zaradi izgub iz prekipevanja in vznesenosti nad lepoto in nazadnje bolni zaradi neznosnosti. Kot je ugotovil Goethe nas demoni izganjajo iz raja. Danes že poznamo odgovor na Goethejevo  vprašanje, kako je možno izganjati demona in se rešiti iz ujetosti amorjeve ječe. Amor vsebuje čutno, duševno in duhovno stran. Kot ljubeči želimo ljubljenemu dajati bivanje, ga pritrjujoče vzdrževati v bivanju, in se zavzemati zanj. Ljubezen dopušča bit. Pri tem ne smemo pozabiti, da je ljubezen svobodna ali pa je ni.  

Philomena je film (2013) o odvzetih otrocih. Običaj v tem irskem samostanu je bil, da komaj rojenega otroka materam  - nunam odvzamejo. To je kazen za neupravičeno zanositev. »Čeprav je zgodba podobno kot Sestre Magdalenke Petra Mullana (2002), kritično usmerjena proti kodam institucije irske cerkve, pa se režiser Frears ne odloči za konfrontacijo z njo. Barbarstvo in patolo gija v dejanjih predstavnikov irske cerkve, so v tem filmu prikazani le posredno, skozi osebno transformacijo, ki jo doživlja glavna junakinja Philomena. Sposobna je odpustiti sinovim ekseku torjem in ta način z njimi doseči spravo.  Nazadnje se vda tudi novinar, ki je Philomeno spremljal do groba svojega sina, ko sklene, da zgodbe ne bo objavil. Sprejeti Judežev poljub je bolj radikal no kot maščevati se zanj. Film je edinstven po moči izkazovanja ljubezni do sina, ki je živel in umrl kot gej ločen od matere nekje drugje in vseodpuščajoči ljubezni do tistih, ki mislijo in ravnajo drugače, nehumano. Njegov najdeni grob deluje kot simbol sprave. Tudi sestra Bakhita je sprejela nasilje eksekutorjev kot način izkazovanja svojega usmiljenja do drugih. Ljubezni je vredno tisto trpljenje, v katerem najdemo moč preobrazbe. Iz izkušenj vemo, da se maščujemo za neupravičeno, nesmiselno trpljenje.  

Nobena vrsta ljubezni ni že vnaprej obvarovana pred zapravljanjem časa. Čeprav so v nekaterih romanih lezbijske ljubezni bolj emancipirane, ustreznejše kot so heteroseksualno patriarhalne, pa tudi te niso izven čustvene kontrarnosti, kar pomeni, da kot izrazito platonske ali seksualne vključujejo razočaranja.
   
Okus po ljubezni je film (2013), ki se je iz zgodbe o eni izmed redkih napačno dostavljenih obrokov hrane razvil v zgodbo o upanju, ki ga lahko včasih najdemo tam, kjer bi ga najmanj pričakovali. Režiserja privlačijo zgodbe, ki govorijo o tem, kako nas lahko včasih življenje preseneti, zgodbe, ki najdejo nekaj zanimivega v vsakdanjem. V filmu liki spoznajo, da so pozabili marsikaj, kar se jim je zgodilo – ker do sedaj niso imeli nikogar, s komer bi svoja doživetja lahko delili. Subtilni magično-realistični elementi v zgodbi pripravijo gledalca do tega, da se vpraša o lastni veri v fantastično. Gre za življenje, o katerem sanjamo in za tisto, ki ga živimo, gre za pogumu, ki ga potrebujemo, da svoje sanje spremenimo v resničnost. Zgodba 
govori tako o usodi, ki nas vodi skozi življenje, kot o odločitvah, ki lahko, ko  tako želimo – naše življenje spremenijo.«

Ljubezen je presenetljiva. Prodre skozi tačice neznanja, skrivnosti. Že ime, podoba oči, milina obraza jo dvigne s tal kot list z drevesa, da poleti iz neznanih krajin v neznane. Lepota tiči v tišini. Ples interpretacij dobi krila v plesu vibracij radovednih duš. Melodija, polifonija instrumentalne vokalne glasbe, zibanje v sen zrcalnih nevronov. Dialog je brez dialoga, brez umetnosti je že umetnina, brez besed je že gibljiva slika. Ko pride beseda, je ustvarjen svet kot cvet mladosti.   

Začetek E.L. Jamesovega erotičnga romana (2012) je v tem, da se študentki književnosti Anastasii Steele, ki pride intervjuvat uspešnega poslovneža Christiana Greya, zdi ta izjemno privlačen, obenem pa ji vzbuja strah. Prepričana je, da sama nanj ni naredila velikega vtisa, zato ga poskuša pozabiti. K zapletu pomaga naključje: Christian se pojavi v trgovini, kjer je honorarno zaposlena, ter jo povabi na zmenek. Neizkušena in naivna Ana je s strahom ugotovi, da si želi tega moškega. Christian jo sam posvari, da bi se ga morala na daleč izogniti, ker je ujetnik svoje mučne nesrečne preteklosti in je obenem obseden s potrebo po nadzorovanju. Ko se spustita v strastno ljubezensko razmerje, Ana začne spoznavati ne le svoje želje, temveč tudi temačne skrivnosti, ki jih Grey skrbno varuje pred svetom. Kakšen je razplet, ki fascinira globalno publiko 100 milijonov bralcev? Svetovnih bralcev ne privlači več Stendhalovo Rdeče in črno niti Pamukovo Ime mi je rdeča. Ni novost, da uspeh literature izhaja iz usodnih zmot in zablod njenih junakov. 

V drugem delu izvemo, da so bile skrivnosti, ki mučijo Christiana Greya preveč za Ano Steele, zato je razdrla razmerje z mladim podjetnikom in se posvetila karieri v založniški hiši. Toda poželenje po Greyu je premočno. Ker se spolnih predstav o njem ne more znebiti, mu predlaga, da obnovita razmerje, tokrat na drugačnih temeljih. Kmalu se ji začne razodevati več o mučni preteklosti njenega ranjenega in zahtevnega gospoda.  Grey bori s svojimi notranjimi demoni. 
Jamesovih 50 odtenkov teme se nadaljuje tam, kjer se je končal prvi del trilogije; Ana in njen Christian sta ločena in nesrečna, a k sreči ne za dolgo. Ana je pripravljena izkusiti užitke, ki jo čakajo v rdeči mučilni sobani, toda temà iz naslova bo mlademu paru na pot postavila veliko ovir. Ena od teh ovir bo prišla iz povsem nepričakovanega vira in bo privedla do presenetljivega zaključka drugega dela.
V 50 odtenkih svobode se mora Ana naučiti živeti v Christianovem svetu bogastva in razkošja, ne da bi pri tem žrtvovala svojo celovitost in neodvisnost, Grey pa mora premagati potrebo po nenehnem nadzoru in se spraviti z grozotami iz svoje preteklosti, ki ga še vedno preganjajo. Videti je, da sta Ana in Christian osvojila vse - ljubezen, strast, intimnost, bogastvo in nešteto možnosti za njuno prihodnost. Ana se mora nekako naučiti sprejeti Christianov razkošen življenjski slog, ne da bi pri tem žrtvovala svojo lastno identiteto, Christian pa mora premagati svojo potrebo po nadzoru, medtem ko se bori z demoni svoje mučne preteklosti. Ravno ko se že zdi, da njuna skupna moč lahko zasenči vse ovire, se nesreča, zloba in usoda zarotijo proti in Anine najgloblje strahove spremenijo v resničnost ... V vsakem erotičnem romanu se pokaže Platonova resnica, da eros ni samo lep, ampak je tudi grd. In to napravi erotično zvezo za nezadostno.  Živeti je treba med upom in strahom. Globalni eksperiment ljubezni pogojujejo romani, TV nadaljevanke, facebook. Twitter, …
Avtor filmanega romana Nicholas Sparks je prepričan, da se je z Viharno nočjo vrnil k svojim literarnim koreninam. V viharni noči se na samotni obali srečata ženska, ki je razočarana, ker jo je mož prevaral in ločen moški, ki kot kirurg nosi senco krivde neuspele operacije. Čeprav de facto ni kriv, se mora možu umrle žene opravičiti. Vendar to ni vse. Oba ljubimca imata krizo vesti zaradi svojega sorodstva. Od rešitve je odvisna njuna prihodnost. Ljubimca drug drugemu celita rane, pri tem pa se izmenjujejo čustva sreče, žalosti in jeze, frustracije ter strast, nestrpnost in potrpljenje. Sparks pokaže  razvoj čustev moških in ženskih likov. Paul se ne more vrniti k svoji novi ljubezni, ker ga je doletela naravna katastrofa. Zasul ga je plaz. Ali z novimi spoznanji o sebi obogatena ženska nadaljuje zakonsko zvezo ni več pomembno.    
Režiser Jarmusch (2013) pripoveduje filmsko zgodbo o Adamu in Evi, ranljivih in rahločutnih vampirjih, ki se ljubita že stoletja. Adam je samotarski glasbenik, ki skrit pred svetom med ruševinami sodobnega Detroita obupuje nad zatonom človeške civilizacije. Eva, razpeta med maroškim Tangerjem in svojim večnim ljubimcem, zgodovino človeštva spremlja že 3000 let in optimizem raje črpa iz narave. Oba sta omikana intelektualca, strastna ljubitelja glasbe, literature, znanosti, poslednja pripadnika stare šole. Svoj divji gon sta se naučila krotiti. Za preživetje ne ubijata. Toda zombiji – kot pravita ljudem – niso zastrupili le svojih zalog vode, temveč tudi lastno kri, ki ostaja pogoj za preživetje nesmrtnikov.
Večna ljubimca (2013) je filmska meditacija o glasbi, kritiki znanosti, spominu, ki nas dela nesmrtne in enigmi obstoja večne ljubezni. Režiser Jarmusch je navdih za karakterizacijo in poimenovanje likov našel v enem zadnjih del velikega ameriškega satirika Marka Twaina, v Dnevnikih Adama in Eve, v katerih naslovna junaka, moški in ženska, v obliki humornih dnevniških zapiskov podajata svoja drastično različna pogleda na svet. 
Ta dva ljubimca sta arhetipska outsiderja, klasična boema, izjemno inteligentna in sofisticirana. Ves čas ostajata osamljena na mračnem obrobju družbe. Bila bi blodna Ahasfera, če ju ne bi usoda določila, da se vedno znova najdeta. Tako ona pripotuje k njemu iz Tangerja v Detroit in ko uvidita da to mesto ni plodno za njun odnos, odpotujeta v Tanger, ki naj bi jima vrnil življenj sko slo. Film se ves čas dogaja ponoči, kar je aluzija na civilizacijsko svetovno noč. Biblijska aluzija nakazuje evolucijsko refleksijo ljubezni. Adam ima srečo v ljubezni, ker ga Eva vedno znova zapelje, ker ga potrebuje. Edino veselje mu je igranje na takšno ali drugačno kitaro. Nima pa posluha za druge vrednote. S kritične distance ocenjujeta pomanjkljivosti zombijev. Ljubimca imata hladni duši in vroči telesi. Sedanje stanje človeštva ni dobro. Zdi se brezizhodno. Šele v filmu Atlas neba (2011) izvemo, da se motivi in problemi ljubezni in sovraštva ponavljajo tudi v prihodnosti, denimo v 23. stoletja.
Dispozicije za film Jarmusch razlaga iz svojega avtobiografskega odnosa do obeh mest. Detroit ga je privlačil zaradi njegovega videza in zgodovine, njegove glasbene in industrijske kulture, nekakšne postindustrijske vizualne atmosfere. V filmu je pust, prazen in zapuščen.
Za gledalce je zanimiv ker je city obenem zaprt topos subjektivne samoidentifikacije, samoekspr esije. Gre za eksistencialno ontologijo dvojice, ki ne prenese trojice. Iz stanovanja izženeta sestro Avo. Potrebujeta le drug drugega. Kaj je njun center in kaj je obrobje določata sama. Veliko romanov in filmov preigrava romantični mit o enosti kot biti bivajočega. Jarmush pravzaprav ovekoveča dvojnost partnerstva. Adam je čemerno obupan, Eva pa je nekakšna zasanjana plešoča vila, ki ga vleče za seboj.
Razvaline Detroita so grenak opomin na vojno stanje. Pogorišča tesnobnih duš z neizživetimi strastmi po kulturi, ki se končuje, se prikazujejo v glasbi. Calum Marsh je v Slant Magazine ugotovil, da »je svet neznansko lep, medtem ko propada.« 
Junaka pijeta zastrupljeno človeško kri iz pločevink in tako tudi sama umirata. Adama v Tangerju zmami v zakoten lokal zamaknjeno petje Yasmine Hamdan. Ta iz zvokov starodavnega islama ustvarja nekaj tako novega. Sla po življenju se jima prebuja. Želita preživeti za vsako ceno. 
Ideja Sanje Rozman, da bi se partnerja vzajemno ravno prav izkoriščala se film o Adamu in  Evi angažira v razreševanju dileme obstranskih ali tradicionalnih krvosesov. s prevzetostjo spričo vsega, kar je človeštvo uspelo ustvariti, in obžalujoč vse tisto, kar je sodobna kultura zavrgla. Običajno partnerja iščeta skladnost. Tu pa gre za ljubezensko zgodbo o dveh nasprotnih značajih – on je samomorilski glasbenik, ona bolj optimistična in radovedna –, ki preživljata sedanjo civilizacijo. Če je človek kot beseda le prazen, čeprav hrupen zvok, ga lahko reši le vampir, zlodej ali Bog. Vampir(ka) ni bolj človeški kot človek, razen če kaj stori za čisto kri in čisto vodo.   
V skladu z ugotovitvijo, da odnos ne živi (dolgo) sam iz sebe, nastane vprašanje, od kod črpa posamičnik moralne motive zanj: 1. iz notranje ekonomije, pretnje smrti, pogube ali izgube, 2. želje po promociji, uspehu, zmagi ali ne morda po samorealizaciji na specifično moški ali ženski način), 3.  iz strahospoštovanja do Boga.  Dialektično vprašano: ali gre za še več istega ali za kva litativno novo. Ad 1. Katastrofične in  apokaliptične inačice so najbolj reprezentativne za večino, ki izhaja iz nizkih in negativnih samopodob in je zanje že skoraj vsaka minljivost, ki jih spravlja v malodušje, zamišljen odnos že kontrapunkt. Ad 2. Samorealizacijo na specifično moški in ženski način opisujemo v poglavjih IV. in V. ad 3. Je opisan v teološkem razumevanju ljubezni. Nastopajo pa tudi vsi trije motivi hkrati. V filmu 'Neskončna lepota' (2012) se mlada ljubimca v spominu Jepa Gambardelle  še vedno privlačita, ko sta obstoječi svet in junakov avtobiografski svet že v zatonu. Tako je Nevidna ženska že videna in obenem posthumno še nedokončan projekt. 
 
Jacksonova (2013) opisuje usodo svetovno uveljavljene violinistke Summer Zahove, ki se vrne v London, kjer se je začela njena kariera. Prosta in samska v prestolnici užitkov se zaplete v vrsto vročih razmerij, se loteva novih priložnosti in potuje po Evropi, da izpolni svoje sanje. Ko ji ukradejo neprecenljivo violino, se v njenem življenju spet usodno pojavi premožni in karizmatič ni Dominik. Ne Summer ne Dominik ne moreta zanikati obsedenosti, ki je kljub preteklim brazgotinam še vedno med njima, in oba spoznata, da ljubezen in strast ne hodita vedno z roko v roki. Summer ve, da se bo ob igranju z ognjem na koncu opekla, toda nekaterim užitkom se je pretežko odreči … . Ali lahko Summer in Dominik končno presežeta ovire, ki ju ločujejo, in ali bo Summer sledila svojemu razumu ali srcu?

K. Majerhold (2012) nas pelje skozi svoja čustva, misli in doživetja k fenomenom sreče, ljubezni, homoseksualnosti, resnici, vrlini, lepoti. Krmari med filozofskimi koncepti in našimi vsakdanjimi izkušnjami, hkrati pa vselej ostaja v duhu časa in na vprašanje srečnega in dobre ga življenja odgovarja z aktualnimi, konkretnimi in modroslovnimi odgovori. Skozi njene zgodbe si pripovedujemo svoje in tako dobivamo nanje drugačen pogled. Svetujemo sami sebi. Njena razsežnost je filozofsko svetovanje.    
Belmore (2005) opisuje popotovanja po erotični literaturi v različnih časa in prostorih skozi doživljanje glavnega junaka pisatelja Daniela, ki bi rad napisal erotično knjigo. Ker je načrtovano delo težko izvesti, se za začetek loti branja že objavljenih knjig o erotiki, spolnih fantazijah, o poželjivih devicah, kurtizanah, o penisih, o vulvah. V knjigi navede, kaj je bral, zato z njim berejo tudi bralci: erotične odlomke krščanskih pesnikov v Bizancu, francoske erotične pesnike na prelomu 14. in 15. stoletja, renesančne erotične mojstrovine, razvratne seksualne fantazije Markiza de Sada, odlomke o skrivnosti ljubezni iz Kamasutre, itd. Lahko bi rekli, da pasivno partici piramo na spolnih užitkih pomembnih drugih v spalnicah razvratnic, ekscentričnega grofa, kurtizan od Indije, Arabije do Kitajske. 
Daniel sam neuspešno zapeljuje prijateljico Nino, ki se mu vsakič znova izmakne. To ga prisili, da se sprehodi po avtobiografiji ljubezenskega udejstvovanja. Knjiga je zanimiva refleksija človeškega poželenja in odpira vse plasti človekovega dojemanja spolne erotike. Ne pušča prostora za zgražanje in odpor, ker predstavi spolnost kot telesno – duhovni fenomen med moškim in žensko. Ne glede na bližino in oddaljenost časa in prostora, spoznamo, da je človek vedno bil in vedno bo spolno bitje, s takšnimi ali drugačnimi željami, s takšnim ali drugačnim odnosom. Ni toliko pomembno, ali sta Belmore in Daniel uspešno napisala sporočilo. Pomembno  ortonomsko vprašanje je, ali smo kot bralci med erotičnimi fantazijami, izkustvi in znanjem našli svoje pravo mesto. 
Anonimni pisec romana Psi (2013) pravi, da je pred dobrim desetletjem po naključju razvozlal sem bistvo zaljubljenosti. Takoj sem vedel, da gre za veliko stvar, saj sem lahko razumel nekaj, kar si je težko predstavljati, da je sploh mogoče razumeti. Takrat pa se ni zavedal, kako daleč in globoko sega to odkritje. Pred nekaj leti je v sanjah doživel čudovite zgodbe. Sanje so bile kot film, jaz pa sem se znašel sredi njega. Ob koncu sanj je v rokah držal knjigo in se zavedal, da gre za golo resnico življenja. 
Preproščina, lahka dostopnost in neobveznost so le površinski znaki dekadence. To temo analizira film Sramota (Shame, Steve McQueen, VB, 2011). Gre za »dramo, ki se ne sprašuje le o razlogih, ampak tudi po posledicah, ni samo pogled v življenje zasvojenca s seksom, ki ga v vizualno vznemirljivem in tudi New Yorku posvečenem celovečercu upodablja McQueenova igralska muza M. Fassbender, ampak tudi pogled v družbo, ki v svetu, obsedenem z videzom in hitrim tempom, ne zmore funkcionirati drugače niti med domačimi štirimi stenami. Kjer ni askeze, naletimo na sedem naglavnih grehov.   

Ker je v našem prostoru še precej zavrtosti in trivializacije spolnih fantazij, je takšno postav ljanje 'na pravo mesto' umestno.  Poplava slabe literature in erotičnih filmov nas kaj prida ne osvešča. Zato je Belmorov roman o romanu, ki pomeni trojno refleksijo njega kot pisatelja, pisatelja samega in naše avtobiografije, hvalevreden prispevek. Kaže na to, kako sta si spolna partnerja cilj in ne (le) sredstvo.  Pornografija na spletu vodi k sebičnim fantazmam in ne k imaginacijam. Ni raziskano, kakšen simbolni prestiž ali pa le fiktivno kompenzacijo za vzpos tavljanje dobrih medsebojnih stikov vidijo pasivni udeleženci v pornoindustriji, ki je morda celo bolj profitabilna kot farmacevtska industrija.    

Wildov roman Slika Dorijana Graya je večstransko poučen. Po eni strani je njegova ljubezen do sebe večja kot ljubezen do dekleta. Prostost, ki jo Dorian potrebuje za razmah svoje osebnosti, se seveda vzpostavlja na račun svobode bližnjega. Za hip kaže, da bo strast do mlade igralke, ki jo hodi vsak večer občudovat v gledališče, v fantu pometla z nauki lorda Henryja, a se njegova ljubezen naposled izkaže za tako plitko, kot je njegov značaj. Samomor zavrnjenega dekleta je tista prelomnica, od koder ni več vrnitve: odtlej Dorijan vedno bolj ravnodušno gleda nesrečo in smrt, ki jo njegova sebična dejanja sejejo med ljudmi. A tudi on je opazovan; nad njim bdi slika. Obraz na njej je z vsakim grehom okrutnejši, z vsako nezvestobo ostudnejši in navsezadnje vsako leto starejši. In grši kot je, večkrat Dorianove misli s strahom uhajajo k naslikanemu stvoru, ki ga skriva na podstrešju. Vse lepe stvari, umetnost in ljudje, s katerimi se obdaja, ga naposled ne morejo več odvrniti od groze, ki jo čuti ob misli na svojo razpadajočo dušo. Lahko bi ugotovili, da šele ljubezen do bližnjega daje lepoto umetnosti.  
Svoje breme skuša olajšati s tem, da sliko, za katero je leta trdil, da je izgubljena, pokaže njene mu stvaritelju in svojemu nekdanjemu prijatelju Basilu. Ko od groze okamenelega slikarja v navalu besa pri tem zabode, je jasno, da se njegov spust proti dnu približuje h koncu. Če se je v preteklosti vedno lahko otresel misli na svoje grehe, pa ga zdaj preganja zavest, da je ubil prijatelja. V obupanem poskusu, da bi popravil vse, česar se ne da več popraviti, se sklene spokoriti in spreobrniti – prej je treba le še uničiti edini dokaz, ki priča o njegovi preteklosti: sliko. Toda ko uniči sliko, se tudi sam zgrudi mrtev.
Marías (2013) je v Zaljubljenostih poveril pripoved pronicljivi ženski María Dolz, ki dela v založniški panogi, s svojim delom pa ni zadovoljna, saj jo sili v obravnavo človeškega napuha. Njena jutra lepšata zakonca, ki ju srečuje v lokalni restavraciji ob zajtrku. Sta njen zasebni izvir, ker občuduje njuno bližino, zaupnost in sproščenost. Njena jutra se razdrobijo, ko moškega, za katerega je, tako kot za žensko, že izdelala podroben umišljeni življenjepis, brutalno umori neprištevni brezdomec. Tujčevi smrti sledi neznankina letargija, ki traja, dokler se občudovana ženska Luisa Alday in María ne zbližata v tolažečem odnosu. Nekega dne se enemu od njunih srečanj pridruži še Luisin prijatelj, v katerega se María zaljubi.
Svojim likom predstavi več možnosti za razumevanje nihanja njihovih identitet.  Pripovedovalka oz. avtor dere skozi resničnost z vsemi možnimi opisi, predpostavljanji, spekulacijami, obžalovanji, kaj če-ji, kaj bo-ji in frustracijami. Marías sočustvuje s svojimi junaki. V romanu gre za to, da mora popolni par umreti ali razpasti, da šele lahko razpravljamo o ljubezni. Začet na občudovanja in opazovanja so uvod kompleksnih zbliževanj in oddaljevanj od drugega. María(s) o ljubezni k sreči ne pripoveduje kot o motnji, kar je postalo izjemno popularno, temveč kot o zakonu zavesti, katerega rezultat ni nujno pravičnost. Ljubezen je zgodba, ki počiva na spominu in se z vsakim vrtljajem, vsakokrat, ko srečamo ljubljenega, izpiše z novim zanosom. Vse dokler se enkrat ne upogne pod nesrečo in postane preteklo poglavje.
Moderndorfer (2007) pripoveduje zgodbo moškega in ženske, zakonskega para srednjih let, ki sta skupaj že dve desetletji. Prek njunih sanj vstopamo v resnico, ki si je drug drugemu ne upata pokazati, ne izreči, saj sta oba zabubljena v svojo tujost in jima je dvojina prostor samosti in osamljenosti, ne pa bližine, kar naj bi življenje v dvoje bilo. Njo je pred možem še po 20-ih letih sram svojih želja in skritih misli. Zato se skriva in prekriva z norim nakupovanjem. Oba se le različno oblačita; saj ju tolaži iluzija, da je pomembneje imeti kot pa biti. Tudi ljubezenski trikot nik nič ne razreši., saj je jasno, da zaradi navajenosti nočeta živeti avtentične resnice. Lahko bi rekli, da je to svet mrtvih duš. Ali je nujno, da v zakonu ljubezen umre in so pomembne le zaljubljenosti?

Nekateri (mladi) moški so le občudovalci in umetniki občudovanih žensk kot v filmu Občudova ni. Ženska je zanje le muza in medij želje po nedosegljivem idealu. Ti dejansko žensko nezaved no sovražijo. Če ideal postane dosegljiv, je zanje nezanimiv. Tem pravzaprav ni 1. za trdno zakon sko zvezo, 2. zvestobo, 3. za skupnost, ki se razpusti. 4. Navzočim nakopljejo krivdo. 5. Sami pa niso sposobni reflektirati svojih dejanj, ki so prekoračila meje. To so destruktivni učinki erotike.  Veliko je še raznih pripovedi v Ricoeurjevem pripovedovanem času. Pomembno pa je, da ne pozabimo na svojo.  To je podobno kot z ljubeznijo do šaha. Lahko še toliko beremo o prvakih sveta. A vse to nam ne pomaga, če sami ne zastavimo svoje moči za zmago, da vemo, kakšen stil imamo, koliko smo vanj pripravljeni investirati, katera spoznanja in izkušnje uporabiti, katere na novo pridobiti.    

Kunderin erotično politični roman (2009) je zanimiv še danes. Daje vpogled v čas 60. In 70. let 20. stoletja. Rusija je še vedno imperialistična, kič je še vedno estetski problem, ne glede na to, ali ga maramo ali ne. Moški smo še vedno potencialno ali aktualno poligamni. Ljubezen med moškima in ženama preživi kljub hudim časom ruske okupacije Čehoslovaške, čeprav avtor ves čas piše o češki in Čehih v Pragi, kasneje tudi na vasi. Zdravnika Franz in Tomaž lovita lahke ženske ob ženah, ki ju 'razumeta'. Sta dve vrsti osvajalcev ženskih src: lirski in epski. Prvi časti le podobo o njej v sebi in je zaradi neuresničljivega ideala vedno razočaran, drugega pa zanimajo le sprotna objektivna dejstva. Oba junaka sta epska. Zato tudi za žene njune afere nimajo posebne teže. Slikarka Sabina je obremenjena z lahkostjo praznine. Ljudje rabimo različne poglede drugega: 1. Pogled javnosti, zato nastopa pred njo, 2. Pogled znancev, zato vedno prireja zabave, 3. Pogled partnerja v dvojini in 4. Imaginarni pogled odsotne osebe. Takšni lirski tipi žive zgolj v spominih ali anticipacijah.  

Zaradi totalitarnega režima oba protagonista izgubita ugledni službi. Franc postane brisalec oken, Tomaž pa kmet. Obe ženi na koncu dobita občutek tolažbe in smisla za trpljenje, ki sta ga prestali. Vredno se je bilo boriti za ljubezen, kljub udarcem nasprotne usode. Junaki skozi potek dogodkov spoznavajo sebe in čas, v katerem živijo, ne da bi ga obsojali.     

Tik pred koncem 2. tisočletja, leta 1999 so posodobili motive Nevarnih razmerjih v filmu Podle igre (Cruel Intentions), v katerem se mladi upi Hollywooda igrajo igro zapeljevanja. Kathryn (Sarah Michelle Gellar) svojemu polbratu Sebastianu (Ryan Philippe) predlaga, da zapelje in položi Annette (Reese Witherspoon), devico, ki se ima namen prepustiti šele po tem, ko se bo zaljubila. Če Sebastian izgubi, potem Kathryn dobi njegov jaguar, če zmaga, dobi še Kathryn. Takšna presita mladina ne more ustvariti novega sveta.

Časi se spreminjajo, ljubezenske intrige in spletke pa ostajajo, zato je in bo roman Nevarna razmerja  (Laclos, 2006) večno aktualen, kljub temu da je nastal pred več kot dvesto leti. Napisan je bil leta l782, samo nekaj let pred francosko revolucijo, v obliki gosto stkanih intrigantnih pisem. Choderlos de Laclos, častnik, ki mu vojna ni bila usojena, briljantno prikaže dekadentno pokvarjenost francoske aristokracije v tem času. Goščo ljubezenskih spletk zlobno, cinično, vendar tudi inteligentno načrtujeta ter počasi spletata vikont Sébastien de Valmont in markiza Isabelle de Merteuil. Film Nevarna razmerja se tako kot roman za vse protagoniste konča tragično s smrtjo in izobčenjem iz javnosti. Nevarnost spetkarjenja kaže na pomen poštenosti,  iskrenosti in preprostosti v ljubezni. Ker je skrivnostna, se poskusi kontrole izjalovijo. Norost prilaščanja pozna le pohlep (sanskrt. lobha), ne pa razlaščanja, ki je značilen za agape. 

Jane Austen se je dobro zavedala, da je ples življenjskega pomena. V njenem času so bile plesne dvorane pravcate arene družabnega življenja, zaljubljanja, kramljanja, spogledovanja in iskanja bodočih mož in žena. Jane Austen se je rada oblekla v belo muslinasto obleko, si nadela bele nogavice in rokavice, si nazadnje nataknila še satenaste čeveljce in veselo pohitela na ples… Mogoče s kočijo ali pa celo v nosilnici…In včasih trmasta in navdušena nad plesom celo naporno in nespodobno peš! Elizabeth in Jane in druge njene junakinje se je radostno učila plesnih korakov, plesala zdaj kotiljone, zdaj podeželske plese, se spogledovala in krepčala z večerjo, potem pa o dogajanjem še vse jutro premlevala, pisala duhovita pisma sestri Cassandri in vse to spretno vpletala v še danes žive romane. Njeni romani so doživeli filmske ekranizacije. Austen je avtobiografsko proučevala vlogo neodvisne ženske v tedanji viktorijanski Angliji na prelomu 18. V 19. stoletje. 
Prevzetnost in pristranost (Pride and Prejudice)   je napisala že pri 21. letih, dovršenega pa je izdala leta 1813. Po tej zgodbi so posneli tudi več celovečernih filmov in nadaljevank. Junakinja  Darcy pooseblja prevzetnost, pristranost pa Elizabeth. Skozi oči Elizabeth Bennet si ogledamo življenje plemstva na angleškem podeželju na prelomu iz 18. v 19. stoletje. Položaj žensk je bil odvisen od položaja družine in izbire partnerja. Poroka je pomenila višji status ženske, kar je prikazano v prizoru, ko se Lydia vrne domov in iz častnega sedeža pri mizi izrine še neporočeno najstarejšo sestro Jane. Najlepši in najbolj bistri izmed petih sestra sta prav Jane in Elizabeth, a do sedaj se je vsak snubec hitro umaknil, ko je spoznal družinske razmere. V družini je bilo pet hčera in vsak, ki bi vzel najstarejšo, bi tvegal, da bi moral po očetovi smrti poskrbeti še za mater in preostale neporočene sestre. Očetovo premoženje je bilo namreč »fidejkomis«, ki ga deduje izključno moški potomec. Kljub temu, da tvega revščino, se Elizabeth odreče poroki z bratran cem Collinsom, ki bo podedoval posest. Opredeli se za zakon s partnerjem, ki ga bo cenila in spoštovala, zato najprej zavrne tudi snubca Darcyja. 
Z današnjega vidika ostaja vprašanje, ali naj ženska izbere partnerja, ki ji omogoča dostojanstvo ali takšnega, ki jo samo konformno podreja danim razmeram. Sama svoboda izbire še ne pomeni dolgoročno pravilne odločitve. Jasno je, da imamo tudi danes pretežno  pristranske sodbe, ki zlahka zgrešijo bistvo ljubezni. Strupeni jeziki in spletke še danes marsikaj uničijo. Austen verjame, da se prava stran pokaže na koncu. Ker je intimna potreba po drugem samo pristranskost, je treba modrost ljubezni šele poiskati.   

IV. Razvoj ljubezni

1. Zemljevidi ljubezni 

Strokovni nas zanima, od kod se ljubezen razvija. Kje je njena jutranja zarja, aurora? Če je ljubezen življenjsko potovanje, rabimo zanj zemljevid. Sternberg (1988) je odkril, da je ljubezen zgodba po filmskem scenariju. Zato pustolovci ne morejo živeti s togimi rutinerji.  Zemljevid ljubezni (Lovemap pri Moneyu).  vključuje cilje, scenariji pa določajo vsebine. Zemljevidi ljubez ni so 'konstrukt', ki ni dokazan in merljiv. Očitno pa je pomanjkljiv, ker ne omogoča zanesljive orientacije. Čeprav je neverjetno, vendar drži, da si je skozi zgodbe treba pridobiti ustrezne standarde ljubečih odnosov večine, da na ta način postane potek razumljiv in predvidljiv. Dogajanje tradicije je danes bolj kompleksno nevidno kot je bilo nekoč. Fenomen našega časa je medijsko javno posredovana klišejska intimnost, kot da paru ni potrebno storiti drugega kot 'pogreti' svoja čustva podobno kot pogrejejo kupljeno pripravljeno hrano.  Kratenje intime se dogaja tudi s tehnološkim ločevanjem reprodukcije vrste (banke spermijev) od neposrednega spolnega stika med partnerjema.  Delovanje tehnoloških spodbudnikov poželenja je nepredvid ljivo z mnogimi stranskimi učinki. Čim bolj učinkovita so sredstva stimulacije poželenja in vitalnosti, tem večja je nevarnost odvisnosti od njih. 

Sternberg ni povedal vsega, kar zadeva krajine na zemljevidu. Tudi NLP govori o mentalnih 
zemljevidih. Buzanovi miselni vzorci (mind map) danes niso več tako popularni, so pa didaktično prikladni. Morda bi govorili še o zemljevidu Stvarnika. Če naša pota ustrezajo njegovim potom, hodimo  po poteh ljubezni, zaupanja in zvestobe, sicer pa pretežno bežimo po  poteh nezaupanja, odtujenosti od ljudi. Kako Boga vidimo skozi poslušanje in poslušamo skozi gledanje kakor predvideva Sv. pismo.

Po katerih ključih ljubezen drugemu kaj pomeni ali ne pomeni? Razlagalne sintagme so poleg zemljevidov še implicitna filozofija posameznika in njegovi zrcalni nevroni. Teološko 'luč sveti v temi, ta pa jo sprejme ali ne sprejme. Govorimo o odprtosti in zaprtosti duha, o času dozorevanja.     
   
Sternberg (1998) je znan po trikotniški teoriji ljubezni. Velikost trikotnika predstavlja količino ljubezni, ki jo posameznik doživi, oblika trikotnika pa predstavlja tip ljubezni, ki se lahko spreminja skozi čas v zvezi ali zakonu. Razlikuje naslednje vrste ljubezni:
-Neljubezen označuje popolno odsotnost vseh treh dimenzij in ni predstavljena v trikotniku.
- Ugajanje/prijateljstvo v tem primeru ni predstavljeno kot nekaj splošnega oz. trivialnega, pač pa kot pravo prijateljstvo, kjer osebi občutita povezanost, toploto in bližino vendar ne strasti, tj. zaljubljenosti, prav tako nimata dolgoročnih načrtov za skupno življenje.
- Strastna ljubezen sloni samo na strastnosti. Romantične ljubezni se pogosto začnejo kot strastne ljubezni in postanejo romantične takrat, ko se skozi čas razvije intimnost. Brez razvoja intimnosti in/ali zavezanosti lahko strastne ljubezni nenadoma izginejo.
- Prazna ljubezen označuje zavezanost brez prisotnosti intimnosti ali strastnosti. Včasih se lahko tudi močna ljubezen spremeni v prazno ljubezen, velikokrat pa je ta posledica zakonov oz. zvez, ki so osnovane na dobičku oz. profitu (npr. dediščina in nepremičnine). Pogosta je tudi v kulturah, kjer so poroke načrtovane, tj. dogovorjene med družinama. Kljub vsemu se lahko prazna ljubezen po drugi strani razvije v katerikoli drugi tip ljubezni skozi čas.
- Romantična ljubezen povezuje osebi čustveno preko fizične privlačnosti in intimnosti, vendar ni dolgo obstojna brez razvoja zavezanosti.
- Tovariška ljubezen je intimni,  nečustveni tip ljubezni, ki je močnejši od pravega prijateljstva zaradi etične zavezanosti oseb. Spolni odnosi so izključeni. Pogosto nastane v zakonih, kjer je zaljubljenost izginila skozi čas, vendar sta ostali globoki povezanosti oseb. Je idealen model ljubezni, ki si ga delijo družinski člani kot tudi tesni prijatelji, ki občutijo platonsko ljubezen, vendar še vedno ostajajo na razdalji pravega prijateljstva.
- Nora ljubezen je značilna za vihrave poroke in zveze, v katerih je zavezanost kratkotrajna posledica strastnosti brez stabilnega razvoja intimnosti.
- Popolna ljubezen je najpopolnejši tip ljubezni in je idealna zveza dveh oseb, h kateri naj bil stremeli. Grafično predstavlja veliko ploščino trikotnika. Po Sternbergu je za take pare značilno, da imajo spolne odnose 15 let ali več in si ne morejo predstavljati življenja drug brez drugega, premagajo razlike in težave relativno lahko in na miren način ter čutijo blaginjo v zvezi. Vzdrževanje take zveze naj bi bilo težje kot pa njen razvoj, zato popolna ljubezen nemalokrat ni večna. Če v zvezi izgine strastnost, se lahko spremeni v tovariško ljubezen.

2.	Romantika ali obvladano čustvo zakonske ljubezni

Vsakdo nosi v svojem mentalu zemljevid sveta kot zemljevid krajine ljubezni. Današnja ljubezen ni bolj kakovostna od včerajšnje ali od tiste v Pavlovem času. Ni pisma, ki ga Pavel ne bi posvetil ljubezni. Ne gre le za Korinčane, Kološane, Efežane, ampak za vse nas. So-utrip srca, svetega sveta je edino, kar ostane za vedno. »Ob koncu življenja,« je slavni izrek sv. Janeza od Križa, ki so ga mnogi svetniki in pesniki vzeli za svojega, »bomo sojeni po ljubezni.« Ne dovolimo, da bi nas ta izpit našel povsem nepripravljene. 
Caddy in Platts (2012) analizirata določene aspekte osebne rasti, ki nam pomagajo na poti k svobodnejšemu in bolj celovitemu predajanju ljubezni. Podajata tudi praktične vaje, ki nam bodo pomagale, da bomo lahko sami izkusili pomembne vidike vsakega obravnavanega področja. 

Sveto pismo je vir brezmejnih obzorij ljubezni. Slavospev sv Pavla so mnogi razlagali, med njimi tudi Kierkegaard, Gruen, Gasparino. Nikoli si ne moremo tega odlomka  dovolj dobro predočiti, uresničevati in pričevati. Hodi pred nami kot plamen pred Izraelci. Bodi prijazna, vzdržljiva, potrpežljiva, razumevajoča za delodajalca, bodi edinstvena kakor sonce, ki nas obžarja, kakor svetloba ki nas obdaja, kakor navdih, ki nas z vsakim vdihom izpolnjuje. Nikoli prej nisem tako premikal gore, kot tedaj, ko sem jo oživljal s tal, ko sem jo prijavil na Jesej, ko sem ji vrnil, kar sem ji vzel. Vsak nosi svojo predstavo  vere v ljubezen. Kuzmanovićeva (2013) ve, da je ljubezen požrtvovalnost in skrb in da je njeno nasprotje strah z zapiranjem vase. Na nek način se opredeljuje za agapični eros, ko na koncu opredeljuje kriterije ljubezni do sebe: verodostojnost, samospoštovanje, živeti v sedanjem trenutku, modrost. 

Liberty Kovacs (2007) razlikuje šest razvojnih obdobij partnerskega odnosa kot so:  1. zaljublje nost, 2. sestop v resničnost, 3. tekmovanje, 4. kdo sem jaz? 5. pomiritev, 6. sodelovanje. Zaradi (ne)zavednih bojazni in predsodkov se določen odnos ne razvije do najvišje možne ravni. Vsak prehod na višjo raven je boleč. a posameznik, ki zaživi na višji ravni kot to zmore, sčasoma zblazni. Na najvišji stopnji, ki jo malokateri par doseže, se partnerski odnos lahko poglobi še v obdobju iskrenega sodelovanja. Kako globoko seže to sodelovanje in razumevanje, je odvisno od duhovne prebujenosti obeh. Prestižni boj ne preneha, dokler si partnerja nista odpustila napak.  Nekateri zaradi nesrečne prve zaljubljenosti vseživljenjsko ostajajo v ječi svojih travm, drugi pa se kot puer aeternus zaljubljajo kar naprej, da ne bi izgubili žanra svoje samoizraznosti. 

Zaljubljenost so opredelili stari Grki kot božansko norost16, ki pomaga pri spoznanju samega sebe, stiku s svojim duhom, manjši kritičnosti, potrebi po spremembi svojih navad. V 19. stoletju je nastala literarna smer romantika, ki je proučevala zaljubljenost kot nesrečno ljubezen, ki partnerja pusti na nedostopni razdalji podobno kot v trubadurski liriki. Danes se to pogosto pojasnjuje z neozdravljenimi starimi duševnimi ranami iz otroštva in mladosti. Partner s travmo se boji ponovne zavrnitve. Ko se znajde v spletu norosti in bolečine, se umakne vase iz medsebojnega odnosa. Strah pred intimo ubija ljubezenski odnos. Manjka menjavanje zaznavnih položajev. Kakor bližina brez oddaljenosti ni dovolj, tako tudi oddaljenost brez bližine empatije in razumevanja pomeni trajno odtujitev.  

Pravzaprav Barthes prek analize figur v diskurzu potrjuje de Rougemontovo tezo, da strastna ljubezen vodi stran od življenja osebnosti posameznika. Izjave zaljubljencev kažejo na mehanizme, ki ohranjajo potek zaljubljenosti znotraj tradicionalnih shem obračanja strasti zoper sebe. Cilj je ljubiti bližnjega kakor samega sebe, to pa pomeni, da se oseba zvestoba ne razlikuje od zvestobe do bližnjega. Vprašanje je le, ali je bližnji zamenljiv. Eros je suženj smrti, ker skuša dvigniti življenje nad končnost in si obenem prisvajati nekaj, kar ima samostojno eksistenco. Ne bi smeli oboževati nekaj minljivega.  Ne moremo biti brez strasti, a tudi ne le z njimi. Ko ne diviniziramo (idealiziramo, projiciramo, spreminjamo v sredstvo), izgubi želja absolutno moč. 

Novejše raziskave kažejo, da je evforija zaljubljencev kot dopaminsko-serotoninskih odvisnikov primerljiva z odvisniki ali zasvojenci17 od kokaina ali heroina. Ni vsak moški don Juan, nobenemu pa ni tuja misel o ljubezni kot osvajanju in seksu kot triumfu. Do užitka včasih vodi dolga pot od poželenja, strasti, ljubosumja, zavračanja in maščevanja. Romantična ljubezen je tudi mitična, arhetipska, projektivna, iluzorična, božansko nora, strastna in prikrivanje nihilizma s hrepenenjem po neskončnim. Grški mit vsebuje potencialno popolnost moškega in ženske, yina in yanga, kar spominja na androgino božanstvo. Včasih je problem, kako prilagoditi komuni kacijo razumevanju partnerja, če je ta kot objekt ljubezni ne razume.  

Nerazumevanje je pomanjkanje empatije in še prej izgubi stika s samim seboj, s svojim notranjim jedrom. Beg pred razlikami pomeni brisanje razlik med spoloma, ki vodi v androginost. Že od nastanka psihologije dalje skušajo številni avtorji raziskati pojav psiholoških razlik med spoloma. Pri tem skušajo odgovoriti predvsem na vprašanje, zakaj prihaja do spolnih razlik. Precht (2010) se sprašuje, zakaj se moški v svojem razmišljanju, doživljanju ljubezni in v vedenju razlikujejo od žensk. Dokončnega odgovora ni, vendar pa danes strokovnjaki iščejo dejavnike v strukturnih funkcijah možganov. 

Domnevamo, da  ženske bolje povezujejo razum in čustvo v intuiciji. Ljubezen je omniprezentna, vendar je niti povsem ne razumemo, ker je kaotična niti je ne obvladujemo, ker je močnejša od nas in celo od smrti. Do  70. let prejšnjega stoletja so se psihologi spraševali, ali na te razlike vplivajo predvsem vzgoja, kultura in drugi socialni dejavniki, ali pa se pojavijo neodvisno od vpliva socialnega okolja. Socialno usmerjeni psihologi so poudarjali predvsem okolje, kognitivni psihologi pa so opozarjali na individualni vpliv na spolne razlike.

V zaljubljenosti gre za nezavedno izbiro. Tomaž Akvinski je že vsak dej volje štel za ljubezen. Vsak hotenjski vzgib je izpeljan iz ljubezni kot osnovne vrednote. Korenine romantične ljubezni do drugega so v starševski ljubezni do nas. Pri ljubezni na prvi pogled oba trpita zaradi močne projekcije animusa in anime. Znati je treba prevzeti projekcije na drugega nazaj vase, se ob tem spoznavati in razvijati.

Kingma (1997) razlikuje srce ljubezni, ki je blaženi spomin, da smo bili nekoč vsi eno in ljubeznijo srca, ki pomeni težnjo dveh po združitvi. Ena stran ljubezni je občudovanje, druga stran ljubezni ni sovraštvo, ampak je brezbrižnost. V vsakem sovraštvu je nekaj ljubezni in obratno, zato kaj lahko preidejo ljubezenske zgodbe v kriminalne. Osamljenost je izraz potrebe po ljubezni, zavrnitev je izraz razočarane ljubezni, strah se boji izgube ljubezni. 

Po Wilksovi žalost objokuje izgubo ljubezni, jeza nastaja zato, ker je nikjer ne more najti, napadalnost jo poskuša ujeti, ponos ne pusti premagati obrambne zidove ega, upanje hrepeni po njej, tesnoba pa je zaskrbljena, ker je ljubezen protislovna ali odsotna (Wilks, 2001; 186). Kot vidimo je precej pasti za razvoj ljubezni že v nas, nekaj pa jih je tudi v kulturi. Zaradi nevarnosti potencialnih izgub, ki jih prinaša, kaj lahko brez nadaljnjega učenja iz izkušenj izgubimo njo samo. 

Ali se bo ljubezen razvila, je odvisno od socialno-emocionalne pismenosti para. Bistvo čustvene kompetence (inteligence, pismenosti) je razvijanje čustvene samostojnosti, optimizma, srčnosti, pravičnosti z učenjem 'varnega' plavanja v nemirnih tokovih reke življenja. Clarksonova (Clarkson, 1996) pokaže, kako je možno prehajati iz nekompetentnosti k nezavedni kompetenci. Zanimivo je, da se ljudje glede tega precej motimo in da pogosto za površinsko kompetentnostjo skriva občutek nekompetentnosti.  Morda je zato toliko zakonolomov in nesrečnih romantičnih ljubezni. 

Ljubezen se razvija v fazah celostnega stika, kakor tudi pri raziskovanju novega in vizije razvoja odnosa, vrednotenja, intime in zaveze. Večina ljudi pri prehodu v fazo pomiritve in zacelitve ran odpove, obupa. Raje odide iz situacije, kot da bi spremenila svoje strategije in izpopolnila jezik ljubezni. 

Romantična ljubezen je ljubezen na distanci, ker dobiva duševno hrano od nedostopnega bitja. 
Absolutizira pomen emocij ne glede na zunanje okoliščine. Pomeni čakanje na trenutek srečanja, ki pride nekoč v prihodnosti ali pa sploh ne kot v trubadurski liriki. Na ta način odloženi trenutek užitka postane askeza. Strastna ljubezen je hedonska volja do užitka, vzdrževana pa je asketska. Prva je instinktivna, druga pa je zavestna, prva nas vodi, drugo pa mi vodimo. Za zakon je boljša druga ljubezen. Zakonca  lahko obnavljata medsebojno zaupanje. Zakonska zveza ni  le zaradi  forme, ampak tudi vsebine smisla družine. V ljubezni prevzemamo odgovornost in skrb za drugega. Tega pa ne razvijajo tisti, ki nesposobnost za  pristno spolno ljubezen nadomeščajo s slo po materialnih dobrinah.

Ne zavedamo se, da drugega ljubimo tako kot sebe, sebe pa tako kot so nas starši. Zato pogosto ljubezen do sebe ne deluje tako kot bi želeli, ker se ranjeni del duše ne odziva na ljubezen, ki prihaja od znotraj in ker stari možgani pričakujejo odrešitve od zunaj. Stari možgani zaostajajo, sami zase pa ne poskrbimo, da bi začeli misliti s človeškimi možgani. Platoniki so nam pozabili povedati, da ljubezen sama po sebi ni eno, ker ostane potem le v nebesih, ampak je dvoje na zemlji, kar pomeni, da je treba znati blažiti njene rane in hkrati uresničevati pomemben del sebe. Po eni strani je sad premajhnega odzivanja, po drugi pa premajhnega dajanja.  

Ljubezen je rezultat notranje in zunanje resonance (lat. per-sonare – re-sonare), kar pomeni gibalo vesolja, veselja in verovanja, tako da z obeh strani od znotraj in od zunaj delujeta skladno. Zato se zdi, da smo po tem, kar smo veliko mogočnejši od tega, po čemerkoli ali po komurkoli smo hrepeneli. Že sedaj smo sami vse. Holdenova (Holden, 2002) oblikuje ljubezen na navdihu, prežemanju (angl. surrending) in teku (flow). Teorijo zanosa ali flowa je razvil M. Csikszent mihalyi (1990), profesor psihologije na Čikaški univerzi v 90. letih 20. stoletja. Flow je povezan z občutkom sreče, veselja, ustvarjalnosti in delovnega zanosa in se vzpostavlja pod posebnimi pogoji. Osnova flowa je specifičen zakon človeka kot enotnosti vseh  vtisov,  doživljajev, občutkov,  ki  se  strnejo (fokusirajo) v enem samem  središču. Aristotel in Goethe poimenujeta to entelehija, ki jima pomeni zakon razvoja in samouresničevanja. Flow je predstopnja ekstaze (gr. ex statis). Ljubezen je tok sreče kot srečanja. 

Ljubezen obvladujemo z duševnim mirom. Brez ljubezni živimo licemerno, ravnodušno ali celo drug drugega zanikamo.  Zato je treba delati na notranji preobrazbi, da vzljubiš še to, kar nekoč nisi in se od sebe osredotočaš na druge, da rastejo. Ostareli zakonci se še vedno ljubijo na osnovi sočutja in zaščitništva. To presega osebni odnos, ker takšna ljubezen ni le osebna, ampak je tudi nadosebna (transpersonalna) in nadinteresna. Čustvo se ustvarja tudi z odločitvijo, besedo, mislijo in dejanjem, ki ti ga drugi vrača, zato se lahko odločimo za razvoj drugačne ljubezni. 

Ljubezen kot komercialna ponudba vključuje podrto razmerje med privatnim in javnim. Zaljubljenost je lahko prava želja, če izhaja iz povezanosti z vsem, ne pa (le) iz zasvojenosti. Vse ljubezni izhajajo iz sebstva in služijo samoaktualizaciji. Da bi bili to, kar smo, bi morali znati sprejemati tudi negativno (to, kar ti ni všeč). 

Večina ne razume protislovij zaljubljenosti, ki so opisana zlasti v Platonovem dialogu Gostija - Symposion. Šele z razvijanjem  ljubezenske kompetence kot sposobnosti izražanja božanskega sebstva in jaza smo sposobni sinteze nebes in zemlje, ki sicer ostaja zmedena. Če je ljubezen le odločitev, potem je ni več na nebu, ampak je le še na zemlji, kar pa je premalo za sintezo protislovij.

Če ljubezen ne teče v medsebojni izmenjavi energij, postane invertirana, posesivna. Fantazijske predstave o ljubezni še niso ljubezen sama. Če ljubimo s srcem, srce odpravi vsa nasprotja. Srce ve, kdaj več, kdaj manj, kdaj pa naj se nič ne preda. inspiracija je kreativni impulz, ki izhaja iz predznanja in nas sili h kreativnosti. Ljubezen je kaj lahko sredstvo izsiljevanja, če ne najdemo v njej ravnotežja sil. Prav to odloča, ali je ljubezen obvladano čustvo.

Priporoča se daljše poznavanje do 3 leta pred poroko. Ko ga poznamo v različnih življenjskih situacijah, je verjetno da nam ustreza. Nekateri 'se vzamejo' brez temeljitega premisleka. Ker  pa radi gledamo le enostransko, ne poslušamo svojega sebstva, se prehitro žrtvujemo za nek videz ali zasvojenost. Čim manj razsežnosti sebe in drugega upoštevamo, tem hitreje to dvoje zamenjujemo in tem večja je verjetnost zgrešitve sebstva-tega, kar si. V avtokratskem okviru dominacije in podrejanja se starševska in zakonska ljubezen, ki rabi svoboden  prostor, ne more razviti kot tudi ne tam, kjer je najpomembnejša varnost.  

V zakonski ljubezni se izkazujejo vse enotnosti in izključevanja nasprotij med moškim in žensko. To ne pomeni, da smo moški iz Marsa, ženske pa iz Venere (Gray), ampak pomeni težavno pot usklajevanja.  Hendrix (1999) meni, da se v  zakonu se nadaljujejo problemi, ki so se začeli že v našem zgodnjem otroštvu, če ne spoznamo in razgradimo obrambne mehanizme.17 

Zato izberemo partnerja, ki je podoben našim staršem kot lastno zanikanje.  Nepozornosti, ki smo jih deležni v otroštvu, zadajamo partnerju. Rane odpiramo in projiciramo, namesto, da bi jih celili. Nekateri ostanejo zapleteni v boj za osebno premoč. Razum pride v službo negativnih emocij, ki jih le redkokdaj razgradi. Za stare možgane je tisti, ki skrbi za našo varnost, zaželen. V zakonu je možno obnavljanje romantike, h kateri spadajo presenečenja. Partnerja ponavljajoče kritiziramo zaradi neizpolnjenih želja18  iz otroštva. Stili vzgoje otrok kot so avtokratski, anarhistični in demokratski so tako ali drugače povezan s tem, kakršno vzgojo smo si pridobili. 

Vprašanje je, v katerem smislu smo pripravljeni z določenimi izkušnjami zaključiti. Zakonska zveza je sredstvo učenja, kako (brez)pogojno ljubiti. Zgodi se nekaj drugega: mali jaz terja svojo posest, stare navade, kjer se čuti varnega, svoj prav.

Zakonska zveza iz ugodja zahaja v težave, zakonska zveza iz individuacije kot oblikovanje individualnih lastnosti, ki se opira na sebstvo in odreševanja ima pa v očeh teologov perspektive. Vsak si sam išče soteriološko - odrešenjsko pot, po kateri je zakonska zveza več kot ugodje in zaščita pred stresi in skrbmi. 

Zakon je srečen zaradi individuacije vsakega partnerja. Individuacijo opisujejo že pravljice in miti. Ne moremo je doseči brez spopada z destruktivnimi silami. Zaradi naše enakosti in različnosti  je treba upoštevati določena pravila in norme. Nekaterim je res že zaradi srečnega otroštva laže ustvarjati srečen zakon in družino, vendar pa se tudi ti morajo česa naučiti, kaj šele drugi, ki tega niso imeli.  

Težko je torej priti do najširšega razumevanja ljubezni, z vidika katerega bi bili videti dosedanji spori kot malenkosti. Tisto, kar med partnerjema nastane kot skupno in ju povezuje, še ni nujno tisto, kar naj bi bilo optimalno za vsakega od njiju. Manjkajočega se morata  zavedati, opredeliti in se za to zavzemati, da lahko še rasteta. Medtem nastaja prilagajanje naših kriterijev partnerjevim in obratno po načelu fleksibilnosti, sicer ostanejo spori nerešeni. 

Zakonska ljubezen se razlikuje od muhaste kupidove, ki gori intenzivno, zato pa zlahka hitro ugasne. Zakonska ljubezen gori manj, zato pa dlje. Mnenja o tem, ali se da zakonsko ljubezen vzdrževati kljub krizi so deljena. Košiček (2001) meni, da se božanska igra, ki enkrat ugasne, ne prižge več. Drugi psihoterapevti menijo, da se iskro ljubezni da vedno obuditi, čeprav ne vedno z istim partnerjem, ki si ga tudi ne želijo. Posredno se na to nanaša Swannovo iskanje izgubljenega časa v Proustovem istoimenskem romanu. Tragedije maminih sinčkov (odraslih prededipalcev) so v tem, da ne najdejo poti do zrele ljubezni, ker je pogosto tudi ne iščejo, ampak jo skušajo kompenzirati v kakšni zasvojenosti kot sta deloholizem in alkoholizem. 

Verhaeghe (2002) je prepričan, da bodo v prihodnosti le manjšina partnerjev obdržala trajno ljubezen z enim partnerjem, večina pa je ne bo mogla. Verjetno je razlog za to v dejstvu, po katerem tem več posebnosti utone v pozabo nepomembnosti, kolikor več se jih pojavlja na trgu ljubezni. 

Chapman (2002) meni, da se da zakonsko ljubezen izboljševati, če oba upoštevata pravila, ki jih prej nista in govorita vseh pet jezikov ljubezni in nista le v diglosiji dveh. Partner naj bi vsaj poskušal govoriti tudi jezike drugega partnerja, če je njegov dominantni jezik drugačen. Brez tega ni sodelovalne sinhronicitete oz. tega, čemur sociolog Luhmann pravi komunikacija sistemsko usklajenih pričakovanj. Iz tega fenomena izhajajo stabilna partnerstva. Izhaja pa tudi resonanca medcelične komunikacije na fiziološki ravni in intima na psihološki.   

Zastrašuje nas naš notranji kritik. Vprašanje je, kako zaustaviti napade notranjega kritika, da presežemo negativnosti in bojazni, da bi nas ne obsojali zaradi negativnih nagnjenj. To vprašanje je podobno vprašanju po odpravljanju projekcije kritike sebe v druge in strahu pred zavrnitvijo, ki jih težko sprejmemo. Od drugega rabimo in pričakujemo pozornost do sebe. Če je nimamo že kot otroci, protestiramo in se upiramo. Partnerja si odpravljata otroške travme, če sta za to dovolj vešča. Širita prostor razumevanja, ko si lahko vse povesta. Že pri Nietzscheju se resnica začenja v dvoje. Partnerja ne običajno vesta, kako se je možno pogovarjati o občutljivih temah in vsebinah. 

Če ni mogoče najti modela za reševanje konfliktov v enem zakonu, ga je treba iskati v drugem. Prizadeta zakonca bi se morala po zgledu dobrih in srečnih zakoncev predstavljati in poskušati uresničevati drugačne vloge (metoda spodbujanja novega vedenja- angleška kratica NBG). Scott Peck pravi, da bi z voljo morali pospešiti korake v tisti smeri, ki se ji hočemo izogniti in zato zaostajamo. To imenuje nenehni boj z entropijo.  

Peck (2006) striktno loči zaljubljenost,11 ki ostaja znotraj meja ega od ljubezni kot duhovne rasti, ki jo razširja. Treba je imeti nenehni nadzor nad seboj in samodisciplino z odprtostjo z kritiko. Ljubezen je za Pecka želja, da bi razširili svojo duhovno rast in prav tako duhovno rast koga drugega. Duhovna rast je stvar vseživljenjskega učenja. Zato prav kratkih psihoterapij ni. Začuda za Pecka ljubezen ni občutek ali čustvo. Zaljubljenost je nagonska prevara, da je drugi že popoln in da bo večno trajala. Mit romantične ljubezni dela škodo. Zaljubljenost je sicer iluzija, vendar blizu ljubezni. 

Zvestoba je zoper današnje vrednote, zoper spontanost in raznolikost izkušenj. Zanika najvišje kvalitete, srečo in sanje, ker je zaveza starim obljubam in vendar gradi osebnost. Ni ne junaška, ne kljubovalna, ampak je le potrpežljivo vdana (de Rougemont, 1999; 310). Spomnimo se, da popolna ljubezen vsebuje vse elemente, ki jih zgolj prazna oz. vdana in romantična-strastna ljubezen nimata.         

Vzeti življenje drugega je treba vzeti tako kot svoje. Intelektualna ljubezen se blamira pred ljubeznijo srca in ta pred božjo, popolno ljubeznijo. Izbira je stava, da bo izvedba uspela. Naša odločitev za zvestobo se po de Rougemontu ne podreja sanjam, ne največjemu število kvalitet in ne najvišji sreči. To je trezna norost in absurd. Tisti, ki postavljajo ljubezen v dejanje, jo postav-ljajo v odločitev. Eros živi iz pogube, agape pa iz življenja. Strast dopušča le ali predvsem posesivno ljubezen. Idealizacija objekta želje je vodila k Dantejevi Beatrice, Petrarcovi Lauri, Don Kichotovi Dulcineji, Prešernovi Juliji. Poganska ljubezen je divja.   

De Rougemontova teza je, da »ljubiti iz strasti pravo nasprotje od živeti. Je siromašenje človeka, askeza brez onostranstva, je nezmožnost ljubiti navzočnost, ne da bi si jo zamišljali kot odsotnost, neskončni beg pred prisvojitvijo« (de Rougemont, 1999; 287). Zanj  je izjava: “Tebe sem izbral, da bi živela z mano in to je edini dokaz, da te ljubim”, realna.  

Pri Kierkegaardu le ljubezen do Boga ne vara. Zanj je bila izguba Regine plodna sublimacija. Njej je posvetil svoje delo, ne pa  samega sebe. Ni  hotel sprejeti odgovornosti za obojno nesrečo v zakonu, ki bi bil sicer etično dejanje, a kot teologu mu je več štelo religiozno. Računanje daje le verjetni rezultat. Naj računa, kdor lahko. Edino možno zagotovilo za trajnost je moč nepreklicne odločitve – pa naj se zgodi karkoli. 

Zvestoba je zoper današnje vrednote, zoper spontanost in raznolikost izkušenj. Zanika najvišje kvalitete, srečo in sanje, ker je zaveza starim obljubam in vendar gradi osebnost. Ni ne junaška, ne kljubovalna, ampak je le potrpežljivo vdana (de Rougemont, 1999; 310).  Zvestoba se danes poudarja manj kot zaupanje vase. Zvestoba se meri po premagovanju ovir, kar je znak trdnosti zakonskega odnosa. Čedalje bolj je jasno, da samo ta ne zadostuje za njegovo ohranitev brez drugih skupnih vrednot.    

Vprašanje je, ali je v ljubečem zakonu res vse dovoljeno brez ločnice med patološkim in normalnim. Zakonov iz ugodja je sicer veliko, a veliko jih tudi razpade. Duša rabi nekaj več. Ženske bodo v prihodnje lahko igrale več arhetipov kot jih danes. Psihoanaliza pogosto pripelje do ločitve. Najti smisel ne pomeni že osebne rasti. Zakonska zveza se z družbenega vidika nenehno spreminja. V zakonu so potrebne vsaj prostovoljne žrtve, če že ne izsiljene. Nismo popolnoma duševno zdravi. Moški se po dolgem času sooča z vidiki materinstva. Ni tako lepega kraja, kjer morda ne bi imeli notranjih bojev. Tudi samski ljudje morajo imeti možnost imeti otroke. 

Sorč pravi  »Mi smo verovali v Božjo ljubezen«. Ta formula kristjanove temeljne odločitve vsebu je zdravilo za človeštvo, pogreznjeno v doslej najtemnejšo »epohalno noč«. Človek ni zapisan smrti, v njem vse kliče po življenju Živeti, živeti je smisel človeka. Odkritje, da je ljubljen, da ga Bog ljubi, ga odpre življenju. Ko odgovori ljubezni, stopi v njen krogotok: ljube zen je namreč »'božja' in nas združuje z Bogom. V tem združitvenem procesu nas preoblikuje v Mi.« (Bog je ljubezen, 18). Ta od znotraj podarjena izkušnja ljubezni nas odpre bratom vse do mere, da skupaj z njimi zaživimo v dinamizmu troedinega Boga.
Ko ljudje zaživijo novo zapoved z mero Kristusove ljubezni – če so še tako majhno občestvo – postanejo odsev življenja Trojice. V človeku, ki ljubi, troedini Bog ustvari dom. Ljudje postanejo to, kar so – ljubezen. Združeni postanejo družina, ljudstvo, ki vznikne iz trinitarične edinosti. Postanejo »znamenje in orodje za edinost vsega človeškega rodu« (LG, 1).
Soteriološka ustanova moškega in ženske ne predstavlja vedno popolne skladne celote, predstavlja pa jo za večnost. Sploh ne moremo našteti vseh arhetipov, ki jih lahko predstavljamo s svojo avtobiografijo. Očitno jih predstavljamo več kot enega. Arhetipi izgubljenega sina, Here, Zevsove ljubosumne soproge, hetere (sužnja, ljubica odličnika), divje Amazonke, Artemide, ki moških ne mara, zaposlene ženske,… kažejo na različne drže, vedenjske vzorce. Jungov proces individuacije, podoben Marxovi generičnosti oz. rodovnosti, je protisloven, ker spoznavamo v teku življenja višine in globine, dobro in zlo. 

Ob okrožnici papeža Benedikta XVI. z naslovom Bog je ljubezen, ki jo moremo razumeti kot programsko besedilo, se želimo poglobiti v globine ljubezni. Prejšnji papež predpostavlja poznavanje tega, kaj pomeni dejstvo ljubezni za samega Boga in poudarja, kaj to predstavlja za stvarstvo in še posebej za človeka. Nismo projekt Božje zamisli, ampak sad njegove ljubezni. Okrožnica je velika sinteza ljubezni, v kateri je kot rdeča nit izpostavljena komplementarnost njenih posameznih razsežnosti, predvsem tistih, ki jih prepoznavamo pod izrazom »eros« in »agape«. Med erosom, prvobitnim pojavom, in agape, bibličnim razumevanjem ljubezni, ni razhajanja in še manj nasprotovanja. 
Toda, kaj je resnična novost agape? To vprašanje je »srce« enciklike. Novosti, ki ju agape ponuja človeku, sta dve: 1. nova podoba Boga in 2. nova podoba človeka. Bog se je razodel v besedi in dejanjih kot tisti, ki ljubi in je »zavzet in strasten«; človek pa je postal sposoben ljubiti po meri Boga. Ta novost doseže svojo izrazno in praktično polnost v Kristusu (ki je evharistično vedno navzoč v svoji Cerkvi). V evharistiji biva Bog med svojim ljudstvom v vsej pro-eksistenci. V njem se ljubezen Boga do človeka uresniči: v Kristusu postane človek, ki je deležen Njegovega življenja, sposoben ljubiti, kakor ljubi Kristus. V okrožnici vidim pomembno spodbudo za angažirano, zavzeto odkrivanje in uveljavljanje zakonitosti ljubezni.
Potem se lahko vprašamo, kaj mi sporočata notranji moški in ženska skupaj. Predstavljajmo si, kako prevzemamo  od ljubljene osebe njene lastnosti in kakšni bi želeli postati. Naša obveznost  se izraža v izredni moči in svetlobi (sreči)  pri upravljanju denarja, univerzitetne kariere in ljudi. Za ljubezen lahko molimo, jo vizualiziramo ali meditiramo o njej. Ljubezen je naravna kakor zrak, ki ga dihamo, kulturna kakor umetnost, v kateri uživamo, vsakdanja, kakor hrana, ki jo transformiramo. Popolno  dihanje v božjem ritmu je popolno življenje. Brez vaje v dihanju, ki so vaje v slogu, ne more biti izpopolnjeno nič drugega.  

Treba je očistiti tudi kaos, ki nastaja ob romantični ljubezni.
1. določitev cilja-po intuiciji,
2. stopnjevanje vizije, ko smo zares navdušeni, se vizija stopnjuje, sicer osmišljamo izkustvo, 
3. zaupati nagonom prav tako kot razumu,  
4. opazovanje dogajanja-pozornost na namige,
5. pričakovanje je že prava molitev – uglaševanje s prihajajočim trenutkom, v duhu biti že v cilju kot da sem ga dosegel.

3. Poroka in zakonolom

Poznamo civilne in cerkvene poroke. Prvo vodi matičar, drugo pa župnik oz. duhovnik. Več je civilnih porok kot cerkvenih. Cerkvena poroka zaradi ločitve cerkve in države ni več obvezna. Možno jo je dodati, ker sama civilna poroka po kriterijih RKC ni veljavna. 

Država in družba, ki ne skrbita za trdnost zakona in družine ter otežujeta vzgojo otrok, spodkopavata lastni blagor in ogrožata prihodnost. V Katekizmu katoliške Cerkve je poudarjeno, da je zakonska zveza mogoča znotraj monogamnega odnosa med moškim in žensko. Na drugem vatikanskem koncilu je bilo poudarjeno: »Zakonska zveza, s katero mož in žena ustanovita dosmrtno življenjsko skupnost in je po svoji naravi naravnana v blagor zakoncev in roditev ter vzgojo otrok, je med krščenimi od Kristusa Gospoda povzdignjena v dostojanstvo Zakramenta« (Katekizem katoliške Cerkve 1993, 1601). To pomeni, da je zakramentalna zakonska zveza primarno namenjena izkazovanju medsebojne ljubezni, spoštovanju dostojanstva osebnosti drug drugega, medsebojnemu osrečevanju in razvoju osebnosti.  

Spričo dejstva, da je atomarna družina najtežja oblika družine, se zanjo odloča manj partnerjev, obenem pa število razvez narašča. Tako kot v preteklosti se tudi danes večina ljudi poroči, čeprav so nekateri že nekdaj ostajali samski. Danes pa se nekateri ne poročajo, vendar želijo živeti z osebo drugega spola kakor bi bili poročeni. Poroka gotovo ni edina in najbolj zanesljiva pot do srečnega življenja. 

Družina ostaja pri nas na vrhu lestvice  vrednot. Morda prav zato, ker si ga želijo tako mladi, ki so ga imeli srečo izkusiti v svoji mladosti, kakor tisti, ki te sreče niso imeli in zato želijo dati svojim otrokom nekaj, kar njim njihovi starši niso dali.

Misel na poroko nastopi najkasneje v času mladostne zaljubljenosti. Takrat si mlad človek zaželi, da bi ob ljubljeni osebi nadaljeval svojo življenjsko pot in si ustvaril družino. Nekateri se odločijo hitro, drugi s poroko odlašajo, morda ker želijo prej doštudirati, si ustvariti materialne pogoje za samostojno življenje ali tudi ker se bojijo obveznosti, ki jo prinaša vsako skupno življenje. Vse-kakor se morata fant in dekle pred poroko medsebojno dobro poznati, saj medsebojna privlačnost, ki temelji predvsem na čustvih, ne more biti edina osnova za trajno zvezo. Za skupno življenje je potrebno tudi medsebojno zaupanje, ki pa lahko nastane samo ob dobrem medsebojnem poznava-nju. To človeka lahko v znatni meri tudi zavaruje pred morebitnim razočaranjem, če bi se ne odločil prav. Predvsem pa je v medsebojnih srečevanjih in pogovorih potrebno odkriti, ali med obema res vlada tako močna ljubezen, da bo lahko vzdržala vse preizkušnje in trajala vse življenje. 

Kot smo že nakazali, je želja biti ljubljen prisotna v vsakem posamezniku. Zakonska. zveza nam služi kot institucionalni okvir za to, da zadovoljimo potrebo po ljubezni in intimnosti. Dogaja se, da partnerja ne govorita istega jezika ljubezni. Ker smo se navajeni izražati v lastnem prvotnem jeziku ljubezni, nam ni jasno, zakaj nas partner ne razume. Sogovorniku moramo sporočilo predati na njemu razumljiv način, če želimo, da ga doseže. Če torej želimo, da ljubezen ne izpuhti takoj po poroki, si je treba prizadevati, da osvojimo tudi različnih jezikov ljubezni. Le tako bo naš partner občutil našo ljubezen, ki mu jo želimo izkazati. V fazi zaljubljenosti se vse zdi tako lahko. Zdi se nam, da partner zadovoljuje vse potrebe, tako telesne kot čustvene. Sanjamo o popolnem zakonu, da bomo vedno zraven ljubljene osebe in od nje dobivali potrdila ljubezni. 

Poroka je simbol ljubezenske združitve moškega in ženske. Poroka je institucija, ki jo obdaja kult, ki povzdiguje in zahteva devištvo (belina, nedolžnost, čistost). Sodi med obrede sakralizaci je življenja. Abstinenca pomeni v krščanskem smislu vzdržnost pred zemeljskim uživanjem, ki vodi v strasti, te pa oddaljujejo človeka od duhovnega vira. Kri, simbol mesenih impulzov, velja za poglavitni vir greha, ki s poroko postane sveto opravilo, ki ohranja rod. najbolje se poročajo istomišljeniki. Če hočeš poročiti ljudi, spravi skupaj enakega z enakim, pravi nemški pregovor. Nasprotja se privlačijo le na začetku. Medkulturne poroke vodijo v nestabilne zakonske zveze. 
Za kristjane je zakonska ljubezen nekaj svetega, ker izhaja iz Boga samega. Prepričani smo, da jo daje Bog sam od svojega bogastva. To dokazuje tudi človeška izkušnja, ko mlad človek ljubezen, včasih povsem nepričakovano, enostavno odkrije in sprejme. Bog pa ne ostaja le pri tem, ampak to ljubezen pri cerkveni poroki povzdigne v zakrament, kar pomeni, da odslej zakonca z medse bojno nesebično ljubeznijo delata vidno sicer nevidno božjo ljubezen. Cerkvena poroka tako pomeni vstop v dosmrtno življenjsko zvezo z namenom, da bi zakonca drug drugega osrečevala in imela otroke. K cerkveni poroki nujno spada enost in nerazvezanost, saj je Jezus rekel: Kar je Bog združil, tega naj človek ne ločuje! Prav Božja navzočnost pri sklepanju krščanskega zakona je največja garancija tudi za večjo trdnost te zveze.

Dandanes je povsem normalno, da se je potrebno precej zgodaj prijaviti na matičnem uradu, kjer se bo sklepala civilna poroka. Prav tako je vsem znano, da je treba dovolj zgodaj poskrbeti za rezervacijo gostišča, kjer naj bi potekala poročna gostija. Podobno se je treba okrog pol leta pred izbranim datumom civilne potruditi tudi za najavo cerkvene poroke.

Sklepanje cerkvenega zakona je odgovorno dejanje, da zahteva določeno pripravo. Celotno pripra vo na poroko delimo v daljno, bližnjo in neposredno. Daljna poteka pravzaprav od otroštva in iz lastne družine dalje, bližnja pa od trenutka, ko se fant in dekle odločita, da bosta začela skupno pot. Neposredna priprava je v zadnjih nekaj mesecih pred poroko. Dobro je, če že v času bližnje priprave fant in dekle poskrbita za obiskovanje tečaja skupne priprave na zakon, ki danes poteka v večjim mestih precej pogosto, v Ljubljani pa vsak mesec. 

V času priprave na poroko lahko fant in dekle prejmeta tudi poseben blagoslov pri zaročnem obredu. To je prva slovenska sinoda na novo ovrednotila in ponovno priporočila. Cilj-biti eno, v srcu je treba postati par. Prakticirati produktivno družinsko rutino. Po prepiru se poravnava. Zakon najbolje deluje, če partnerja spodbujata (ne pa silita!) drug drugega k polnejšemu razvoju! Pod nasprotji so skupne korenine! Z odpuščanjem se razčiščuje družinska tragedija. Močna trajna vez drži par skupaj. 

Pri  cerkveni poroki se poročni obred opravi med mašo, vendar le, če sta zaročenca in njuni najbližji na to primerno pripravljeni in pri tem dejavno sodelujejo. Pri samem poročnem obredu bosta po prebrani božji besedi in njeni razlagi vpričo vseh odgovorila na vprašanja o svobodni odločitvi za zakon, o spoštovanju dosmrtne trajnosti zakona in o pripravljenosti sprejeti otroke in jih krščansko vzgajati. Nato bosta sama izrazila izjavi o sprejemanju zakonske zveze ali pa bosta z pritrditvijo odgovorila na tozadevno vprašanje duhovnika. Ta bo blagoslovil njuna prstana, ki si jih bosta z posebno izjavo podarila drug drugemu. Sledile bodo še prošnje zanju, njuno družino in njune domače. Na koncu obreda bosta prejela poseben blagoslov in skupaj z pričama podpisala zapisnik o poroki.

Z obredom vstopita ženin in nevesta v posebno zvezo z Bogom in bosta v svetu priči ljubezni, s katero Kristus ljubi svojo Cerkev. To bosta potrjevala dnevno z osebno in skupno molitvijo, udeleževanjem pri bogoslužju in prejemanjem zakramentov, z versko vzgojo svojih otrok. Vsako krščansko občestvo se bo veselilo, če bosta hotela v župniji dejavno sodelovati, morda predvsem z udeleževanjem na srečanjih zakonske skupine.

Včasih je nerešljiv problem lastni sram dejanj, ki jih skrivamo pred partnerjem ali partnerko. Privlačnih oseb je več kot je priložnosti za smiseln odziv nanje. Izogibanje skušnjavam je v času globalnega trga potrebno tako kot prepoznavanje spogledovanja. Vsaka ljubezen je polna protislovij in je minljiva. Zakaj začenjati z novo le zato, ker je nova? Ali je novo tudi boljše že zato, ker je videti črno-belo?  Ljubezen nastaja skozi premagovanje težav. Vprašanje je, koga pustiti priti in koga oditi. Odide naj tisti, ki ni ljubljen. Včasih si je treba priznati, da je bil prvi izbor napačen, ker smo izbrali preveč ponavljanja svojih staršev. 

Ljubezenski trikotnik skoraj vedno pomeni, da je dogovor neprimeren za eno ali več vpletenih oseb, saj se na koncu eden izmed udeležencev navadno počuti izdanega. Pogoste teme so ljubo sumje, neuslišana ljubezen in zakonolom. Ljubezenski trikotnik lahko pripelje tudi do umora ali samomora, ki ga povzroči zavrnjeni udeleženec, vendar so tovrstni konci redki - bolj pogosto se trikotnik namreč razplete z ljubezenskim priznanjem protagonista tistemu kandidatu, za katerega meni, da je najbolj uspešen in vzbudi v njem največ zanimanja.  Če je drugi tekmec plemenit in se s porazom običajno sprijazni, stopi na stran z namenom omogočiti novemu paru srečno življenje.
V običajnem ljubezenskem trikotniku je glavni junak razpet med dve izrazito kontrastni osebi – ena izmed oseb je prijazen in dober človek, druga pa je fizično privlačna, vendar potencialno nevarna oseba. Druga možnost je, da protagonist izbira med navidezno popolnim ljubimcem in nepopolno, vendar ljubeznivo osebo. V tem primeru se pogosto izkaže, da ima »popolna oseba« v resnici veliko skritih napak, to pa povzroči, da drugi kandidat postane bolj zaželen partner.
So različne vrste ljubezenskih trikotnikov. Prvi je lahko relativno uravnotežen. To pomeni, da imata oba kandidata enako dobre možnosti, da srečno končata s protagonistom. Drugi je eno stranski ljubezenski trikotnik, v katerem protagonist goji očiten romantični interes za enega izmed kandidatov. Drugega kandidata vidi le kot prijatelja, vendar mu tega ne razkrije, saj mu ne želi povzročiti bolečine.
Obstajajo številni izgovori varanja mož in žena. Težave v zakonu nastanejo, če se par pogosto prepira in ti prepiri ostajajo nerešeni, potem se težave kopičijo. V njuni duševni atmosferi so napetosti. Moški in ženska postajata vse bolj nesrečna. V tem primeru se bosta ali borila za zakon, ali pa bo eden pobegnil in iskal uteho drugje. V teh primerih se moški ali ženska pogosto odloči za varanje, ki ga dojema kot pobeg od domačih težav. Želi si, da bi mu/ji bilo lepo, da bi občutil(a) brezskrbno. Drugi razlogi so še seksualno eksperimentiranje, rutinski dolgčas s potrebo po avanturi, iskanje pomembnosti moškosti oz. ženskosti, ker za nevidno dejanje ni treba odgovarjati ali pa mu je prehitro odpuščeno. Ženska pogosto krivi sebe za nastalo stanje. Ti 'razlogi' nimajo dolgoročnega opravičila in pomenijo beg od reševanja problema zakonskih nesporazumov.  Prinašajo pa razdor, če ne priznavamo njihovega racionalnega jedra. Zakonsko zvezo je treba duhovno obnavljati, če želimo ohranjati njeno privlačnost. Pri tem obstaja isto vprašanje kot pri psihoterapiji: ali jo udeleženi partnerji želijo.

Zakonska zveza predvidoma temelji na svobodni odločitvi skleniti zakonsko zvezo, na obojestran ski čustveni navezanosti, vzajemnem spoštovanju, razumevanju, zaupanju in medsebojni pomoči. Za sklenitev in veljavnost zakonske zveze morajo biti izpolnjeni naslednji pogoji: svobodna privo litev; polnoletnost; neobstoj težje duševne prizadetosti ali nerazsodnosti; neobstoj druge zakonske zveze; neobstoj krvnega sorodstva; neobstoj skrbništva; navzočnost obeh zakoncev ali enega zakonca in pooblaščenca drugega, pri sklenitvi zakonske zveze; sklenitev zakonske zveze z namenom skup nega življenja. Vprašanje je, kako ohranjati dobro zvezo, če eden ali oba partnerja nimata empatije, velikodušnosti pač pa se 'podarjata eden drugemu' v svoji nepopolnosti. Verjamem, da starši lahko zakon uničimo s svojimi predsodki in kontrolo npr. da zet ni vreden hčere. Sodišča so svoj čas govorila o 'neskladnosti značajev'.  Skladnost pričakovanj je uresničljiv cilj, če se partnerja znata predajati drug drugemu. 

Osho (2014) radikalno razmišlja o ljubezni, oblikovanju odnosov, dejavnikih neuspešne zveze, izvorih ljubosumja, o spolnosti, svobodi, razlikovanju med ljubeznijo in poželenjem, samostjo in osamljenostjo ... Vse se začne z ljubeznijo do sebe. Toda to, kar imenujemo ljubezen je le strast. Ljubezen se lahko zgodi le skozi svobodo v navezavi z globokim spoštovanjem do samega sebe in druge osebe. Zanj je mogoče biti sam v duhovni sferi, a ne osamljen. Kje so meje, ki opredeljujejo poželenje v nasprotju z ljubeznijo, in ali lahko poželenje sploh kdaj preraste v ljubezen? Vedno je priložnost 1. začeti znova sami s seboj in svoje odnose z drugimi. 2. Nekateri raje životarijo, 3. drugi kombiniramo staro z novim. Zaljubljena moški in ženska sta drug drugemu navdih.  Oshov koncept ljubezni je sicer luciden v točki, ki zadeva svobodno meditativno, nenavezano ljubezen, vendar pa ni destilat vseh religij. S krščanskega vidika mu manjka usmiljenje do revnih in medsebojna pomoč. 

Recenzentka Zlatka Cugmas  je prepričana, da se Teorije navezanosti (2010) zakoncev Erzar lahko veselimo, saj se bomo k njemu vedno znova vračali in njen pomen na novo spoznavali, ker se bo na osnovi novih raziskav navezanosti še razvijala. Teorija navezanosti je namenjena zelo široki populaciji bralcev: tako staršem, vzgojiteljem, učiteljem in medicinskemu osebju, ki bodo v besedilu našli teoretično osnovo za svoje strokovno delovanje; psihologom itd. politiki naj bi  na njeni osnovi te teorije sprejemali dobre odločitve za naš vsakdanjik. Varna fizična in čustvena navezanost na starše otroku omogoča, da v stiski pri njih poišče zatočišče in jih, ko je pomirjen, uporablja za izhodišče pri raziskovanju okolice in medosebnega sveta. Otrokov odhod od doma in vrnitev domov sta prispodobi ključnih vidikov njegovega kasnejšega življenja: njegove samopodobe in občutka zase, njegove podobe sveta in soljudi, iniciativnosti in poguma, sposobnosti za žalovanje, zaupanje in vero. Njegova barka življenja bo imela svoje domače pristanišče, od koder bo izplula in kamor se bo lahko vedno vrnila. Osho je sicer kar dobro opisal nespametna nihanja v odnosih od suženjstva – servilnosti k svobodi in spet nazaj, zanemaril pa je emocionalno socialno komponento, ki je pravzaprav panaceja. Za 'zahodnjaka' je sprejemljivejša antropološko vertikalna 'navezana' ljubezen, ker ne moremo izključiti elementarnih potreb, saj imamo težave tudi z konzumno umetnimi. Laž samstva kot meditativne samozadostnosti in  pretveza spolnosti kot odskočne deske brez sublimacije je samo avantura.   

4. Hudič in ljubi Bog

Hudič se v zakonski zvezi pojavlja v vlogi prestižnega boja, v katerem pomeni zmaga enega poraz drugega dokler nista oba poražena. Predstava  ločenosti oz. sovraštva je izvir vseh težav. Ambivalenten odnos že prinaša negotovost in dvom, kar pomeni razdvajanje. Razdvajajo nas grehi,  vključno z erotiko s svojimi posesivnimi odtenki. Področje  'onkraj dobrega in zlega' se je že pokazalo kot nihilistična prazna notranjost. Hudič jer tisti, ki se zadnji spreobrne v odrešenjskem procesu.

V tem zapisu si poglejmo, kako bi se zlih dejanj hudiča bolje zavedali in jih preprečevali. Hudič (gr. diabolos, lat. diabolus, nem. Teufel, ang. devil) je znan v vseh kulturah. Pri nas zanj  uporabljamo tudi izraze zlodej, satan, vrag in Lucifer. Kot spiritus agens in simbol zla je tisti, ki nasprotuje in obtožuje, povzroča razdor in kaos, človeka vpeljuje v skušnjavo, ga poskuša odtegniti Bogu, izpriditi in si polastiti  njegovo dušo. Na  eni strani je preveč samovoljno svobodnih manipulantov in na drugi prevladujoča množica ponižanih, razžaljenih in izkoriščanih oz. »zapeljanih, zlorabljenih in izigranih«, kakor jih in nas imenuje nemška psihiatrinja in filozofinja Christa Meves (2008).    

V ateistično eksistencialistični drami »Hudič in ljubi bog« J.P. Sartre (1981) jasno pokaže, da človek s praznim nebom nad seboj samega sebe razočara. Njen glavni junak, vojskovodja Goetz stremi po absolutnem. Pogovor  o dobrem in zlim se navsezadnje omeji na vprašanje sredstev in cilja; od absolutnega zla vodi Goetza trnjeva pot preko absolutnega dobrega, dokler se končno ne odloči za vladavino človeka v smislu nečloveške morale družbene učinkovitosti. Človek, ki je ovca in volk, dobro in zlo, se odloči za eno ali drugo. Goetz se  odloči za nekrofilijo zla. Kot poveljnik hoče zmago nad sovražnikom izbojevati, tako da se ga  bodo vojaki  še bolj bali kot sovražnika. Ubije boga zaradi ljudi. Mednje seje sovraštvo. Vojakom vzbuja grozo, če jim drugače ne more dajati ljubezni, ukazuje jim, ker jih le tako lahko uboga. 

To so absurdi samovolje. Molitev Frančiška Asiškega in Matere Tereze je obratna:  Gospod, napravi me za posredovalca tvojega miru: da bom tja, kjer je sovraštvo, mogel prinašati ljubezen, da bom tja, kjer je krivica, mogel prinašati odpuščanje, da bom tja, kjer je razprtija, mogel prinašati ubranost, …

V interesu kapitala se nadaljuje zapeljevanje, ki je opisano že v Svetem pismu. Hudobija se je na zemlji pojavila, ko je Satan izrekel prvo laž. Satan je bil sprva popoln angel, vendar »ni vztrajal v resnici«. (Janez 8: 44) Zaželel si je, da bi ga častili, to pa po pravici pripada samo Bogu. Satan je lagal prvi ženski Evi in jo je nagovoril, naj namesto Boga raje uboga njega. Evi se je pri neposlušnosti Bogu pridružil tudi Adam. Posledici Adamove odločitve sta trpljenje in smrt. (1. Mojzesova knjiga 3:1–6, 19).

Hudič oz. satan skuša nadomestiti Boga, tako da sebe kot grešnega kozla skriva. Poznamo vrsto endizmov v smislu nihilizma, instrumentalizam, relativizma z zbrisom meja v postmoderni, kar vodi v kaos namesto do odrešenjske vere. Bog je nadomestljiv z maliki, hudič pa je prikrit in nadomestljiv z dobrimi nameni in s strokovnimi izrazi. Namesto o »vstopanju in izstopanju hudega duha« prizadetih oseb govorijo psihiatri, psihoterapevti in drugi strokovnjaki o 'duševnem propadu', agresivnosti in njenem zadrževanju, psihopatologiji klientov (Meves, 2008). Podobno kot je v Sartrovi drami Goetzova ljubezen do ljudi »od hudiča, ki vse pokvari« (Sartre, 1981) tudi današnji starši nehote pokvarijo otroke, ki jih oblastno ljubijo, na kar opozarja tudi svetovno znani danski družinski  terapevt Jesper Juul.   

Če je vse, kar se ponuja, dobro ali celo onkraj dobrega in zlega, potem se s skušnjavami ni treba bojevati. Vemo pa, da brez Jezusove zmage  nad hudičevimi skušnjavami ne bilo njegove smrti na križu in vstajenja. Tudi za vsakega kristjana je boj s hudim duhom in premagovanje skušnjav ključnega pomena. Dobra dela nastanejo šele s podporo pri poslušanju božje besede,  z moralnimi zgledi in z vzgojo za vrednote, sicer se zlo kar samo uveljavlja.  

Nedokončane afere, nekaznovani zločini pri nekaterih vzbujajo slo po maščevanju, kristjani pa smo poklicani k ponižnosti, pokori, molitvi, ljubezni do sovražnikov. Od tega, kako mislimo je odvisno, katere dele možganov uporabljamo. Ker so človeški možgani evolucijsko nastali pozne je kot reptilski – plazilski, je lažje reagirati na nevarne situacije z njimi na način boja, bega ali paraliziranja. To privede le do enostranskih, nasilnih, izključevalno sovražnih odgovorov. Zaradi poneumljanja ljudi s številnimi izbirami in medijskega obstreljevanja s katastrofičnimi informa cijami, se tak tip reagiranja celo spodbuja. Meves odločno trdi, da so možgani strukturira ni ultimativno, ali 'delajo' ali pa zakrnijo oz. 'zarjavijo'. Zato je propaganda z oglaševanjem sugestivno odvračanje od kritičnega mišljenja stare in mlade. 

Večina ne vidi, da zadovoljevanje vseh želja »ustvarja« odpadke, človeško odvečnost in vedno več depresij in apatij. Manjka vzgoja srca, čustev in duše (Galimberti, 2009, 40-42). Zato mladi nimajo duševne moči za premagovanje naporov. Galimberti predlaga, da naj učitelji k apatični mladini pristopijo s čustveno toplino, ker manjka razvoj čustvene inteligence. V preobilju različnih duhovnosti bi rabili tudi duhovno inteligenco v smislu krmarja, da ne mediji z lažno propagando preglasiti moč Božje besede. Kolikor slabše jo slišimo, toliko več posluha za zapelje vanje, zlorabe in izigravanje izkazujemo.   

Vzgojitelji bi morali biti pozorni, kako otroke informirajo, kar pomeni ne preveč in ne negativistično. Meves je že pred desetletji videla napačni razvoj otrok, ki se lahko začne že v detinski dobi in se nato nadaljuje z neuspehom v šoli, z brezvoljnostjo do dela, z odvisnostjo, zapuščenostjo in nezmožnostjo komuniciranja. Staršem pokaže, kako motnje prepoznajo in kaj lahko ukrenejo. 

Podobno kot se v Descartesovem času ljudje niso pritoževali, da imajo premalo pameti, se tudi danes ne pritožujemo zaradi malikov, ki se predstavljajo z dobrimi nameni. Homo consumens zaradi restriktivnih varčevalnih ukrepov trpi Tantalove muke, ker ga žeja po potrošnji, ki se odmika za dražeče reklame ponudb v trgovini. Prav tako trpi zasvojeni  homo eroticus zaradi virtualne spolnosti. Kolikor manj je kritik in popravkov neznosno lahkosti izpostavljanja ekonomskih, pedagoških in političnih ciljev, toliko več je protestov vstajnikov zoper ničeve rezultate praznih obljub.   

Rowe (2000) razlikuje naši potrebi po ljubezni in sovraštvu. Razlikuje različna prijateljstva glede na pripadnost družini, skupini, delovnem mestu. Ve, da je zaradi vrnitve domov odpuščanje možno in smiselno.  Sovraštvo in strah zmanjšamo v miroljubnem zunanjem in notranjem okolju.
Sovraštvo je korelat zunanjega in notranjega onesnaženja in kaosa. Zato je šola brez sovražnikov (Gerjolj, 2000) svobodna, demokratično dialoška in urejena šola. 

Je res v vsaki ljubezni nekaj nezavednega sovraštva in obratno. Osebo, ki nam ne vrača čustev lahko zasovražimo. Zreli smo, kadar ne sovražimo tistega, ki nas prizadane. Vključno s samim seboj. Poznamo tudi razliko med lažno in pravo skromnostjo. Ne zavračaj, da ne bi bil zavrnjen, ampak sprejemaj, da bi bil sprejet. Če od ljubezni zaradi strahu pričakujemo varnost, jo je naj bolje ne začeti. Racionalna gotovost ji odvzame polet tveganja izgube. Kdor hoče življenje pridobiti, ga bo izgubil…, pravi Jezus.    

Po vsem tem ni nenavadno, da se danes starši vzgoje veliko bolj bojijo kakor prejšnji rodovi. Otrokova svetla prihodnost je namreč ogrožena ne samo zaradi brezposelnosti, onesnaževanja in jedrske nevarnosti, ampak predvsem zaradi duševnih težav, ki jih pogojujejo razosebljajoče ideologije. Je pa še poseben razlog v njih samih. Slutijo, da je vzgoja najtežji poklic, ki bi se mu morali posebej posvetiti. Zato ni izključeno, da je več slabe vzgoje kot dobre.  

Meves (2008) ugotavlja, da je šola na stranskem tiru, ker v njej prevladuje hrupna mladina. Razlogov za takšno stanje je več. 1. starši otrok  že v prvem letu starosti niso ljubeče vzgajali in 2. so kasneje dopuščali, da so bili preveč in predolgo na internetu. 3. motiv druženja se izrablja za manifestacije množičnega človeka. 4. Šola je še vedno sedeča ustanova, učenci pa rabijo vsestransko razgibavanje duše in telesa. 5. Vsak šolski razred je  že množica. Množice pa uničujejo ustvarjalnost posameznikov. Učitelj bi moral naučiti veščin, kako upoštevati psihološke zakonitosti upravljanja z množicami in njihovo socialno dinamiko. Danes se nahaja v primežu med anarhičnimi učenci in prezahtevnimi starši.  

Potrebna je odgovorna disciplina, pokorščina. Pri tem razlikujemo med oblastno in krščansko pokorščino. Odgovor na Goetzovim in z njim Sartrovim konceptom  ljudske zmage nad sovražnikom za vsako ceno najdemo pri Mevesovi, ko pravi: «Nasproti duhu padlega človeškega napuha je treba postaviti duha pokorščine! Moč moramo dobivati iz duha ljubezni, ki se imenuje Kristus« (Meves, 2008, str. 168).  Krščanska pokorščina je človeška pokorščina svobodnega človeka, je prostovoljna podrejenost.  To ni suženjska pokorščina, je odgovorna in dejavna pokorščina tako pri izvrševanju nalog kot pri pobudah. To terja precej samoodpovedovanja. Zavedati bi se morali, da naša toleranca do zla pogojuje bedo mladih.  

Najbolj ubogi so danes tisti, ki nimajo vere in najbolj revni so tisti ljudje, ki nimajo ljubezni drug do drugega. »Ne ljubimo z besedo, tudi ne z jezikom, ampak v dejanju in resnici.« Evangelist Janez pravi, da moramo ljubiti ne samo v dejanju, temveč tudi v resnici. Te besede so večne. Apostol Peter pravi, da bodo elementi zemlje zgoreli v ognju. Danes je nakopičenega toliko nuklearnega orožja, da se ta zemlja res lahko v trenutku razprši. Današnji človek, ki je izgubil oblast nad seboj in uporablja celo kemično orožje, je sposoben uničiti svet. Vse bo minilo, Božja beseda pa bo ostala večno.

Hvala ti življenje. V sebi imam vse, kar rabim za srečo in veselje. Nepreglednost dogajanja daje vtis zaslepljenosti opazovalca. Rowe pokaže dobre in slabe strani našega odnosa do sovražnikov in sovraštva. Sovražnik je dobra vaja za to, česa še v sebi ne sprejemaš. Če bežiš od življenja, ga ne moreš spoznati. 

5. Nasveti za razvijanje ljubezni

Če obstaja modrost ljubezni, je ta v priznanju naše ranljivosti. Pot v neznano vključuje tveganje za nove rane. E se temu ne odpremo, je ne le nismo vredni, ampak tudi preprečujemo osebno rast. Ko uporabljamo jezike ljubezni, prihajamo k sebi in drugemu. Po Sloterdijku (2000) so za vsak zavesten odnos do sveta potrebni: porod, plovba v vodah nujnosti, iniciativa, se pravi začenjanje, ki je začenjanje samega sebe (obravnava interpretacijo samozačenjanja od Sokrata prek Fichteja, Marxa, Bakunina, Freuda, Heideggerja, Sartra), odgoditev ali odlašanje, aporije odra, ki je od do zdaj naštetih funkcij ustvarjanja sveta najpomembnejši. Vedno znova začenjamo, se odpiramo, predajamo, dosegamo dobro (Žalec)

Sugestije in afirmacije delujejo le, če se za ljubezen z določeno osebo odločimo. Kot ljubeča bitja se zanjo lahko  odločamo vsak trenutek. V tem izkazujemo svobodo. Odločitev za ljubezen pomeni tudi odločitev za poštenost, zaupanje vase in v druge, za svobodo. Prav se odločamo, če se odločamo celovito, tudi po intuiciji (nekaj mi pravi). Vprašajmo se, kaj je v določenem smislu smiselno zbegati, da bi si zaslužili ljubezen. Sami oglašujmo svoji podzavesti, sicer nam bodo drugi. Oglaševalci  vedo, kako deluje naša podzavesti. Vendar gre za stalen boj za vrednote, razloge, motive zanje in za cilj le teh.  

Rilkejev nasvet je: zahteve, ki jih pred nas postavlja težko delo ljubezni, so nadnaravno velike. Nikoli dovolj visoko, dovolj globoko in po meri vseh. Vendar priženimo svoje samstvo (sebstvo) najvišje kot je mogoče. Delamo iz presežka golega bivanja. V tem se Badiujeva etika ujema z Rilkejevo.  

Ljubezen je pozitivna naravnanost (intencionalnost, pozornost, čuječnost ali budnost). Kolikor je 'pra-pojav ljubezni' povezan z upravljanjem s človeškimi viri (kratica HRM - human resource management) se ga je vsaj delno možno in smiselno metodično in sistematično učiti, kar  predpostavlja metodično in sistematično vpraševanje po odnosih. Ker smo ljubeča in ljubljena bitja (lat. homo amans),  se odločamo za ljubezen, ki vsebuje notranjo varnost  (svetišče) za  zaupanje, poštenost in odprtost, odprtost, svobodo,  delovanje, spremembo, brezpogojnost. Treba je stopiti   s senco/oviro v svetlobo zavedanja in se  odločiti,  kaj bomo napravili z njo - ali jo želimo odstraniti. Ljubezen ne more biti preraščanje bolečin in trpljenja, če ni učenja iz izkušenj. že grški dramatik 

Ajshil piše o “pathei mathos” – učenju prek trpljenja, kar Gadamer označuje kot zgodovinskost izkustva, ki je sicer odprto, vendar s ciljem, da naj bi se človek iz njega naučil uvida v meje človeškosti in neodpravljivosti meje z božanskim. Zdravljenje čustvenih ran poteka na več ravneh osebnosti. Na pot učenja ljubezni se je treba odpraviti po katerikoli poti samo da na njej vztrajamo, sicer nam ne bo ostalo drugega kot samopomilovanje. Treba je upoštevati voljo19 in predajanje. Pri nesrečni ljubezni se kaže posluževati mehanizmov kompenzacije in sublimacije - prenosa ljubezni na druge stvari ali ljudi, delo in kariero. 
  
Jasno je, da se ljubezen ne razvija brez vaj (gr. askesis), samodiscipline, pozornosti oz. osredoto čanja in drugih duhovnih tehnik.  Hendrix (1999; 205-234) podaja opise in navodila za naslednje vaje: vizija zakona, rane otroštva, oblikovanje imaga,20 podoba partnerja, zrcaljenje, zapiranje izhodov, obnavljanje romantike, spisek presenečenj, preseganje lastnih odporov, obvladovanje lastnega jaza, vizualizacija ljubezni. 

Brezpogojna ljubezen je predajanje, sprejemanje vsega dogajanja kot darilo, za katerega smo hva ležni. Vsebuje vero, da smo vsi eno in da nas kozmos (tudi bog ali sebstvo) podpira, ker je dovolj bogastva za vse. Premično mejo med brezpogojno in pogojno ljubeznijo odkrivamo s pomočjo naših dveh sposobnosti predajanja in asertivnosti. Holdenova (Holden, 2002) daje navodila in vaje za prebuditev zavesti, ohranjanje duševnega miru, razširjanje srca in zdravljenje blokad.   Brezpogojna ljubezen lahko zdravi, obnovi - regenerira, zaščiti, navdihuje z močjo, prepriča in odstrani dvome in strah, odkriva nesmrtnost, prinaša mir, usklajuje razlike, približa Bogu. Zato terapevti učijo partnerje, kako gojiti medsebojno ljubezen in ne več, kako ohraniti zvezo. 

Po tradicionalnem prepričanju ideal terja žrtve. Iz tega modela izhajajo enostranske predstave ljubezni. Klasični primer za to je smrt Romea in Julije.  Toda odnos potrebuje selekcijo, če hoče biti celovit ali biblijsko – nekaj mora umreti, da drugo zaživi. Na ta način je ljubezen vpeta v umetnost življenja in smrti (lat. ars vivendi in ars moriendi). Ideal kalokagatije (lepega, resnič nega in dobrega), ki ga poznamo že iz antike, lahko še danes štejemo za vir brezpogojne ljubezni. 

Razvijanje ljubezenskega odnosa vodi k rezultatom kulture srca, ki so: večja dojemljivost, rahlo čutnost, čut odgovornosti zase in za druge, čut za skrivnost, vživljanje namesto konfrontacije, sodelovanje namesto upora, prošnja namesto zahteve, predlog namesto grožnje, nemoč namesto moči, sokratska nevednost namesto sodobne vednosti, ironija namesto zgražanja, potrpljenje namesto protesta, ljubeznivost namesto nestrpnosti, zmernost namesto nezmernosti, zaupanje namesto sumničenja, velikodušnost namesto ozkosti in trdote (na nič nismo vezani, kar nam je mogoče vzeti in kar nam nasprotnik noče vrniti). Vzdrževati motivacijo za ljubezen pomeni ohraniti dialog med jaz in ti ter skrbeti, da ta ne mine, se razprši in ne kolapsira vase.  

V ljubezni igra veliko vlogo intuicija, ki omogoča skrbeti zase. Težko se navadimo zaupati in ravnati po intuiciji, kar pomeni po najglobljih čustvih. Videti je, da to nikoli ne razočara, četudi se kdaj zmotimo. Z vizualizacijo usklajujemo moške in ženske energije v nas – yin in yang. 

Treba je začeti z zavedanjem, notranjo modrostjo po načelih miru, odpiranja srca, božanskim duhom odpuščanjem, duhovnim vztrajanjem. Bog je svetloba, je ljubezen. Ljubezen je nenehno iskanje ravnotežja med obema skrajnostma. Ljubezen gojimo z nenehnim dovajanjem ljubeče energije, pozornosti in sprejemanja vsega. Cenimo svojo globino, občutljivost, modrost in to, kar smo in še bomo. Danes je dilema tega ali drugega zakona, partnerstva, te vrste ali druge vrste ljubezni, odprta. 
 
Ljubezen je občutena in doživeta, je hrepenenje življenja. Zaradi potrebe po imetju se podira ravnotežje v škodo biti in ljubiti. Čedalje bolj pomembno postaja razumeti in biti razumljen. Poznamo naslednje osrečujoče žarke: žarek moči, volje in namena, žarek ljubezni in modrosti,
žarek dejavne inteligence, žarek ubranosti skozi nasprotja, žarek lepote in umetnosti, žarek singularnega vedenja, žarek predanosti, žarek obrednega reda, rituala in organizacije.

Kadar se zgodi, da iščemo izpolnitev, a dobimo vrzel, iščemo razumevanje za nas, ne pa za druge, iščemo sprostitev, a ostajamo v breme, iščemo možnosti ljubiti, a moramo odnehati, iščemo dvojino, a ostajamo sami,  želimo poleteti kot metulja, a ostajamo gosenice nam Bog pokaže razliko med malodušnostjo in velikodušnostjo. Z verzi Asiškega, matere Terezije 
meditativno kompenziramo negativitete s pozitivnimi nasprotji, kar pomeni dopolniti naslednje bete z alfami v obratni smeri 

To pomeni, da je treba ponavljati osnovno shemo poti k pozitivni revoluciji. Jaz sem prinašalec veselja, sproščenosti itd. to je zelo uporabno za skupine. Tako poti navzdol sledi pot navzgor. To pomeni, da je rehabilitacija ljubezni vključena v odrešenjski proces. 

Seveda ni nepomembno, kako se izvaja. Na osnovi izjalovljenih poskusov se učimo najti pravo pot s spreobrnjenjem h Kristusu. Ni vseeno, v katerem jeziku produkcije pomenov bi hoteli biti nagovorjeni in nagovarjati drugega. Obvladovanje jezika ljubezni lahko v celoti spremeni vedenje partnerja. Se da oblikovati občutek, da smo končno našli to, kar smo že dolgo iskali. Je to samoprevara? Ljubezen terja pogum, (samo)disciplino in potrebo po osebni rasti, prilagajanju in 
ljubeči  komunikaciji. Je hkrati ena od temeljnih potreb (Fromm, Glasser) in vsaj eden od petih jezikov (Chapmann).

Odpuščanje je razumska odločitev, da smo milostni do prestopnika. Podarimo svojo prisotnost, pozornost in predanost drugemu. Vsakokrat si pokažimo ljubezen še drugače po drugi želji. Enkrat eden izpolni željo drugemu, potem obratno. Morda smo se v preteklosti napačno odločali. Zato si recimo: rad bi te ljubil v tvojem jeziku in ti izpolnil želje – tudi če sta na robu razveze. 

Ljubezen je skrivnost naše sreče. Ne gre za pretvarjanje, ampak za to, kar partnerju koristi, čeprav ne neposredno nam. Prevzemimo iniciativo, da lahko več dajemo, ker le tako več preje mamo. Ljudem, ki so nas najbolj prizadeli, smo namreč  s stališča višjega jaza lahko najbolj hvaležni (Baćović Dolinšek, 2001), čeprav jim običajno najbolj zamerimo, verjetno zato, ker se od njih največ naučimo.  

Strategija vodenja ljubezenskega odnosa je interakcijska, kar pomeni, da oba govorita jezik drug drugega, moški ženskega in ženska moškega. Z vsako osebo, stvarjo ali idejo se razširimo do skrajnih meja, dokler ne izstopimo iz nje in jo spremenimo v njeno nasprotje, kar pomeni, da izločiš iz sreče nesrečo in iz ljubezni sovraštvo do sebe. 

V tem, da pojav povečamo kot balon, je zakon nasprotnega učinka. Metoda pretiravanja je znana Gurdijevu in v transakcijski analizi. Jaz sem izvor svojih izkušenj in center svojega sveta in njihov diskreator. Že Konfucij je poznal to, kar je nedavno psihologija imenovala kot zavedanje projekcije, ki odkriva, kaj pri nas ni v redu.   

Potlačitev nastane zaradi prevladovanja super-ega. Ko skušamo zapreti in zatreti neprijazna čustva, naletimo pri njih na odpor, in ta še bolj udarijo nazaj. Ker si predstavljamo drugega za tistega, ki nas ogroža, ga napravimo za sovražnika. To izhaja iz odpora do občutka nemoči. Dopustimo, da je nemoč samo naš občutek, ne pa dejanski poraz. Navzočnost v izkustvu pomeni zbranost in samozavest! Odprtost do ljubezni in odpor do osebnostne rasti vznikata istočasno. Pogumno se soočimo z odporom. 

Eksistencialno ali noogeno praznino v sebi čutimo zato, ker smo se odcepili od polnosti bivanja. Pravzaprav ne moremo izgubiti tega, kar nam resnično pripada, četudi to vržemo stran. Redkokdaj se vprašamo, kako daleč si zastavimo cilj ljubezni, da je ta še dosegljiva. Pogosto tudi ne vemo, da se nahaja ljubezen, dokler ni popolna, med uresničenim in še ne uresničenim odnosom in zato pred številnimi ovirami in dvomi omagujemo in odnehujemo. 

Za Welwooda je odnos zdrav, če dopušča prost pretok med plimo in oseko. Vsak odnos ima neizogibno svoj perihelij in apogej, četudi si s partnerjem skupaj ali ostaneta vsaksebi. V vsakem primeru je odnos učitelj, kako ohranjati skupnost v samoti in obratno. Ženske so za Welwooda najvišji ogenj sprememb. Ljubimo  sebe, tako da prinesemo srečo s seboj, ker se drugi ne bo ukvarjal z našimi blokadnimi obrazci. Vsak poskrbi za drugega kot spodbudo za čaščenje samega sebe, najsvetejšega v svoji notranjosti-bojevnika na skupni poti. Naučiti se živeti s strtim srcem v globino. Modrec vidi Drugega kot sebe. Zato Suzuki pravi: “ko si ti samo ti, si scela, si vesolje.”       

Ugotovimo, da imamo različne želje in zahteve, ki prerastejo v nasprotja. Preostanejo nam 
naslednje posledice:
-	odtujimo se od partnerja in ostanemo za vedno nesrečni v zakonu
-	razidemo se in poskusimo znova drugje
-	sprejmemo zaljubljenost kot začasno čustveno vznesenost in se odločimo za težjo pot
učenja. Pomembna postane naša in partnerjeva osebnostna rast. Šele tako lahko zgradimo pravo
ljubezen z našim partnerjem. Taka ljubezen ni obsedenost, ampak globoko čustvo, ki
povezuje razum in čustva. Nastane zaradi zavestne odločitve, zahteva disciplino in priznava
potrebo po osebnostni rasti.

To pomeni, da se zavestno odločimo, da bomo ljubili našega partnerja zgolj zato, ker v njegovi osebnosti vidimo nekaj, kar je vredno ljubiti. Zavestno se odločimo, da se bomo naučili zado voljevati partnerjeve potrebe. Taka ljubezen je nekaj najlepšega in se ne more primerjati z občutki zaljubljenosti.

Treba je spoznati, da je ljubezen bolj pomembna kot vse njene maske in obrambe. Da bi bilo teh čim manj, je treba razširiti območje varnosti s krepitvijo občutka medsebojne povezanosti in občutka, da je dobrin dovolj za vse in da smo za nekoga sprejemljivi prav takšni kot smo. Sicer bi morala partnerja varovati samoto drug drugega prav tako kot poskrbeti za vzajemni afekt.

Modrost ljubezni je v  dajanju in sprejemanju sebe in  drugih  kakršni  so (brez upiranja, pogoje vanja, obsojanja). Odločitev za ljubezen vključuje notranjo varnost (svetišče) za  zaupanje, pošte nost in odprtost, svobodo,  delovanje, spremembo, brezpogojnost. Stopiti  s senco/oviro v svetlo bo zavedanja in se odločiti, kaj bomo napravili z njo – ali jo želimo odstraniti – stopiti v  neznano. Iz tega spoznanja izhaja afirmacija: varno se odločam za ljubezen in pripravljen sem  tvegati zanjo. Če bi bil pogumen, bi tvegal… Odgovorimo si, kaj bi bilo najboljše, kaj najslabše.    Zaupanje je odvisno od prepričanja, ali verjamemo v božji načrt ali v naključje. Bog je ljubezen v našem srcu. Ray (2000)  povezuje ljubezen do sebe prek občutka ljubljenosti s ponavljanjem afirmacij.

Modrost je tudi modrost upravljanja z željami. Choquette (2001) postavlja naslednja pravila za uresničitev želja: 1. pridobiti podporo nezavednega, tako da prosimo za dovoljenje od znotraj, (o tem piše tudi Murphy), 2. predstavljajmo si to, kar želimo, kako odstranjujemo ovire, kako razumemo samega sebe iz namenov kozmosa, 3. bodimo odprti za intuitivno vodstvo, 4. podprimo sanje z ljubeznijo (in ljubezni s sočutjem!-op NB), 4. opustimo nadzor, da ne pride do ohromljenosti, 5. zahtevajmo, prosimo oz. molimo, da se sanje uresničijo in vztrajajmo pri tem. Pri tem je dobro upoštevati Choprine nasvete, da si zamislimo, kako nas ljubezen zdravi, razveseljuje, pomlajuje, odpravlja dvome, strahove, usklajuje razlike in nas približa Bogu (Chopra, 1998). 

Ko življenju dopustimo, da steče skozi nas, smo v ženskem principu. Novo življenje sprejemamo le tedaj, če izžarevamo in dajemo naprej, kar smo prejeli.  Pristna avtoriteta se lahko porodi le iz predajanja življenju. Premalo samozavestni se pokažemo, ko ne vemo, kdo smo (pomeni božanskega izvora, svoje višine), šele potem si lahko skromen. Čim bolj duhovno rastemo, bolj težimo k popolnosti in tem manj jo lahko sprejemamo od manj ali drugače duhovno razvitih. Odnos, ki je vpisan v nezavednem, nikoli ne mine. Zato ljubezen po Tillichu ponovno združevanje med seboj odtujenih, ki so bili nekoč že združeni.

Svetloba ljubezni sije na temnem nebu lastne nesprejetosti, celo sovražnosti v smislu odklo nilnosti do okolja, ki naj bi bilo že v začetku takšno, a se sedaj kaže kot iluzija. Na križu so pribite ravno najvišje vrednote, ki so videti najbolj nemočne. Vsa materialna sla šteje več na tej  strani. Ta nemoč do otroka v sebi njegovih želja, nebogljenosti, je tisto, kar je največji preizkus v tostranstvu. Kljub temu, da mnoge knjige ugotavljajo neljubljenega otroka v otroštvu, ki je prav takšen v odrasli dobi, pa vendar kažejo pota kako se izogniti obsojanjem staršev. 

Lahko se odločimo za več romantike, da se zaljubimo v svojega partnerja/partnerko. Zasujmo ga/jo s pozornostjo, spoštujte ga/jo kot cilj in ne le rabiti za interese nižjega jaza, ji dvoriti, spodbujati jo, hoditi na zmenek, stati ob strani, razumeti ga/jo, podpirati, razumeti jo, razveseliti se jo, poslušati ga/jo s pametjo in srcem  (Godek, 1999).     

Najgloblja od vseh obljub je srečanje srca s srcem, telesa s telesom in duše z dušo. To ustvarja intimno zvezo. Obrnemo se vase, da občutimo radost bitja srca v skladu z ritmom ljubezni. Od iluzij navideznega ujemanja prehajamo k soodvisnosti, ki pomeni dopolnjevanje sebe in nato k zrelosti. Tolteška usmeritev je: dajte vse od sebe, stojte za svojimi dejanji, izpopolnjujte svoje sposobnosti in še naprej vztrajajte v svoji misiji.
    
Nesebično ljubezen razvijamo z usmerjanjem proti  nevednosti (negativnosti),  odporu in čutnim željam. Le  celostno  dojemanje onkraj nasprotij in konfliktov (dobrega in zlega), ki izhajajo iz jaza nam to omogoča. Ljubezen nastaja  s samopozabo jaza in je  aktivna občutljiva in dojemljiva pozornost v sedanjosti lepote. Po Powellu (Powell, 1995) si ustvarimo čustvo ljubezni, če ga nimamo, iz drugih čustev ali s pomočjo razuma in jo zasidrajmo za prihodnost po spominu. Včasih je za to dovolj že beseda, včasih predstava, včasih zaznava, vsekakor pa Bog.  

Vrednotiti je treba sebe na vseh ravneh brezpogojno in tako tudi drugega. Pravica mora biti na obeh straneh. Ljudje izumljamo različne situacije za izpolnitev ljubezni. Subjekt mora skrbeti za ugodno psihosocialno klimo. Z dozorevanjem vedno manj pričakujemo od partnerja. Ni več pomembno, kaj dela, da nam le daje bližino.     

Vaditi je treba samodisciplino, koncentracijo (sposobnost poslušanja) in potrpljenje za produktivni odnos.  Potreben je pogum, da določene vrednote priznamo za svojo prvo skrb po Frommu. V vsaki situaciji rešujemo dilemo izolacije v osamljenosti ali integracije z drugimi v smislu gibanja od ljudi z odtujevanjem od njih ali gibanjem k njim v sožitju in sodelovanju, z
vdanostjo, potrpežljivostjo, vztrajnostjo, prijaznostjo zakonca lahko premagata vse težave (Kirk, 1999).

Poti do harmoničnega ravnotežja so: 
- odstranitev razvojnih blokad, vest se osvobodi introjektov nadjaza
- aspekti sebstva (self) - doživljanje kohezivnosti sebe, kot kontinuum v času,
- odnos do soljudi 
- preseganje avtističnega ukvarjanja s seboj z več empatije in sodelovanja
- sprejemanje realnosti
- doživljajska polnost in živost 
- mehanizmi posnemanja (coping) pomenijo opustitev prejšnjih oblik vedenja (shizoiden umik, pasivna agresija)
- integrativne kapacitete pomenijo povečanje tolerance za ambivalenco, dvom, nasprotja.
- uporaba avtoanalitičnih sposobnosti v smislu postajanja tega, kar smo 
- karmično učenje, ki pomeni sprejemanje svojih senc in ljubeč kompromisen odnos do njih. Le na ta način jih poskušamo voditi, da one vedno ne vodijo nas.  

Posameznik bi moral nenehno analizirati vzroke za neizpolnjevanje svojih želja, da bi videl ali mora spremeniti dejavnost, potrebo. Moto za cilj več energije in več ljubezni je Jezusov nauk: “Prizadevajte si, da vstopite skozi ozka vrata, kajti povem vam: veliko jih bo želelo vstopiti, pa ne bodo mogli.”

Za ljubezen kot občutenje zanosa (flow) so potrebni naslednji pogoji: 
1. pozitivno formuliran cilj in realni podcilji
2. kratke zanke povratnih sporočil
3. osredotočanje na dejavnost
4. možno nadaljnje členjenje ciljev
5. sposobnosti naj se razvijajo in prilagajajo
6. postaviti višje zahteve, ko dejavnost postane dolgočasna
7. občutek nadzorovanosti
8. aktivno delovanje, ki ga oseba sama sproži.

Kadar dvomim, da sem ljubljen in varen, se bojim, druge zavračam ali obtožujem, tedaj vem, da ne ljubim. Popravljati je treba tiste dele sebe, ki niso ljubljeni z višje energetske ravni. Luzer si, kadar izgubljaš energijo. 

Niso redke primerjave ljubezni z ognjem in plamenom duha. Če vse počasne spremembe pojasnimo z življenjem, pa vse hitre z ognjem. Ogenj je blag (nežen, prijazen) in mučen. Gori v srcih, gori na nebu, ponuja toploto.  Je dobro in slabo. Je v nasprotju s seboj in je zato načelo univerzalnega razlaganja. Ljubezen je za Bruna herojski učitelj človeka, lahko je voditelj. 

Človek, ki se ji pusti voditi, ne more več ostati takšen, kakršen je bil. Plamen ljubezni preobrazi vse. Nujno in usodno je, da se z njo preobrazi tudi vse drugo. Zaradi nje je usoda nujna in je tudi red nesreče. Ta red ne dovoli, da bi svet ostal nespremenjen. Zdelo se jim bo, da jih je zajela nesreča. Ljubezen je nesreča le na prvi pogled. Tisti, ki ljubi, ne bo želel nazaj, ker ga ogenj čisti duha. Človek želi postati vreden tistega, kar ljubi. Postane ogenj in želi to ostati. Ljubezen človeka razsvetli v njegovi negotovosti. Ljubezen je ljubezen do dobrega. Lahko me prikrajša za življenje. Pred njenim obličjem dobim krila, da se ponovno rodim. S tem se okrepim, zaradi tega lahko vztrajam, vzdržim, trpim, prenesem vsakršno izgubo in krivdo (Rutar, 2005; str. 153-154). Koliko nerazumevanj je bilo že prav v teh točkah! V opisanem smislu nas G. Bruno pouči, kako se prepustimo ljubezni kot vsemogočni sili.   

Večini manjka prav to, da bi zaprosili in molili Boga za samouresničitev in uresničitev vseh glavnih želja, 
1. da uresničiš svojo ljubezen do mene kot si jo želiš, 
2. da opustiš svoje dvome in zadržke, svoj spomin na drug namen, 
3. za samopreseganje, 
4. da sestopiš s prestiža razuma in padeš mi v objem, 
5. da živiš svoj procesni čudež še preden umrješ in ga ne pustiš za druge in posthumno stanje. 

George (2009) že v naslovu svetuje, da naj premagamo stres in zaživimo mirnejše življenje! Spoznali bomo, da lahko s tem, da se osredotočimo na svojega duha, razmišljamo jasneje in 
globlje. Povečala se bosta naša samospoštovanje in samozavest, z njima pa tudi notranji mir. Z razlagami, vajami za meditiranje in vizualizacijo različnih duhovnih tradicij bomo odkrili zadovoljstvo v stvareh, ki so resnično pomembne – v darovih miru, ljubezni in harmoničnosti, ki so v vseh nas. S 25 vajami naj bi se naučili nadzorovati čustva, jasno in pozitivno razmišljati, najti umirjenost in uživati življenjske blagoslove. Vizualni navdih lahko poiščete v več kot 50 umetniških delih, ustvarjenih posebej za to knjigo. Ljubezen, sreča in mir nas nikoli ne zapustijo; mi zapustimo njih, ko izgubimo zavedanje o svoji duhovni identiteti. Te lastnosti duha so vir vsega resničnega bogastva in pravega veselja in so največja darila, ki jih lahko damo drug drugemu.

Ruiz (2002) svetuje tolteško molitev: Kot Stvarnika nebes in zemlje Te prosim, da Te sprejema mo takšnega kot si in da nam dovoliš tudi sebe sprejemati takšne kot smo, da uživamo ljubezen z vsako celico svojega telesa in jo dojemamo z vsako mislijo svojega duha. Naj bo naša domišljija most med sanjami in uresničitvijo. Daj nam luč, da jo bomo prepoznali v celotnem stvarstvu. Naj bo ljubezen, ki jo čutimo do sebe tako močna, da se nikoli več ne bomo zavračali in škodili svoji svobodi. 

Naj bo vsak naš gib, odziv in dejanje zasnovan na ljubezni. Pomagaj nam, da bo naša ljubezen rasla, dokler ne bo naše življenje prenovljeno in dokler ljubezen in radost ne bosta zamenjali strahu in nemira. Naj bo dovolj močna, da bo zlomila vse laži, v katere so nas prepričali (da nismo dovolj dobri in močni, da nam ne bo uspelo) in da nam ne bo treba živeti po merilih drugih. Daj, da bomo do konca zaupali sebi, da bomo lahko sprejemali odločitve, ki so dobre. Sedaj se ne bojimo nobene odgovornosti in težave več, vse bomo reševali takoj, ko nas doleti. Ruiz navaja naslednje štiri dogovore: 4 dogovori s seboj: 1. ne obtožuj, 2. ne dvomi, 3. ne domnevaj, 4. ne jemlji stvari osebno in vedno daj vse od sebe. Ti dogovori so gotovo v smislu priprave na ljubezen.

Ruizova (2002) molitev je: Pomagaj, da ne bomo napletli okoliščin, ki so nam v škodo. Ne trudimo se samo za to, da bi nas drugi sprejemali in hvalili, saj sami vemo, kaj smo. Nasmeh na obrazu poudarja našo lepoto. Pomagaj nam, da občutimo silno ljubezen do sebe in da nam bo lastna navzočnost v radost.  Daj, da se ne bomo obsojali in da bomo okrepili našo voljo. Naj bo ljubezen moč, ki udejanja in spreminja naše sanje. Pomagaj nam, da ne bomo z nikomer prihajali v spor. Daj nam pogum, da bomo ljubili svojo družino, da bomo delili svoj čas z ljubljenimi in jim odpuščali krivice, ki jih občuti mo in odpustili vsakomur, ki nas je prizadel. Daj, da bomo z družino, prijatelji in drugimi  ljudmi najboljši. 

Pomagaj nam odkriti nove poti za občevanje z drugimi. Naj naši odnosi z drugimi temeljijo na spoštovanju in radosti, da nam ne bo treba drug drugemu dopovedovati, kakšni naj bomo in kako naj mislimo. Naj bodo ljubezenske zveze čista lepota. Pomagaj nam, da bomo sprejemali druge takšne kakršni so in da vsak dan jemljemo kot nov začetek, da začenjamo novo življenje s pomočjo ljubezni. Pomagaj nam, da bomo uživali v svojem življenju in prijateljstvih in da bomo raziskovali življenje, da bomo tvegali to in ono in da ne bomo živeli v strahu pred ljubeznijo. Daj, da odpremo srce ljubezni, ki je naša pravica. Pomagaj nam, da postanemo mojstri hvaležnosti, velikodušnosti in da bi tako uživali v vsem, kar nas doleti, kar nam je ponujeno in kar je izkušnja.        

Ravno zato, ker je takšno nasprotje med ljubeznijo in strahom Ruiz (2002) svetuje naslednjo vizualizacijo: predstavljajmo si, kako smo eno s partnerjem, sicer pa poiščemo takšnega, ki nam je najbližji. Je to res praktični vodnik k popolnim odnosom. Sami smo ljubezen in božanska sila, zato je ne iščimo izven sebe. To bi bila le manipulacija drugega.

Čim več ljubezni dajemo, več jo sprejemamo. 
- napišimo  si  stališča tirana, ki venomer  nekaj  zahteva  kot starši in zunanje avtoritete kontrole in upornika, ki ugovarja in na  globlji ravni vprašajmo intuicijo, kaj si dejansko želimo,  ko sprostimo  napetost. Tako morajo tudi rešitelji in žrtve  prositi za vodstvo Kristusa. Transformaci
ja zavesti žrtve pomeni odučiti se tega, kar so nam sugerirali v mladosti. - najprej podoživimo frustracije (negativna sidra), potem odkrijmo energijo (čeprav v jezi), ki nas bo popeljala iz danega stanja. Kaj potrebujemo za samoizpolnitev (npr. nemočne žrtve do lastninskih vprašanj). 
- romantični zmenek s seboj ob doživljanju univerzuma. Do vsakega (svojega) otroka izrazimo spoštovanje in  občudovanje.
- odstranimo negativna stališča do spolnosti.
- naštejmo sanje v zvezi z delom, kariero in ustvarjalnostjo, -  opišimo popolno službo, kakor da jo že imamo.  Poglejmo  zapis čez mesec, leto, da vidimo, če se uresničuje.
-  od majhnih korakov do velikih skokov pri stvareh, ki jih  radi počnemo, ki jih narekuje intuicija.
- seznam o tem, kaj vse ovira naše želje. V meditaciji z  vsakim vdihom prejemamo več energije, ki nas poživlja. Predstavljajmo si jo  kot  denar. Poigrajmo se z njim, privlačimo ga  in  opazujmo, kako  lahkotno priteka k nam in odteka na vesele načine  za  naše posebne  užitke. 

De Angelis (2010) razkriva skrivnosti o moških, ki bi jih morale poznati vsaka ženska. Pomaga  nam razumeti, zakaj so moški takšni, kakršni so, in kako imate lahko z njimi kljub temu dobre odnose. To je zbirka dragocenih nasvetov in spoznanj, ki vam bodo razkrili napake, ki jih delajo ženske v odnosih z moškimi, ter skrivnosti o moških in spolnosti. Svetuje tudi, kako lahko prepoznate in sej izognete moškim, ki bi bralkam zagrenili življenje. Ob premajhni učinkovitosti takšnih splošnih nasvetov se vprašujemo, ali ni boljša metoda za (med)osebni razvoj coaching.

Umetnost je, kako biti junak, kakršnega si ženska želi ob sebi. Pripoved, ki nas uči, dokopati se do bistva, ne da bi poškodovali ovoj – postati pravi moški, ne da bi postali brezčutni. Treba je vložiti trud in prevzeti odgovornost, da postanemo močan moški. Gre za veselje ob sreči drugega in sposobnost, da jo štejemo za lastno srečo (Leibniz). Gregor iz Nise pravi, da se ljubezen poraja iz spoznanja (Florenski, 2003, 136). Caritas est benevolentia universalis.     
Zlasti v božičnem kot v postnem času, ki je čas milosti in rešitve, se je  treba premagovati:
-	v zavisti, ki je demonska zadeva, je ošabnost in napuh, ki ne dopušča, da bi bil naš bližnji uspešen in srečen. Zavist je pripeljala demona – zlodeja – do človeka, da ga je zapeljal k odpadu. Zavist obvladamo s tem, da se veselimo tuje sreče in radosti.
-	v površnosti. Jezus in za njim Pavček pravita, da je treba vztrajati do konca.
-	v laži, ki je naslednja točka postne vaje, ki je nasprotje od resnice. Z lažjo postavljamo Jezusa na laž, ki je rekel: »Jaz sem resnica«. Poskušajmo v tem svetem postnem času preživeti ob sredah in petkih ob kruhu in vodi.
-	v neprijaznosti, ki je lahko zelo boleča za vsakogar kjer koli in kadar koli. 
-	v jezi. Postiti se, premagati se, zmagovati, da jeza ne zmaguje nas. Lahko je dober človek pa se za vsako malenkost razjezi, sicer ne bi bil on. V trenutkih take skušnjave ponavljajmo molitev: Jezus, krotki in iz srca ponižni, upodobi moje srce po svojem srcu, saj nam govoriš da brez tebe ne moremo ničesar storiti. Četudi je leto vere minilo, se življenje vere nadaljuje. Sprejeli smo jo kot dar Božjega in Marijinega srca, potem si moramo ta dar izprositi tudi na kolenih. 
-	v godrnjanju in nezadovoljstvu. Že sv. Frančišek je pred 800 leti pisal, naj med nami ne bo godrnjačev. Negativna energija 'kritiziranja' se prav tako širi kot pozitivna energija veselja. Zato  raje na široko odprimo oči za vse dobro okrog nas, se tega veselimo in se iz srca zahvaljujmo Bogu. 
-	v zagrenjenosti. To je strup, ki se ga moramo skrbno varovati in ga ne moremo ukrotiti drugače kot, da smo hvaležni za vse kar smo in kar imamo. Najkrajša pot do Boga in do ljudi je hvaležnost. 
-	v nestrpnosti, ki povzroča veliko trpljenja, zato se je varujmo posebno kadar smo za volanom. 

Če hočemo biti kristjani v pravem pomenu besede, potem moramo graditi svoje življenje na globokih temeljih, ki  je ljubezen, kakršno uči Jezus. Zavzemajmo se za dobrohotnost. Poglobimo se v to besedo. Dobro hoteti bližnjemu in sebi. Če hočeš dobro hoteti sebi, ne boš segal po stvareh, ki škodujejo tvojemu zdravju, n. pr. cigareti, alkohol, droge, premalo počitka. Z vsemi temi stvarmi bi grešili proti 5. božji zapovedi – ne ubijaj. 

Obrnimo znani filter: ljubimo ker želimo, hočemo in moramo ljubiti in ker smo ljubezen.  Dobri usmerjajo z resnico sonce, dobri podpirajo z askezo zemljo, določajo preteklost in prihodnost, med dobrimi za dobre ni pogube.  Ko enkrat spoznaš svojo pomembnost, se lahko začneš razdajati. Če kaj ne maramo, to odstranimo. 

Finalnost je po Charotu ljubezen kot težnja k večjemu od sebe. Kjer primanjkuje sposobnost pre seganja sebe, ostaneta zaton in razkroj. Zaprt sistem ne more obstati. Samopreseganje je osnovna drža kozmosa.  Zato evolucije ne moremo opisati kot statične prepletenosti delov znotraj iste celote. Holoni tvorijo vedno nove organizme. Duh prežema vse holone. Smo duhovna bitja s človeškimi izkušnjami.   

Ko se osvobodimo nesrečnih energij, delujemo kot svetloba, ljubezen in veselje. Prisluhniti je treba lastni božanski naravi. Negativnih polov se osvobajamo, tako da jih komplementiramo s pozitivnimi. Verjetno se tako tudi presega lastno senco.

Gray (2004) predlaga razne vaje in tehnike za izpopolnitev odnosa. Čudeži se dogajajo vsakemu, ki verjamejo vanje.  Gray postavlja naslednja priporočila: 1. Živite, kot da so vsi dogodki čudeži, 2. Živite, kot da svobodno delate, kar želite, 3. učite se, kot da ste začetnik, 4. ljubite, kot da ste se zaljubili prvič, 5. dajajte kot da že imate, kar potrebujete, 6. delajte kot da denar ni pomemben, 7. sprostite se kot da veste, da bo vse v redu, 8. govorite z Bogom kot da vas sliši, 9. Praznujte, kot da imate vse, kar želite.

Jana Lavtižar je zakonska in družinska terapevtka odgovarja bralki z zakonskimi težavami. Dolo čeni avtorji pišejo o tem, zakaj se poročimo in imamo otroke. Gostečnik v svojih knjigah nazorno razloži, kako nas s partnerjem najgloblje poveže prav tista rana iz otroštva, ki je ostala nezacelje na, boleča doživetja, ki so ostala nenagovorjena in nepredelana, pa nas naše nezavedno potegne k njemu v nezavedni nameri, da bi v njem našli nekoga, ki bi nas čustveno najintimneje razumel (in mi njega), če nas že naši starši niso. In kadar zmoreta partnerja vzajemno občutiti rano drug drugega (se srečati v sočutju), nastane stik. To je občuje, ki si ga zapomnijo ne le možgani, ampak vsaka telesna celica. Vemo, da so nezavedni spomini neizbrisni.  

Moževo ravnanje žene ne boli samo zaradi 1. žaljivih besed, prepirov, fizičnih izpadov (metanje reči okrog sebe) in nerazumevanja, ampak zato, 2. ker jo spominja na primarno bolečino, na osamljenost, prezrtost, nezadostnost: na odraščanje brez očeta, na odnos z mamo. Dogaja se, da prav tedaj, ko nimamo nikogar od staršev, drug v drugega ne moremo izliti svojih čustev.  

Mož bi bil prijaznejši (in bi posledično imel prijaznejšo ženo),  če bi verjel, da to zmore. Nekaterim možem se zdi nerealno in neumno, da bi reagirali drugače kot je običajno. Sklicujejo se na preobčutljivost žene. Lavtižarjeva  (2014) meni, da ni treba imeti zgleda, kako se vede moški – dovolj je zaupati svojemu telesu, ki vam z intenzivni mi čutenji (jeza, strah, gnus, bes, občutek nepomembnosti, nezadostnosti itd.) sporoča, da besednega nasilja  ženska ne more več prenašati, da se mora odmakniti iz spolnosti, dokler ni  čustveno pripravljeni nanjo. 

Pravo vprašanje je, kako e vzpostavljen odnos zaceliti, izboljšati, ga koristno uporabiti za vajino rast. Vesta, da je obstoječi konflikt posledica nepredelane preteklosti. Ko  so te usedline bruhnile na dan in se v odnosu preigravajo, sta odgovorna za to, da se z njimi soočita. Na zakonski terapiji se jih lotita skupaj.  Žena je za moža bolj pomembna kot trenutno misli. Terapija je prostor, kjer spoznata, da prepiri niso več potrebni. Da je vso tisto nekontrolirano jezo in zamere mogoče ozavestiti, začutiti, da spadajo v preteklost, in jih počasi pustiti tam kot morda še boleče, a ne več razdiralne spomine. Pogumno se soočita s potrebnimi spremembami; zaslužita si prijaznejšega odnosa, pa tudi večji notranji mir in občutek lastne vrednosti.

Ker ne znamo drugače, se drug od drugega oddaljujemo, se uničujemo, strašimo, razočaramo, omalovažujemo, razvrednotimo in ne vemo, kako naj vse to spremenimo. Če bi si resnično želeli ustvariti človeško povezavo v odnosu, bi bilo vredno razmisliti o naslednjih premisah tkanja za nas tako pomembnih vezi. Buscaglia (2013, 80-82) je v naslednjih nasvetih povzel temeljne značilnosti zdravega in ljubečega odnosa:
- Pogosto mi z besedami, dejanji in kretnjami povej in pokaži, da me ljubiš. Ne domnevaj, da vem. Morda sem videti v zadregi ali celo zanikam, da to potrebujem - vendar ne verjemi, vseeno mi povej in pokaži.
- Pogosto me pohvali za dobro opravljeno delo in ne omalovažuj, ampak me pomiri, kadar mi ne uspe. Nikar ne jemlji stvari, ki jih delam zate, za samoumevne. Pozitivna podpora in spoštovanje mi bosta pomagala, da jih bom ponavljal.
- Povej mi, kadar si malodušen ali osamljen ali čutiš, da te ne razumejo. Močnejša bom, če bom vedela, da te zmorem potolažiti. Čustva so lahko razdiralna. Ne pozabi, čeprav te ljubim, ne znam vedno brati tvojih misli.
- Izrazi vesele misli in občutke. Oživljajo najin odnos. Čudovito je praznovati nerojstne dni, osebno valentinovo. Podarjaj ljubeča darila brez posebnega razloga in poslušaj svoje ubesedenje sreče.
- Kadar se mi odzoveš tako, da se počutim nekaj posebnega, to nadomesti vse tiste, ki so šli podnevi mimo mene, ne da bi me opazili.
-Ne prizadeni me s stališčem, da tisto, kar vidim ali čutim, ni pomembno ali stvarno. Če vidim in slišim, to tudi doživljam, zato je zame zelo pomembno in stvarno!
- Poslušaj me brez obsojanja ali vnaprej ustvarjenega mnenja. Bistveno je, da sem slišana in videna. Če me resnično vidiš in slišiš, kakor bivam v trenutku, nenehno potrjuješ mojo bit, medtem ko drug drugemu pomagava k spremembi.
- Dotikaj se me. Objemi me. Ljubeča nebesedna komunikacija oživi moj telesni jaz. Spoštuj moje tišine. Rešitve za svoje težave, ustvarjalnost in duhovne potrebe najpogosteje uresničim v trenutkih tišine. Naj drugi vedo, da me ceniš. Ob javni potrditvi najine ljubezni se počutim nekaj posebnega in čutim ponos. Lepo je deliti veselje najinega odnosa z drugimi.

Na na videz naključni način so vsi odnosi vnaprej pripravljeni. Naši nezavedni obrazci nam pripravljajo srečanje s prihodnjim partnerjem. Bog je dober. Zato  je oseba, s katero smo trenutno v odnosu, zagotovo prava oseba za nas v danem trenutku našega življenja, da bi iz njega dobili informacije, modrost, moč in izboljšanje sebe. 
Prentiss (2012) piše v jeziku kozmične religije, čeprav vemo, da gre za dobrega Boga. "Vesolje je Lyn pripravilo na to srečanje že pred 26 leti. Na neverjetne in čudežne načine povezuje Bog osebe, ki spadajo skupaj. "Lahko ste v sobi s stotinami ljudi, vendar je oseba, h kateri vas vleče, oseba, ki jo je vesolje izbralo, da se z njo spoznate." To spominja na antično teorijo o dušah dvojčicah. Na nek način so vsi odnosi nezavedno vnaprej pripravljeni. Znano je, da ima vse svoj namen, ki ga odkrijemo v smislu, ki je v modrosti izkušenjskega učenja o določenem dogodku. Eden od zakonov ljubezni nas uči, da je Bog  popoln in da vedno deluje v našo dobrobit. Potrebno je prepoznavati opozorila v sporočilih.
Sliši se čudovito, pa vendar ... zakaj potem v danem trenutku stvari niso tako zelo čudovite in popolne? Prentiss (2012) meni: "To ne pomeni, da morate ostati v odnosu, če vam zadaja bolečine ali ni zadovoljiv, temveč da naj bi bili v njem, kolikor boste v njem; z učenjem zakonov ljubezni boste  dejansko ustvarili najčudovitejši ljubeč odnos, ki bo trajal do konca življenja." Treba je samo nanj pogledati z vidika dobrega, lepega, resničnega in svetega. Za  nič na svetu ne bi smeli opustiti tega vidika kairos-a. superlativi so pozivi za ohranjanje in morebiti razvijanje duhovnih vrednot. Samouresničevanje je slab projekt, ki se obrne navzdol, če nismo v Bogu in z njim.    
Največ primarnih zlorab in nevzdržnih stanj je pravzaprav v odnosih. Ne vztrajati za vsako ceno pri tistih, ki nam sesajo kri kot vampirji in jemljejo energijo, da ne bi bili poškodovani. Rabimo še  drugačno notranjo varnost in podporo. Odvisnost od ljubezenske strasti ustvarja nevarna razmerja, o čemer govori tudi film. Bolj ceniti sebe, svoje dostojanstvo pomeni lahko tudi to, da znamo pretrgati nevarna razmerja in se osredotočamo na to, kar si zaslužimo.
Ključna, a pogosto pozabljena sestavina dinamike v odnosu je, da k sebi privlačimo ljudi, ki se skladajo s trenutno stopnjo našega razvoja. Nagnjeni smo k temu, da predvsem razmišljamo o tem, koga in kakšnega partnerja si želimo in privlačimo v življenju s tem, kakršni smo in kdor mislimo, da smo. Poleg dobre samopodobe obstaja še en zelo pomemben in tudi praktičen razlog za ljubezen do sebe. Partner je lahko kritični prijatelj. 
"Vaša samopodoba in vaš značaj sta dve od najbolj vrednih orodij, ki jih imate za gradnjo sanjskega odnosa. Vedenje, da ste vredni, in zaupanje, da si zaslužite čudovit odnos, sta dva ključna dejavnika v ustvarjanju te vrste odnosa. Če verjamete, da si zaslužite prvorazreden odnos, se ne boste zadovoljili s slabšim odnosom." Ko (po dolgem času) vidimo stvari na nov način, se tudi odzivamo na nov način in ustvarjamo nove rezultate. 
Mi smo zlato bitje v nesmrtnem vesolju, ki mu je namenjeno biti zdaj in tukaj v tem čarobnem, čudežnem bogato izpolnjenem trenutku, ko so-ustvarjamo sanjski odnos." Zlata doba duha s sončnim kolesom. Zase lahko storimo vse, kar se da, Bog pa nam da še več po Ottingerjevi molitvi. 
Navajamo skoraj vseh 14 Prentissovih zakonov ljubezni. Zakoni sanjskega odnosa ljubezni so: naša življenjska filozofija, ki jo skuša razložiti Precht, določa kakovost določenih odnosov, odnosi uspevajo le v varnem okolju, kar pomeni, da tisti, ki se jim svet zdi nevaren, ne izkažejo poguma. Uspešni odnosi potrebujejo luč preteklosti. Ljubite se, če želimo biti ljubljeni. Sreča izvira iz naše notranjosti, vendar rabi zunanje spodbude. Odnos vzdrži, če mu dajemo prioriteto.  Skladnost im večjega zaupanja odnos krepi, neskladnost pa ga slabi, celo uničuje. Če tedaj ne verjamemo v uspeh določenega odnosa, ga po samouresničeni prerokbi ne bo. To se je že neštetokrat pokazalo v politiki pri volitvah in pri vseh nesrečnih zvezah. Sami ustvarjamo naslednji trenutek.  Po G. Sandovi se je vredno  potruditi za srečo: ljubiti in biti ljubljen. Zavedati bi se morali, kdaj partnerja s prevelikimi pričakovanji po lastni meri zmodeliramo v nemogočega.   

Po Antistenu je najpomembnejše, da se od-učimo od tega, kar je napačno. Prentissove zakone razumemo iz taoističnih predpostavk in Kojčeve pra-sile. Prentiss (2012) je prvi, ki poudarja pomen varnosti, eden redkih ki priznava osebno filozofijo oz. vzorci osnovnih prepričanj, vendar pa ni terapevt, ki bi odpravljal strahove pred obveznosti odnosov in vključeval kaos kakor Beck. Ve pa, da le prilagodljivost in prožnost vodita k uspehu.  Motnje 'ustvarjamo' z nestrinjanji. Prentiss svetuje, da naj v primeru ko kdo napravi kaj narobe, ravnamo kot da ni nič narobe. To je selektivna nepozornost. Vprašanje je, ali smo toliko tolerantni, da jo trajno vzdržimo. To pomeni, da v miru gledamo na svoje pomanjkljivosti in pomanjkljivosti drugega. Po des Exuperiju je treba gledati s srcem. 

Biti sočlovek je vrlina srca, ko smo sposob ni sočloveku podati roko, ne glede na njegove težave. V  Šifri srca so pisane štiri strategije za srečno ljubezen: 1. Ostati na trdnih tleh, ker idealiziranje vodi v razočaranja. 2. Previdnost pred zlitjem, ker ideja o zlitju zvezo ogrozi, 2. Osebe, ki se opazujejo, se prepirajo, 3. Največji sovražnik romantike je rutina, 4. Romantika v vzvratnem ogledalu. Sami presojamo svoja čustva. 

Te strategije niso recepti za uspeh. Razumevanje drugega ni stvar tehnike, ampak je dejanje namena. Brez sposobnosti podoživljanja (in preverjanja stanja odzivnosti!) ljubimo iluzijo skupnega zanimanja. Med vidnim in nevidnim svetom pogosto ne vidimo nič (po)srednjega, povezovalnega. 

Večina procesov poteka na ravni nezavednega. Vanje se vpletajo vzorci, ki smo jih dobili v primarni družini prek starševske ljubezni in skrbi, ki so nam ju izkazovali naši starši. Pogosto se dogaja, da tisti odrasli, ki niso prejeli ljubezni od prvih pomembnih odraslih oseb, ne znajo in ne vedo prepoznati, kaj sploh so ljubezenska čustva, zato jih posledično tudi ne znajo izkazovati svojemu partnerju ali partnerici. Zato se pogosto dogaja, da par ne zna definirati, kaj ju pravzaprav veže, saj ne vesta, kako izraziti ljubezensko naklonjenost. Kako premostiti ta prepad?

Dogaja se, da je en partner kot otrok prejemal starševsko ljubezen in varnost, drugi pa tega ne pozna, zato ne zna izkazovati čustev navzven do človeka, ki si ga je izbral za svojega partnerja.
Še ena zavora pa je, da je izkazovanje čustev sramotno in da se tega ne počne in ne obeša na veliki zvon. Eggeridis (2013) pa svetuje nasprotno, da ob vsaki priložnosti pokažimo svoja ljube zenska čustva do drag(ocen)e osebe. Pomislimo, kako neverjetno prijetne in lepe energije se sproščajo ob tem, da omilijo vsakodnevne napore in težave in vse se zdi veliko lažje. 

Kar pogosto se dogaja, da so nam najbližji najmanj dragoceni, ker so najbolj zahtevni. Domišljija je plaha ptica, ki se rada seli na varna oddaljena področja. Navajeni smo misliti, da so topli kraji nekje drugje na jugu. Dialektika samoomejujočih in ovirajočih končnosti in za dobroto odprte neskončnosti je nedomišljena. Dialektično hermenevtiko ljubezni  je proučeval Osho. Ne vemo, koliko ovir in težav potrebujemo za doseganje blaženega stanja. A vsak se mora hočeš/nočeš prebijati skozi. Težko je reči, da gre moškim bolj za spoštovanje in ženskam bolj za ljubezen, ker je spoštovanje implicitno že ljubezen in ker je ljubezen brez spoštovanja bržkone samo strast.    

Ljubezen in spoštovanje nam ljube osebe sta neločljivo povezani. Ko imamo koga radi, ga obenem spoštujemo kot osebo z vsemi njegovimi lastnostmi, ki vključujejo ves nabor pozitivnih in splošno sprejetih značilnosti, kot so ljubeča pozornost, ljubeznivost, pozitivna življenjska naravnanost, pogum, veselje, kot tudi z negativnimi značilnostmi posameznika, ki se morebiti lahko kažejo skozi ljubosumnost, posesivnost, agresijo, nezdravo tekmovanje in druge temne lastnosti naših osebnostnih struktur.

Če izhajamo iz tega, da se želimo v partnerski zvezi počutiti dobro, zadovoljno in varno, potem morata oba v paru delovati s stališča, da kar je za drugega ljubeče, je dobro tudi za mene. Verja mem, da je to za marsikoga dokaj zapleten koncept, čeprav je v resnici zelo preprosta zadeva.
Spoštovanje je izjemno pomembno, saj pomeni, da sprejemamo in verjamemo v človeka, s katerim oblikujemo ljubezensko zvezo in s katerim se borimo proti tokovom življenja, ki nas pehajo sem ter tja. Ko imamo sidro ljubljene osebe, smo varni, ljubimo in smo ljubljeni, spoštujemo in smo spoštovani. 

Tudi tega se ne da doseči kar tako in ni samoumevno, treba je ozaveščati dejstvo, da se je za vse zgoraj opisano treba truditi, negovati in vlagati voljo, energijo, ljubezen in čas. Eggeridis je z ženo vodil tudi tečaj za zakonske pare tudi v Ljubljani.

6. Vseživljenjsko učenje ljubezni 

Vse življenje se učimo ljubiti življenje, svet, v katerem živimo in ljudi s katerimi se (vsak dan) srečujemo na različne načine. Vse življenje se učimo občutenja ljubezni, ker le na takšen dolgi rok dobimo odgovor, kako živeti z več nežnosti in več ljubezni. Veseliti se resnice je mogoče, če znamo pretrpeti bolečine. Najprej pa se je treba zavedati, da ljubimo kljub odporom v sebi in iz okolja. Če nismo dobili dovolj ljubečih čustev v ranem otroštvu, se moramo učiti njihove skrite vire sami odpreti z novim znanjem. 

Rabimo tri umetnosti: ars vivendi za umetnost življenja, ars moriendi za umetnost umiranja in ars amatoria kot vez med njima. Ljubezen izvira iz duha kot tok, ki kathektira objekt želje, ko mu daje energijo; ego pa to blokira, dekathektira – umika energijo z drugega. Na splošno velja Jungov izrek “kjer vlada ljubezen, ni nobene moči volje, kjer pa vlada moč, ljubezni primanj kuje. Eno je senca drugega.” Pri razvoju ljubezni je treba razlikovati dve volji, ker se 1. brez osebne volje ljubezen ne more razvijati, saj ni odločitve za njen razvoj in 2. brez dejanja volje do usklajevanja pa ni uresničitve zamisli, kako si želimo biti pošteni, resnični in odkriti z drugimi in s seboj. 

Zrela ljubezen in intimnost nista možni, dokler se partnerja zavestno ne odločita, da bosta začela odrešenjski proces odpuščanja, si odpustila vse in začela znova. Zato pa rabita milost, ki omogo ča preseganje starih vedenjskih modelov, ki vodijo v vse večje spore, zamere in konflikte brez medsebojne rasti. Neodpuščanje kot vir razdora v vsakem odnosu nastaja zaradi nezdravega ponosa, ki blokira posameznika v psihološki in duhovni rasti. Drugi v nas kliče nerazrešene in nezavedne vsebine, ki kličejo po odrešenju in jih sami ne bi mogli zaznati, z zaupanjem pa se ta občutja razvijejo. Vse vrste in oblike ljubezni so svete, če izhajajo iz univerzalnega vira. Nihče nima pravice preganjati ene v imenu druge. Ne boli ljubezen, ampak predsodki o njej. Žival pozna le eno vrsto ljubezni in to je instinktivna. Človeštvo pa živi v družini ljubezni, ki se bodo še razvile in zato nanje gledamo evolucijsko. Bog kot sebstvo jih ustvaril, a v imenu boga jih slabo razumemo, tako kot med seboj bojujoče religije, čeprav vse religije izhajajo iz brezpogojne ljubezni do bližnjega. Če je skrivnost vere v ljubezni in upanju, je skrivnost ljubezni v milosti in dopuščanju vsega ali po Fichteju v hrepenenju po neskončnem. Ljubezen z omejitvami postane zgolj pogojna, zemeljska in minljiva. Smisel ljubezni je večznačen, ker ne gre le za poenotenje človekove narave. Ljubimo lahko vsak svoj del posebej in vse skupaj. Nadalje gre za ustvarjal nost (kar je smisel dela, ki ga radi opravljamo), plodnost (kar je smisel spolne ljubezni), občutek povezanosti, kar je smisel socialne ljubezni. Ljubimo zaradi svoje absolutne enkratnosti, vendar je sam pojav ponovljiv. V ljubezni je sreča, pogum (biti sam) s seboj, doživeti vse, kar se da v enem samem (razširjenem) trenutku. Temeljni smisel pa je brezpogojno priznanje pomena druge ga bitja oz. pri znanje brezpogojnega pomena. Smisel ljubezni je v nastajanju, ki je enako vrhuns kemu stanju duha. Dosežemo ga lahko z različnimi sredstvi: obredi, poglobljenim dialogom, fizičnim gibanjem, preizkušeno glasbo, lepimi podobami

Če nismo dobili dovolj ljubečih čustev v ranem otroštvu, se moramo učiti njihove skrite vire sami odpirati z novim znanjem. Onkraj sfere udobja se učimo živeti vrednote ljubezni. Ljubiti sovražnike se učimo tako, da jih ne zavračamo v smislu nemogočih – nevzdržnih protislovij. Ali znamo vzljubiti svoje umiranje (ars moriendi) ne da bi bili nekrofili. Nacisti so pustošili po deželi nikogar, ker so poveličevali sami sebe z zavračanjem drugih – Judov, Slovanov in vseh ne-arijcev. Totalitarizem ima slepo pego prav v izključevanju lastne negacije drugih, zato je ta sistem samomorilski. Po drugi strani se kaže vsedopuščajoča biofilija še preveč antropofilijsko razpršena. Po moje za kristjane ni sprejemljiva nenavezana ravnodušnost, ampak navezana dobro- in velikodušnost.          

Umetnost ljubezni – ars amatoria  je med ars vivendi umetnostjo življenja in ars moriendi umet nost umiranja. Ljubezen izvira iz duha kot tok, ki kathektira objekt želje, ko mu daje energijo; ego pa to blokira, dekathektira – umika energijo z drugega.  Na splošno velja Jungov izrek  “kjer vlada ljubezen, ni nobene moči volje, kjer pa vlada moč, ljubezni primanjkuje. Eno je senca drugega.” Pri razvoju ljubezni je treba razlikovati dve volji, ker se 1. brez osebne volje ljubezen ne more razvijati, saj ni odločitve za njen razvoj in 2. brez dejanja volje do usklajevanja pa ni uresničitve zamisli, kako si želimo biti pošteni, resnični in odkriti z drugimi in s seboj.   

Zrela ljubezen in intimnost sta možni šele, ko se partnerja zavestno odločita, da bosta začela odrešenjski proces odpuščanja, si vse odpustila in začela znova. Zato pa rabita milost, ki omogoča preseganje starih vedenjskih modelov, ki vodijo v vse večje spore, zamere in konflikte brez medsebojne rasti. Neodpuščanje kot vir razdora v vsakem odnosu nastaja zaradi nezdravega ponosa, ki blokira posameznika v psihološki in duhovni rasti.  Drugi v nas kliče nerazrešene in nezavedne vsebine, ki kličejo po odrešenju in jih sami ne bi mogli zaznati, z zaupanjem pa se ta občutja razvijejo. 

Vse vrste in oblike ljubezni so svete, če izhajajo iz univerzalnega vira. Nihče nima pravice preganjati ene v imenu druge. Ne boli ljubezen, ampak predsodki o njej. Žival pozna le eno vrsto ljubezni in to je instinktivna. Človeštvo pa živi v družini ljubezni, ki se bodo še razvijale in zato nanje gledamo evolucijsko.  

Prav tako so pomembna vprašanja, 
1. kdaj se iz ljubezni česa naučimo glede na stare že kristalizirane vzorce nezavednega, 
2. kdaj vzorce skušamo spremeniti in se učiti iz izkušenj spremenjenih vzorcev, 
3. kdaj je Sizifovo delo po kontingentnem eksistencialno poetičnem modelu.  
4. kje smo v odnosu z drugim?

Vsak model ima svoje prednosti in slabosti, vendar pa je pri izbiri enega ali več od njih treba sprejeti tudi (ne)logične posledice odločitve. Ni  toliko pomembno, kaj smo izbrali kot to, da (p)ostanemo samozavestni zdaj in tukaj (Jeffers, 1994).   

Če je skrivnost vere v ljubezni in upanju, je skrivnost ljubezni v milosti in dopuščanju vsega ali po Fichteju v hrepenenju po neskončnem. Ljubezen z omejitvami postane zgolj pogojna, zemelj ska in minljiva. Njen smisel je lahko produktiven ali avtodestruktiven. Ljubezen, ki le razdvaja, boli, omamlja, ki le bega sem in tja, osamlja, je v skrajni posledici nemoč prepuščanja drugemu zaradi nesposobnosti iti iz sebe in premoči avtodestrukcije, takšna  ni vrednota sočutja (Mitleid), sožitja, sodelovanja. Produktivnost ljubezni iščemo v smeri ustvarjalnosti (kar je smisel dela, ki ga radi opravlja mo), plodnosti v smislu rojstva otroka, občutka povezanosti z vsemi in zlasti z bližnjim, kar je smisel socialne ljubezni. Ljubimo zaradi svoje absolutne enkratnosti. V ljubezni je sreča, pogum (biti sam) s seboj, doživeti vse, kar se da v enem samem (razširjenem) trenutku. Temeljni smisel pa je brezpogojno priznanje pomena drugega bitja. Za nemškega filozofa Leibniza je ljubezen želja po sreči drugega, ob kateri si tudi sam srečen. Smisel ljubezni je v ustvarjanju, ki je enako vrhunskemu stanju duha. Dosežemo ga lahko z različnimi sredstvi kot so: obredi, poglobljen dialog, fizično gibanje, izbrana glasba, lepe podobe. 

Poznamo tudi metodi kontrastiranja in dihotomiziranja lastnosti ljubezni in tega, kar ljubezen ni. Ljubezen je brezpogojna, strah pa nenehno postavlja pogoje, prva nič ne pričakuje, strah pa vse mogoče, ljubezen temelji na spoštovanju, strah pa ne, ljubezen je usmiljena, pozna pa sočutje, ljubezen je odgovorna, strah se je izogiba, prva je prijazna, strah pa ne.  Ravno zato, ker je takšno nasprotje med ljubeznijo in strahom Ruiz (2002) svetuje naslednjo vizualizacijo: predstavljajmo si, kako smo eno s partnerjem, sicer pa poiščemo takšnega, ki nam je najbližji. Je to res praktični vodnik k popolnim odnosom. Sami smo ljubezen in božanska sila, zato je ne iščimo izven sebe. To bi bila le manipulacija drugega.
 
Sanja Rozman (2004, 2007) meni, da vsi iščemo osrečujočo, izpolnjujočo ljubezen. Sanja išče tisti njen obraz, v katerem lahko najbolje izrazi sebe in drugega. Zasvojenosti se ne znebimo brez psihoterapetskih metod. V svoji avtobiografiji (Rozman, 1998, 2004, 2013) opisuje, da se je od ljubezni včasih oddaljila, včasih pa se ji je približala. Naučila se je, da je sicer svobodna, da v življenju preizkusi različne poti, le slepiti se ne sme z zasvojenostjo. Navsezadnje je le prisluhnila notranje mu glasu in si je dejala: "Tukaj sem, človek sem, vredna sem ljubezni! Naj se zgodi, kar se ima zgoditi! Pripravljena sem!" nato je skozi njo stekel tok ljubezni, ki jo je povsem spreme nil. Dovolila si je biti to, kar človek resnično je. Dovolila je izraziti božansko iskro v sebi. Iskre je začutila tudi v drugih ljudeh. Ti so se zbrali okoli nje in jo prosili, naj jim pomagam, da se bodo tudi sami rešili iz svojih iluzij. Na biografijah drugih se (ne)hote učimo reševati tudi svoje avto biografske težave pri razvoju ljubezni. Rozmanova tudi v letu 2014 izdaja dve knjigi o premagovanju zasvojenosti glede na izkušnje ustanove, kjer deluje kot terapevtka.   Če se kje vidijo učinki samovzgoje in pomoči za samopomoč, so pri preseganju zasvojenosti. 

Ljubezen in zasvojenost se za Rozmanovo izključujeta. Ljubezen je sposobnost, da se te dotakne drugo človeško bitje, in pripravljenost, da ta dotik spremeni to, kar si, kar delaš, kar rečeš in kar postaneš. Zasvojenost je dejanje, ko se poskušamo zliti z neko aktivnostjo, snovjo ali osebo, da bi preživeli, vzdržali ali omilili svoje izkušene trenutke. Je  izkušnja povezanosti, ki vključuje ranljivost, vdajo, občutek vrednosti samega sebe, stabilnost in voljo, da se raje soočiš z najslabšem v sebi, kot da bi zbežal. 

Nasprotno pa je zasvojenost stanje ločenosti, ki vključuje pretirano ukvarjanje s samim seboj, neranljivost, nizko samospoštovanje, nepredvidljivost in strah pred tem, da bi te soočanje z lastno bolečino ne uničilo. Ljubezen je širjenje, zasvojenost pa oženje zavesti. Zasvojenost ne pusti prostora za ljubezen, kar vodi do zlorabe sebe in posredno tudi odnosa. Zasvojenost je dejanje, ko se poskušamo zliti z neko aktivnostjo, snovjo ali osebo, da bi preživeli, vzdržali ali otopili svoje izkušanje trenutka. Strah te je, da bi te soočanje z lastno bolečino uničilo. Ljubezen pa je intima in bližina. Ljubezen je širjenje, zasvojenost pa oženje zavesti. Zasvojenost ne pusti prostora za ljubezen. Ravno zato večina ljudi začne zlorabljati neko sredstvo ali odnos: ko je bilo dovolj prostora za ljubezen, ljudje okoli nas niso bili ljubeči.

Bližina ni le dogodek, ampak je dolgotrajni proces, ki ga izberemo ali zavrnemo. Vsak trenutek izbiramo, ali se bomo izrazili ali branili, ali se bomo cenili ali podcenjevali, ali bomo povedali resnico ali pa se skrivali. Gre za postopke približevanja ali odtujevanja drugim. Bližina pomeni, da se odločimo povezati se s svojo največjo resnico v tem trenutku, in ne, da se ji izognemo. Rilke meni, da čas, ki odide s težavami, ni izgubljen. Najteže je ostati ljubeč človek. Ker delamo majhne korake, smo večni vajenci ljubezni. Učenje terja veliko notranjega miru, potrpljenja in zbranosti.  

Zaradi obrambnih mehanizmov drugim ne dopuščamo njihove drugačnosti. To vodi do nesporazu mov in do nespoštovanja razlik in drugačnosti. Enoumje (collective mindset) pomeni lahko izsiljeva nje svojevoljnosti ali soglasje (same mindset). Dogajajo se  manipulacije tudi v ljubezenskih razmer jih (glej poglavje o izkrivljenih predstavah pri Milivojeviću).  Prava ljubezen je tista, ki razume in sprejema različnost in negotovost.  Ne vemo, kako na drugega vplivamo. Vsako sporo čilo je nam reč eksperiment z negotovim izidom. Vprašajmo se, kaj bi drugi potreboval in kaj bi mi potrebovali, če bi bili v njegovem položaju, kako bi sprejeli to, kar rečemo z njegovega vidika. Lahko tudi prosimo drugega, da pove, kaj rabi. Ideja o vsiljevanju dosledno zanemarja to vprašanje. Zaljubljenost še ne vsebuje empatije.  Učenje  ljubezni je najtežje učenje, od katerega nekateri prehitro odstopijo glede na to, da traja od rojstva do smrti.   
 
Ljubiti drug drugega v svetu z mnoštvom ljudi je brez pristnih stikov! "In srečno sta živela do konca svojih dni," je pisal Joshua Liebman in nadaljeval, "je eden od najbolj tragičnih stavkov v literaturi. Tragičen je zato, ker ne govori resnice o življenju in je zapeljal nešteto rodov, da pričakujejo nekaj, kar na tej krhki, pomanjkljivi, nepopolni zemlji preprosto ni mogoče."
Ko nekoga ljubimo, to v resničnem življenju ne pomeni, da ga ljubimo vsak trenutek dneva. To čustvo in občutenje je namreč naravno vpeto v plimovanje življenja, ljubezni in odnosov. Da pa bi se naučili živeti z drugimi in jih ljubiti, se moramo najprej priučiti nadvse nežnih veščin, da bi se naši odnosi, ki se pogosto 'začnejo z veselo naivnostjo široko razprtih oči', ne končali z razočaranjem, grenkobo in obupom, kar se nam tudi sicer tako rado dogaja.
Živimo v sredini, v kateri se ena od dveh zakonskih zvez konča z ločitvijo, in čeprav nas ves čas obdajajo ljudje, ostajata depresija, ki temelji na občutkih osamljenosti, in osamljenost najbolj pogosti tegobi sodobne družbe.
Allan Fromme piše o tem v knjigi The Ability to Love (Zmožnost ljubiti): "Naša mesta z naraščajočim prebivalstvom in visoko čepečimi bivališči v strmoglavih nebotičnikih so gojišča samote. Soseske se drobijo pod buldožerji stanovanjske gradnje in družine so razpršene v iskanju zaposlitve in poklica. Nekdanje in zadovoljne skupine ljudi so izginile v svetu koles." Verjetno tudi Kitajci v novih stolpnicah ne razlikujejo dobro samstva od samote. 
Ni dobra niti odvisnost od drugega niti ločenost samote. Komunikacijskih veščin, ki so se jih ljudje nedolgo tega spotoma priučili v primarnih družinah in v okoljih, kjer sta lokalni mesar in zelenjadar še nagovarjala svoje kupce z lastnimi imeni, ne obvladamo več.
Shranjujmo najlepše spomine za slabe dneve. Paru se je zdelo, da ima neskončno energije, zato naj bi učinek medenih tednov trajal večno. Pogosto se medeni tedni pogosto izrodijo v vsakodnev no pričkanje, ločitev ali zgolj toleriranje. Dobra novica je, da ni nujno tako. Lipton (2014) pojas ni, kako lahko ustvarimo učinek medenih tednov, pa tudi, kako ga uničite. Ko bomo oboje vedeli, se ne bomo več sklicevali na slabo karmo in bomo oblikovali trajno srečen odnos, ki temelji na ljubezni, sodelovanju in sporazumevanju. 

Spomnite se najlepšega ljubezenskega razmerja v svojem življenju – tistega, ki vam je povsem spodneslo tla pod nogami. Ljubila sta se dneve in noči, nista bila lačna, komaj kdaj sta bila žejna in imela sta neskončno energije: To je bil učinek medenih tednov, ki naj bi trajal večno. Po preki nitvi si jih želimo zopet sestaviti. Žal se medeni tedni pogosto izrodijo v vsakodnevno pričkanje, mogoče ločitev ali zgolj toleriranje. Dobra novica je, da ni nujno tako. Lipton (2014) pokaže, kako nam lahko kvantna fizika (dobre vibracije), biokemija (ljubezenski napoji) in psihologija (zavestni in nezavedni um) pomagajo pri ustvarjanju in ohranjanju zavestnih, ljubečih odnosov, ki lahko nazadnje ozdravijo tudi planet. 

Če bi bila ljubezen instinktivna dejavnost, se je ne bi učili, tako kot se je tudi živali ne učijo.  Ker pa je to raznovrstna kompleksna dejavnost, ki antropološko gledano terja celega človeka od telesne, psihosocialne do duhovne ravni, lahko govorimo tudi o raznovrstnem učenju. Zaradi izziva raznolikosti se jo učimo situacijsko, zaradi negotovosti so potrebni preizkusi in zmote, učimo se jo sodelovalno, ker je par ne razvija brez medsebojne podpore, empirično učenje se pokaže v socialni realnosti, in reflektirano, ker je analitično razmišljenje o njej tudi sestavni del ljubezenskega procesa. O transformacijskem učenju pa lahko govorimo, ker se v procesu ljubezni soudeleženca spreminjata.   
Funkcionalna vzgoja za ljubezen poteka v družini nesistematično, vendar pa z zgledom. To prenašanje izkušenj z zgledom pa pogosto ni zgledno. Medvojna in zgodnja povojna generacija otrok ni bila deležna ljubečih odnosov med staršema in tudi v šoli so se učitelji do nas so se obnašali  z distance potreb odraslih. Te pa so usmerjale potrebe države. Zato smo bili otroci v šoli deležni predvsem domovinske vzgoje in učenja učnih vsebin kot priprave na svet dela. Zanimivo pa je, da se otroci v devetletki tudi danes prav zdravih in ljubečih odnosov ne učijo. Prevladuje predmetni svet različnih naravoslovnih, družboslovnih in humanističnih znanj, pri čemer zadnji dve vrsti najbolj zadevata naše odnose. Po Gasparinu se prepleta vzgoja/učenje ljubezni z učenjem veselja. Za oboje je dobra klima skupnost.  
Ker pa je človek ekscentrično bitje, rad zapada v ekstreme zlasti na področju ljubezni. Vprašanje je, zakaj se danes pojavljata erotofobija in erotomanija kot dva ekstrema v večji me ri kot doslej v zgodovinskem razvoju. Seveda ni treba obsojati strastne ljubezni. Morda bi ugotovili, da v zreli ljubezni ne gre brez strasti – notranjega ognja, vendar pa tudi ne samo z njimi. Vendar so že v antiki nekateri opozarjali na previdnost, kar bi kazalo upoštevati tudi danes. To, kar je v antiki norost in pri nas zatrapanost, poznajo Francozi in Angleži kot norost v dvoje (Folie à Deux, ang. Madness shared by two). Po Aristotelu slepe strasti ne prinašajo nič dobrega. Dobra je etična premišljena ljubezen, kar se v času svetovnega erotizma sliši kot moraliziranje, čeprav je to težnja po ohranitvi uravnoteženosti odnosov.   
Širjenje erotomanije so sprožili svetovni mediji s ponudbo porno-strani, posebnih časopisov in filmov, ki tržno ponujajo t. im. romantično ljubezen.  Erotomanija je psihološka motnja, pri kate ri gre dobesedno za ljubezensko obsedenost z določeno osebo. Gre za iluzije zaljubljenosti, ki prerastejo v norijo in obsedenost. Običajno gre za občudovanje neznanca ali neznanke kot osebe, s katero erotoman niti nima neposrednih stikov. Erotoman ustvari v mislih scenarij in mišljenje, da je s to osebo v ljubezenskem razmerju in da ima občudovana oseba tudi njega skrivaj zelo rada. Tihemu občudovanju sledi pisanje ljubezenskih pisem in telefonski klici ter zasledovanje in nadlegovanje določene osebe. Erotomanija ima lahko širok razpon obsedenosti, skrajna oblika erotomanije pa lahko prinese tudi tragične posledice. 
Košiček (2003) opisuje različne manifestacije erotofobije ali strahu pred ljubeznijo. Najde jo pri Cankarju in nekaterih drugih slovenskih pesnikih in pisateljih kot preobčutljivih dušah. Živimo v času, ko se na račun materialnosti odpovedujemo največji vrednoti, ki nam je dana. Košiček (2003) nam ponuja vzorce patoloških vezi, s katerimi starši navezujejo otroke nase ter jim s tem jemljejo možnost, da bi kdaj zaživeli svobodno. Košičkova (2003, 2009) terapevtska praksa dokazuje, da so družine leglo usodnih travm, ki zaznamujejo prihodnje odločitve mladih odraslih. Še vedno prevladuje iluzija, da za življenje v dvoje ne rabimo nobenih posebnih priučenih veščin. Ena izmed značilnosti erotofobov je ta, da v sebi ne vidijo čustvene prizadetosti. Košiček (2003) opisuje situacije, načine dialogov, tudi sporov, ki kaže jo za kakšen tip odnosov gre med otroci in starši. Bralec se lahko prepozna in potem sledi nasvetom. Podobno nam svetuje tudi Eggerichs (2012).

Homo eroticus postaja globalni homo consumens. Tako kot se zamenjujejo izdelki, se tudi part nerji. Vsak je na internetu zamenljiv z vsakim, naša fiziologija pa najbolje deluje monogamno, kakor dokazujejo znanstveniki. Namen strasti oz. erosa razloži de Rougemont (1999) kot skriti nagon smrti (thanatos), ker nas sledenje zaradi tega, kar še nismo bili, privede do smrti. Zato sam eros, ki ni vpet v resnično, dobro in lepo (lat. verum, bonum, pulchrum)  še danes blodi med bedo pomanjkanja in materialno nakopičenega bogastva. O teh etičnih razsežnostih različnih vrst ljubezni bi morali temeljito premisliti tudi istospolni pari. 

Osebne ljubezni ni brez poguma za tveganje, brez vere v dobre odnose, brez osebnih prepričanj, ki za vsakega posebej pomenijo njegovo filozofijo – življenjski nazor in tudi ne brez predsodkov o moških in ženskih lastnostih. T. im. zmote v izbiri partnerja so učne faze v spoz navanju sebe in drugega. Medsebojna ljubezen uspeva, ko se oba partnerja dobro počutita v smislu Blusteinove formule »jaz sem v redu – ti si v redu«. Ko partnerja v prepiru preigravata nezavedne vzorce  »jaz nisem v redu, ti nisi v redu«, to vodi v razdor. Ljubezni se ne da reducirati na gotovost brez presenečenj, na ponos, imetje, spomine. 

K vzgoji za ljubezen sodi kultiviranje zaznav, obvladovanje čustev, razuma, sproščenost duha. Knjiga »Ljubezen skozi zgodovino« ponuja bralcu analitični aparat za diagnosticiranje njegove avtobiografske poti do zrelih odnosov. Na tej poti se vsakdo sreča z enostranostmi v svojih prepričanjih, ki ga vodijo na stranpoti in ga silijo k ponavljanju učnih lekcij, če noče ostati osel, ki gre le enkrat na led. V tem primeru je večna samo prva in to  nesrečna zaljubljenost. V vseživljenjskem učenju je veliko vaj na različnih področjih dejavnosti. Ne pravita zaman Rilke in Sloterdijk »spremeniti moraš samega sebe«. Če je kaj, je prav ljubezen tista življenjska, eksistencialna kooperativna dejavnost, zaradi katere se ljudje spreminjamo. 

Prav te različne razsežnosti ljubezni, ki jih postopoma uvidevamo od kozmične do evolucijske, zgodovinsko-filozofske, literarne in osebne ravni dajejo ljubezni poseben ustvarjalni čar, ki vzbuja spoštovanje, občudovanje, željo po izboljševanju sebe, ki ni le sprememba. Zato je razmišljanje o ljubezni že sestavina ljubezni same kot njene modrosti in ne zgolj norosti.     

7. Sklep

Različna razumevanja občutja in predstave pogojujejo različne odnose. Nekaterim že prvi neuspeh zaljubljenosti pomeni, da to ni zanje in ostanejo samci, drugi kar naprej ponavljajo isto napako pri izbiranju partnerja in šele tretji se vse življenje učimo ljubiti življenje, svet, v katerem živimi in ljudi, s katerimi se (vsak dan) srečujemo na različne načine. Vse življenje se učimo občutenja ljubezni, ker le na takšen dolgi rok dobimo odgovor, kako živeti z več nežnosti in več ljubezni. Veseliti se resnice je mogoče, če znamo pretrpeti bolečine. Le agape je tista ljubezen, ki deluje kljub odporom v sebi in iz okolja. 

Če nismo dobili dovolj ljubečih čustev v ranem otroštvu, se moramo učiti njihove skrite vire sami odpreti z novim znanjem. V tem zapisu smo raziskovali pristope k ljubezni preko različnih osebnosti, odnosov, odločitev, vrst terapij. Naše znanje o njej je najprej neformalno, subjektivno, antirealistično. To ne pomeni, da ni v razpravah o njej elementov objektivne znanosti, in da nova realnost dveh ni sestavni del družbenih reprezentacij. Zlasti agape daje zgled drugim rodovom. Obratno pa stare rane v romantični ljubezni vodijo k prestižnim bojem. Premalo se sprašujemo, čigavim in katerim zgledom sledimo.  Ljubezen je eksistencialni fenomen, kar pomeni, da je za nas kljub mnogoterim definicijam in zemljevidom takšna, kakor jo živimo. 

Če kje, pri ljubezni izhajamo iz sebe, iz jaza ali še globlje iz sebstva.  Na osnovi izkušenj spletamo zgodbe, iz aspiracij krajine, podobe, metafore, pomene. Sledi socialna pomoč, podpora, skupna dejanja, izmenjave komunikacij. Iz tega humusa nastajajo različne stvaritve: literarne, slikarske, filmske.

Ljubezen se z močjo izključuje, ker jo slednja nasilno pohabi in zlorabi. Na splošno velja Jungov izrek  “kjer vlada ljubezen, ni nobene moči volje, kjer pa vlada moč, ljubezni primanjkuje. Eno je senca22 drugega.” Pri razvoju ljubezni je treba razlikovati dve volji, ker se 1. brez osebne volje ljubezen ne more razvijati, saj ni odločitve za njen razvoj in 2. brez dejanja volje do usklajevanja pa ni uresničitve zamisli, kako si želimo biti pošteni, resnični in odkriti z drugimi in s seboj.   

Zrela ljubezen in intimnost sta možni šele, ko se partnerja zavestno odločita, da bosta začela odrešenjski proces odpuščanja, si vse odpustila in začela znova. Zato pa rabita milost, ki omogoča preseganje starih vedenjskih modelov, ki vodijo v vse večje spore, zamere in konflikte brez medsebojne rasti. Neodpuščanje kot vir razdora v vsakem odnosu nastaja zaradi nezdravega ponosa, ki blokira posameznika v psihološki in duhovni rasti.  Drugi v nas kliče nerazrešene in nezavedne vsebine, ki kličejo po odrešenju in jih sami ne bi mogli zaznati, z zaupanjem pa se ta občutja razvijejo. 

Vse vrste in oblike ljubezni so svete, če izhajajo iz univerzalnega vira. Nihče nima pravice preganjati ene v imenu druge. Ne boli ljubezen, ampak predsodki o njej. Žival pozna le eno vrsto ljubezni in to je instinktivna. Človeštvo pa živi v družini ljubezni, ki se bodo še razvile in zato nanje gledamo evolucijsko. Civilizacija ljubezni je verjetno še pred nasmi, dosedanja je bila še najbolj podobna zgodovini vojn. Bog kot sebstvo jih je ustvaril, a v imenu boga jih slabo razumemo, tako kot med seboj bojujoče religije, čeprav vse religije izhajajo iz brezpogojne ljubezni do bližnjega. Ljubezen razumemo z vidika vsestranske religije. Današnji mediji ljubezen poenostavljajo na raven plehke romance, romantike v dvoje v javnem lokalu, moralnega delikta skoka čez plot...

V dobi reprezentacij različnih manifestacij ljubezni bi se moral vsak posameznik vprašati, 1. kdaj je ljubezen svetovno bipolarni strukturni problem dveh kozmičnih sil, Boga in mamona ali sebstva in jaza, 2. kdaj je monistični glede na že izbranega partnerja, ki se pravno kodificira kot zakonska zveza (po Sai Babi monogamija ustreza monoteizmu po reinkarnaciji ali brez nje)  in 3. kdaj je izbira partnerja variabilna glede na trenutno stanje naše zavesti in občutkov. 

Prav tako je vprašanje, 1. kdaj se iz ljubezni česa naučimo glede na stare že kristalizirane vzorce nezavednega, 2. kdaj vzorce skušamo spremeniti in se učiti iz izkušenj spremenjenih vzorcev, 3. kdaj je Sizifovo delo po kontingentnem eksistencialno poetičnem (gr. poiesis - nastajanje) modelu.  Vsak model ima svoje prednosti in slabosti, vendar pa je pri izbiri enega ali več od njih treba sprejeti tudi (ne)logične posledice odločitve. Sicer pa ni toliko pomembno, kaj smo izbrali kot to, da (p)ostanemo samozavestni zdaj in tukaj (Jeffers, 1994).   

Nezavedni svet posameznika je posejan z organskimi implicitnimi spomini na pretekle dogodke. Ti so globinska podlaga kasnejše intime oz. zaupnosti. Če kdo travme potlači, ni sposoben o njih komunicirati. Individualizem, gospodarska rast in dvojna obremenjenost žensk so prinesli s seboj večjo zahtevnost do življenja v dvoje.  Pogostejši stiki z različnimi ljudmi spodbuja primerljivost. Vedno znova se pokaže kdo v čem boljši od drugega. Ni nenavadno, da so z zahtevnostjo dela postali intimni odnosi bolj ranljivi. Rabijo širše razumevanje in odpovedovanje, tega pa pri ozkosrčnih zmanjka. 

Nekateri ljudje niso (več) pripravljeni trpeti v imenu ljubezni, niso pripravljeni odlagati užitka in niso pripravljeni ostati nekaj časa v frustracijski inkubaciji, da bi bili ustvarjalni na tem področju. 
Hedonistična kultura prededipalcev reducira ljubezen na trenutni rezultat. O zreli ljubezni govo rimo tedaj, kadar temelji na popolni iskrenosti do sebe in sočloveka, na poštenosti, zaupanju in dejanju. Postopno dozorevamo za duhovne  aspekte ljubezni.  

Če je skrivnost vere v ljubezni in upanju, je skrivnost ljubezni v milosti in dopuščanju vsega ali po Fichteju v hrepenenju po neskončnem. Ljubezen z omejitvami postane zgolj pogojna, zemelj ska in minljiva.   Smisel ljubezni je večznačen, ker ne gre le za poenotenje človekove narave.  Smisel ljubezni je lahko le produktiven. Avtodestrukcija kaže na prevlado strahu, sovraštva, maščevanja. Posledica posesivne ljubezni je tudi razdvojenost, bolečina, osamljenost, nesreča. Manjka sočutje (nem. Mitleid), sožitje, sodelovanje. 

Produktivnost ljubezni iščemo v smeri ustvarjalnosti (kar je smisel dela, ki ga radi opravljamo), plodnosti v smislu rojstva otroka, občutka povezanosti z vsemi in zlasti z bližnjim, kar je smisel socialne ljubezni. Ljubimo življenje zaradi svoje enkratnosti. V ljubezni je sreča, pogum (biti sam) s seboj, doživeti vse, kar se da v enem samem (razširjenem) trenutku. Temeljni smisel pa je brezpogojno priznanje pomena drugega bitja oz. pri znanje brezpogojnega pomena. Smisel ljubezni je v nastajanju, ki je enako vrhunskemu stanju duha. Dosežemo ga lahko z različnimi sredstvi: obredi, poglobljenim dialogom, fizičnim gibanjem, preizkušeno glasbo, lepimi podobami. 

Ljubezen je brezpogojna, strah pa nenehno postavlja pogoje, prva nič ne pričakuje, strah pa vse mogoče, ljubezen temelji na spoštovanju, strah pa ne, ljubezen je usmiljena, pozna pa sočutje, ljubezen je odgovorna, strah se je izogiba, prva je prijazna, strah pa ne. Naj se zavrže, kar je odpadlo, naj se zadrži, kar nam pripada. To je najvišji zakon narave. Premisliti in pretehtati se morajo vse naše možnosti, premeriti vse razdalje bodočnosti, nasproti preteklemu in izgubljenemu.

Kako smo uspešni pri razgradnji negativnih obrazcev vedenja in nadomeščanju s pozitivnimi? Z vsakim vdihom si predstavljajmo novo energijo. Resnica je vedno nova. Obvladovanje neskladja tako, da telo pripravimo-dopustimo, da sledi duši in dosežemo njuno integracijo. Sproščenost varuje, da bi zaradi iracionalnosti izbruhnilo iz nas nepričakovano kot neobvladano v smislu priučene nemoči. 

Poslušati je treba sebe, da bi razumeli vzgibe, da bi darovali in sprejemali darove, da bi se trans ferno učili, bili dovzetni za bolečino in njeno zdravljenje. V tej točki večina ljudi omaguje. Ljudje niso (več) pripravljeni trpeti v imenu ljubezni, niso pripravljeni odlagati užitka in niso priprav ljeni ostati nekaj časa v frustracijski inkubaciji, da bi bili ustvarjalni na tem področju.       

Kadar gre za neujemanje nastane vprašanje, ali mi lahko damo drugemu to, česar nam on ne more npr. s pomočjo molitve Matere Tereze. To bi nam omogočalo največjo rast. Ljubezen do sebe se uresničuje prek ljubezni do drugih. Spoznavanje partnerjevih potreb je bistveno. Ljubezen, agape je pogum iz ponižnosti za potrpežljivost. 

Čim višji je ideal harmonične družine, tem hitreje realno formirana družina razpade zaradi razočaranja enega ali obeh partnerjev ob ugotovitvi, da to ni. Celo Luhmann ni povedal, da sistem druži ne na previsoki frekvenci ne more trajno stabilno delovati.  Pasti idealizacije so danes zaradi svobod nega pretoka dela, kapitala in ljudi izrazitejše kot nekdaj, ko medijskega posredovanja z rekla mami ni bilo. »Ker je nedosežen ideal družine prezahteven, uničuje dejanske vezi« (Precht, 2010, 273). 

S tem ko Precht premakne pozornost z biopsiholoških pogojev dobrega in slabega zakona na socialno-kulturne, se približa teoretikom pomanjkanja in poškodovanosti otrok kot bodočih staršev s strani primarnega in sekundarnega okolja. Atomarna družina je najmanj obstoj na, ker terja najvišjo stopnjo medosebnega interaktivnega delovanja. Zato pa večina nima časa, interesa, sposobnosti. Za Prechta je to ideal, ki ni nikoli realno obstajal. Danes družina ni dolžnost, ampak izbira.  Morda gre za spiralo rastoče kompleksnosti. Znano je, da se intelektualne sposobnosti razvijajo s socialnim napredkom. To vpliva tudi na njegovo modrost. Obenem pa je tem bolj zapletena njegova kultura,  čim modrejši je človek. Ljubezenskemu procesu postavljamo preozke okvire. Zato ta zamre. Vsako razpoloženje spodbudi protirazpoloženje. V ljubezni je jasno, da se lahko to, kar se posreči, tudi ponesreči. V tem je tveganje. Od tod izhaja težnja po ravnotežju na višji ravni po Gravesovi piramidi. 

Prepričanje, da ima ljubezen svojo ceno, je samoomejujoče prepričanje, dokler nismo pripravljeni zanjo plačati nobene cene. D. Zajc pravi, da boš za vse plačal, ker odrešenja ni, v Sv. Pismu pa piše, da odrešenje je za dobra dela, ki bodo poplačana. Ljubezen ni problem, če jo preokvirimo v smeri izkazovanja vsebin, kakršne pač so boleče in neboleče. “Moram se izkazati” pomeni isto kot “moram si biti všeč”, a se “ne maram”. “ne maram” pa pomeni “nočem, ker nisem primeren”. 

Zaradi slednjega lahko uporabimo po znanju NLP tehniko “pogajanja v 6 korakih” ali swish-a, da lahko brez škode kaj opustimo. Paziti je treba na različne namene teh tehnik. Pri pogajanjih gre za to, da sprejmemo za nas najboljšo rešitev. Obstaja pa visual squash, ki omogoča, da v enaki meri sprejmeš tako kot nasprotno dogajanje. To je še bolj imenitno. Pri tehniki  V. Satirjeve se navede tri nasprotne primere. In potem se lahko obrnemo na Murphyja, ki nam kaj pove o delovanju podzavesti, na Pealeja, ki marsikaj ve o nenehnem entuziazmu, da bi se prestavili v flow.  V krogu odličnosti lahko gojimo lastno odličnost in če smo odkrili sprožilce negativnih misli (prepričanj), lahko sprožimo tudi pozitivne misli. Za kvalitetne odločitve in fleksibilno vedenje je pač treba preizkušati različne vidike – fokuse (za, proti, meta-pozicija, eko-test). V tem je morala zgodbe!

Najbolj ubogi so danes tisti, ki nimajo vere in najbolj revni so tisti ljudje, ki nimajo ljubezni drug do drugega. »Ne ljubimo z besedo, tudi ne z jezikom, ampak v dejanju in resnici.« Evangelist Janez pravi, da moramo ljubiti ne samo v dejanju, temveč tudi v resnici. Apostol Peter pa pravi, da bodo elementi zemlje zgoreli v ognju. Danes je nakopičenega toliko nuklearnega orožja, da se ta zemlja res lahko v trenutku razprši. Današnji človek, ki je izgubil oblast nad seboj in uporablja celo kemično orožje, je sposoben uničiti svet. Vse bo minilo, Božja beseda pa bo ostala večno.

Spoznati samo sebe in se imeti rada pa je ključnega pomena za srečno, sočutno in dobro življenje. 
Enako bi lahko rekli za agape. Sveta trojica se nam razodeva kot radost ustvarjanja in ustvarjanje radosti, kajti kjerkoli s komerkoli smo, se nam skozi njo razodeva moč usmiljenja in sočutja.   Anita Kejžar Škulj vodi v l. 2014 akcijo usmerjenja pozornosti na ljubezen v dobrobit Slovenije. S civilnimi akcijami za boljše življenje se frekvenca državljanov lahko zelo dvigne, zlasti , če so izvedene v posebnih trenutkih, ko jih podpre tudi duhovni svet.

Literatura

- Adorno, T., W. (1950). The Authoritorian Personality. New York, Harpers Brothers.
- Argov, Sh. (2012). Zakaj moški ljubijo mrhe. Ljubljana, MK.
- Baćović Dolinšek, O. (2001). Brušenje diamanta. Pot učenja ljubezni. Ljubljana, Informa-
echo. 
- Badiou, A. (1998). Sveti Pavel utemeljitev univerzalnosti. Ljubljana, Analecta.
- Baricco, A. (1999). Svila. Ljubljana, Vale Novak
- Barthes, R. (2002). Fragmenti ljubezenskega diskurza. Ljubljana, cf.
- Beck, Judith S. (2007). Osnove kognitivne terapije. Jastrebarsko : Naklada Slap.
- Beck, U. & Beck, E. (2006). Popolnoma normalni kaos ljubezni.  Ljubljana, FDV.
-	Beck, A. (2013). Samo ljubezen ni dovolj. Kako s kognitivno terapijo reševati nesporazume, spore in težave. Ljubljana, Modrijan. 
- Benett-Goleman, T. (2004). Alkimija čustev. Kako um ozdravi srce. S predgovorom Dalajlame. Ljubljana,  MK.
- Bokan, R. (2004). Od čustvene inteligence do modrosti srca. Ljubljana, Zavod za izobraževanje. 
- Bennett-Goleman, T. (2004). Alkimija čustev. Kako um ozdravi srce? S predgovorom Dalajlame. Ljubljana, MK.
- Boffey, B. (1999). Umetnost samoprenove. Kako s kontrolno teorijo postaneš človek, kakršen bi rad bil. Radovljica, Regionalni izobraževalni center.   
- Bokan, R. (2004). Od čustvene inteligence do modrosti srca. Ljubljana, Zavod za izobraževanje. 
- Brehm, S.S. (2007). Intimate Relationships. New York: McGraw-Hill.
- Buscaglia, L., F. (2013). Ljubiti drug drugega. Izziv medčloveških odnosov. Brežice, Primus.
- Byron, K. (2006). Ljubimo  življenje, kakršno je. Štiri vprašanja, ki lahko spremenijo vaše življenje. Ljubljana, Gnostica.   
- Caddy, E. & Plats, D., E. (1996). Ljubezen moja odločitev. Praktični vodnik za ljubeče življenje. Ljubljana, Rea.
- Cantalamessa, R. (2013). Eros in agape. Ljubljana, Družina.
- Chapman, G. (2008). Z ljubeznijo do sreče. Sedem lastnosti ljubezni, ki bodo obogatile vaše življenje. Tržič, Učila International.
- Chapman, G.,  Thomas, J. (2012). 5 jezikov odpuščanja. Kako se opravičiti in ozdraviti odnose. Ljubljana, Družina.   
- Chopra, D. (1998). Put do ljubavi. (orig. The path to love). Čakovec, Duga.  
- Chopra, D. (2003). Hčere radosti. Nova Gorica, Založba Eno.
- Choquette, S. (2001). Pravila za ustvarjanje življenja kot si ga resnično želite. Maribor, Trojnar Consulting.
- Clarkson, P. (1996). Ahilov sindrom. Kako premagati izvirni strah pred neuspehom. Ljubljana, J. Pergar. 
- Csikszentmihalyi, M. (1990). Flow. The Psychology of Optimal Experience. New York, Harper Perential.  
- Day, L. (1997). Praktična intuicija. Kako ovladati intuitivnom moći i postići da ona radi za nas. Zagreb, Barka.
- De Bono, E. (2005). Priročnik pozitivne revolucije. Velenje, IPAK.   
- De Angelis, B. (1991, 2010). Skrivnosti o moških, ki bi jih morala poznati vsaka ženska. Ljubljana, MK. 
- De Rougemont D. (1999). Ljubezen in zahod. Ljubljana, ISH.
- Dostojevski, F., M. (1976). Bratje Karamazovi. Ljubljana, DZS.
- Eggerichs, S., Eggerichs, N. (2012). Ljubezen in spoštovanje. Log pri Brezovici, Zaživi življenje.
- Erjavec, A. (2003). Adonuo yu Haidegeer : Cong xiandaizhuyi dao Houxiandaizhuyi. V: Difference / [ed.] Jin Huimin. - Kaifeng : Henan daxue chubanshe, 2003. Str. 137-149.
- Fisher, H. (1993). Anatomy of Love – a Natural History of Mating, Marriage, and Why We Stray. Quill.  
- Fisher, H. (1999). The First Sex – the Natural Talents of Women and How They are Changing the World. Random House.  
- Fisher, H. (2004). Why We Love: The Nature and Chemistry of Romantic Love. Henry Holt.  
- Fisher, H. (2009). Why Him? Why Her?: Finding Real Love By Understanding Your Personality Type. Henry Holt USA-Canada.  
- Ford, D. (2002). Temna stran iskalcev svetlobe. Ljubljana, Aura.
- Faderman, L. (2002). Več kot ljubezen moških. Romantično prijateljstvo in ljubezen med ženskami od renesanse do sodobnosti. Ljubljana, Škuc.
- Feinberg, B. (1992). Iluzije ljubezni. Maribor, Obzorja.
- Florenski, P. (2003). Ko spoznanje preraste v ljubezen. Izbor iz filozofsko-teoloških del. Celje, MD.
- Forward, S. (1999). Čustveno izsiljevanje : [kako vplivajo ljudje na nas s strahom, dolžnostjo in krivdo]. Ljubljana : Tangram. 
- Frankl, V. E. (1993). Kljub vsemu rečem življenju da. Celje, Mohorjeva družba.
- Frankl, V. E. (1994). Volja do smisla: osnove logoterapije in bivanjske analize. Celje, Mohorjeva družba.
- Frankl, V. E. (2005). Človek pred vprašanjem o smislu. Izbor iz zbranega dela. Ljubljana, Pasadena. 
- Fromm, E. (2003). Umetnost življenja. Ljubljana, MK.
- Fromm, E. (2006). Umetnost ljubezni in življenja. Ljubljana, MK. 
- Ford, D. (2002). Temna stran iskalcev svetlobe. Ljubljana, Aura.
- Fulghum, R. (2003). Iskrena ljubezen. Preproste zgodbe o številnih obrazih ljubezni. Ljubljana, MK. 
- Galimberti, U. (2009). Grozljivi gost: nihilizem in mladi. Ljubljana, Modrijan. 
- Gawain, S. (1996). Živeti v svetlobi. Vodnik za osebno in planetarno transformacijo. Ljubljana, Gnosis.
- Gasparino, A. (2015). Skrivnost veselja. Ljubljana, Družina.
- Gawain, S. (1997): The Four Levels of Healing. A Guide to Balancing the Spiritual, Mental, Emotional and Phisical Aspect of Life. California, Eden Grove Editions.   
- George M. (2009). Kako poiskati notranji mir. Odkrijte svoj pravi jaz, obvladajte tesnobo in čustva, dobro razmišljajte in se dobro počutite. Ljubljana, MK.
- Gibran, K. (2006). Prerok. Ljubljana, MK.
- Giddens, A. (2000). Preobrazba intimnosti. Spolnost, ljubezen in erotika v sodobnih družbah. Ljubljana : Založba /*cf.
- Gilligan, S. (2004). Liebe dich selbst wie deinen Naechsten. Psychoterapie der Selbst-beziehungen. Heidelberg, Carl-Auer Verlag.
- Glasser, W. (1998). Ostati skupaj. Vodnik teorije izbire za trajni zakon. Radovljica, Regionalni center.
- Godek, G. (1995). Romantični na 1001 način. Priročnik za zaljubljene. Ljubljana, MK.
- Goethe, W. (1996). Trpljenje mladega Wertherja. Ljubljana, CZ. 
- Gogala, A: (2006). Ljubezen nikoli ne mine. Najlepši odlomki iz Svetega pisma. Ljubljana, MK.
- Goleman, D. (2000). 'Working with emotional intelligence.' New York, Bantam Books.
- Gostečnik, Ch. (2001). Poskusiva znova. Ljubljana, Frančiškanski družinski inštitut.
- Gostečnik Ch (2010) Neprodirna skrivnost intime : [intima, regulacija afekta, zaljubljenost, najzgodnejša doživetja, ponovitev primarnega odnosa] Ljubljana, Frančiškanski družinski inštitut.
- Gostečnik, Ch. (2013). Relacijska paradigma in klinična praksa. Ljubljana : Brat Frančišek : Frančiškanski družinski inštitut,
- Gray, J. (2004). Koristni čudeži za moške in ženske. Ljubljana, MK. 
- Guggenbühl-Craig, Adolf (1997). Pomoč ali premoč : psihologija in patologija medčloveških odnosov pri delu z ljudmi Ljubljana : Fors, Založba Sophia.
- Gough Russell (1997): Character Is Destiny. The Value of Personal Ethics in Everyday Life. Forum.
- Govinda, K. (2005). Atlas čaker. Pot k zdravju in duhovni rasti. Ljubljana, MK. 
- Kovačič Peršin, P. (ured., 1998). Personalizem in odmevi na Slovenskem. Ljubljana, Društvo 2000.
- Hall, E. (1976). Beyond culture. Doubleday, USA.   
-Hamilton, D. (2012). Nalezljiva moč mišljenja. Kako z mislimi vplivate na svet. Ljubljana, Primus.
- Hendrix, H. (1999). Najina ljubezen. Od romantične ljubezni do zrelega partnerstva. (getting the love you want). Ljubljana, Orbis. 
-	Holden, M. (2002). Boundless love. Transforming your life with grace and inspiration. London, Rider.
- Hoelderlin, F. (1998). Hiperion ali puščavnik v Grčiji. Ljubljana, Nova revija. 
- Hribar, T. (2003). Dar biti. Ljubljana, SM.
- Jackson, Vina (2013). Barve ljubezni. Tržič, Učila International.
- Jaeger, W. (2005). Vsak val je morje. Mistična duhovnost. Petrovče, Društvo Znamenje.  
- Jeffers, S. (1994). Čar samozavesti. Ljubljana, Ganeš.
- Johnson, C. (1994). Srečni v ljubezni. Ljubljana, CZ.
- Johnson, R., A. (1993). Midva. Psihologija romantične ljubezni. Ljubljana, Ganeš.
- Johnson, R., A. (1993). Ona. Knjiga o ženski duši. Ljubljana, Vodnikova založba. 
- Jung, C., G. (1995). Arhetipi, kolektivno nezavedno, sinhroniciteta. Izbrani spisi. Maribor, Katedra.
- Juul, J., (2013). 4 vrednote, ki jih daste otroku za vse življenje. Ljubljana : Mladinska knjiga.
- Katz, E. (2011). Postanite (močan) moški, kakršnega si želi vsaka ženska : brezčasna modrost moškosti. Priročnik. Ljubljana : Cangura.com.
- Kierkegaard, S. (2003). Ali – ali. Ljubljana, Claritas. 
- Kierkegaard, S. (2012). Dejanja ljubezni. Ljubljana, Claritas.
- Kingma, D. R. (1997). Srce in duša. Ljubljana, Ganeš
- Kingma, D. R. (1998). The Future of Love.
- Kingma, D., R. (2003). 365 dni ljubezni. Ljubljana, Govinda.
- Kirk, M. (1999). Dober zakon. Pot do uspešnega partnerstva. Ljubljana, DZS.
- Klein, S. (2003). Formula za srečo ali kako nastanejo dobri občutki. Ljubljana, Orbis.
- Kojc, M. (2005). Učbenik življenja. Ljubljana, Domus.
- Košiček, M. (2000). Ne boj se ljubiti! Radovljica, Didakta. 
Tudi avtor knjige – človek, imej se rad. 
- Košiček, M. (2000). Ne boj se ljubiti. Radovljica, Didakta.
- Košiček, M. (2001). Ženska in ljubezen v očeh Ivana Cankarja. Ljubljana, Tangram.
- Kovacs, L. (2007). Building a Reality Based Relationship: The Six Stages of Modern Marriage. PHD, MFT. 
- Kralj, A. (2006). Vražji zakonci. Srečen zakon – je to danes sploh mogoče? Ljubljana, Samozaložba.
-	Kroflič, R., Kovačič Peršin, P., Šav, V. (2005). Etos sodobnega bivanja. Pogovori. Ljubljana, Društvo 2000.
- Krystal, Ph. (2011). Odstanjevanje vezi, ki omejujejo. Kranj, Lotos.
- Kundera, M. (2009). Neznosna lahkost bivanja. Ljubljana, MK.
- Kuzmanović, I. (2013). Odkar sem se vzljubila. Ljubim. Ljubljana, Potenza tim.
- Kyle, D. (2000). Štiri moči voditeljstva. Navzočnost, namen, modrost in sočutje. Ljubljana, Amalietti.
- Laclos, P. (1972, 2006). Nevarna razmerja. Ljubljana, MK.   
- Lamovec, T. (1984). Emocije. Ljubljana, FF.
- Lamovec, T. (1988). Priročnik za psihologijo motivacije in emocij. Ljubljana, FF. 
- Lesar, I. (2002). Med iskanjem in izbiro smisla. Ljubljana, Inštitut za psihologijo osebnosti. 
-	Lubich, Ch. (2007). Umetnost ljubezni. Ljubljana, Novi svet.
- Luhmann, N. (1998). Love as Passion; The Codification of Intimacy. (Stanford: Stanford University Press.
- Makarovič, J. (1998). Kritika krščanske ljubezni. Maribor, Obzorja.
- Marias, J. (2013). Zaljubljenosti. Ljubljana, CZ.
- Maslow. A. (1982). Motivacija i ličnost. Beograd, Nolit.
- MacIntyre, A., C. (2006). Odvisne racionalne živali. Ljubljana, ŠZ, Claritas.
- Marek, J., Repar, P., Kralik, R. (2013). Nova oikonomija odnosov. Ljubljana, Apokalipsa.
- Melchizedek, D. (2005). Živeti v srcu. Kako vstopiti v sveti prostor srca. Ljubljana, Genija.
- Meves, Ch. (2008). Zapeljani, zlorabljeni in izigrani. Celjska Mohorjeva družba.
- Meves, Ch. (2010). Pogum za vzgojo. Kako poskrbimo za duševno zdravje naših otrok. Celovec, Mohorjeva.
- Miller, A. (2005). Upor telesa: telo terja resnico. Ljubljana, Tangram. 
- Milivojević, Z. (2002). Formule ljubezni. Kako ne uničiti lastnega življenja, ko iščete 
pravo ljubezen. Ljubljana, Zoemi.   
- Miller, J., A. (1999). O nekem drugem Lacanu. Ljubljana, Analecta.
- Modrej Z. (1994). Čudež ljubezni. Ljubljana, Samozaložba.
- Moeller, M., L. (2004). Resnica se začenja v dvoje: pogovori v dvoje. Ponatis. Celje, Mohorjeva družba. 
- Musek, J. (1995). Ljubezen, družina, vrednote. Ljubljana, Educy. 
- Myss, C. (2006). Posvečeni dogovori. Ljubljana, Iskanja.
- Osho (2014).  Ljubezen, svoboda, samost : koan o odnosih. Love, freedom and aloneness. Ljubljana : Nova Gorica, Grafika Soča.
- Ovid, P. N.  (2002). Umetnost ljubezni. Ars amatoria.  Ljubljana, Modrijan.
- Ozvald, K. (1998). Kulturna pedagogika. Ljubljana, Jutro. 
- Pascal, E. (1999). Živeti z Jungom. Vodnik po dognanjih jungovske analitične psihologije v vsakdanjem življenju. Ljubljana, Sophia. 
- Pavček, S. (2003). Čisti vrelec ljubezni. Ljubljana, Drama.
- Peale, N. (1992). Moč pozitivnega mišljenja. Celje,  Mohorjeva družba.
- Peck, M. Scott (1998). Ljubezen in duhovna rast v obdobju negotovosti. Ljubljana, MK.  
- Peck, M. Scott (2006). Ljubezen in duhovna rast: nova psihologija ljubezni, tradicionalnih vrednot in duhovne rasti. Ljubljana, MK.
- Pieper, J. (2002). Vera, upanje, ljubezen. Ljubljana, Družina.
- Petreski, M., Merlinka, T. (2014). Moje želje, moja resničnost. Ljubljana, Amalietti.
- Phillips, M. (2001). Čustvena odličnost. Praktični vidik samospoznavanja. Ljubljana, MK.
- Platon (1960). Symposion ali o Erosu.  Ljubljana, SM.
- Precht, R. (2010). Kdo sem jaz – in če, koliko nas je. Tržič, Učila.
- Precht, D. (2010). Ljubezen. Kaotično čustvo. Tržič, Učila International.  
- Powell, J. (1999). V novo življenje z novim gledanjem. Ljubljana, Župnijski urad Dravlje.
- Powell, J. (1995). Skrivnost vztrajanja v ljubezni. Ljubljana, Župnijski urad Dravlje.
- Prentiss, Ch. (2012). Ustvarjanje sanjskega odnosa. Zakoni ljubezni. Ljubljana, Cangura.com.
- Ray, S. (2000). Ljubavni odnosi. Priručnik za odnose s tehnikom afirmacija. Cres, Jakić.
- Rebula-Tuta, A. (2012).Blagor ženskam. 9. Izd. Trst, Itagraf.
- Rijavec, M., Miljković, D.  (2002). Srce & ljubezen: psihologija ljubezni. Ljubljana, MK. 
- Ritberger, C. (2007). Ljubezen. Kaj ima osebnost s tem? Ljubljana, Karantanija.
- Rose, Melvyn (1997). Transforming hate to love. London, Routledge.
- Rowe, D (2000). Friends and Ennemies. London, Hammersmith.
- Rozman, S. (1998, 2007). Peklenska gugalnica. Ljubljana, Vale Novak.
- Rozman, S. (2004). Sprememba v srcu. Studio Moderna, Revija Viva.
- Rozman, S. (2013). Umirjenost : kako prepoznati zasvojenost, jo razumeti in poiskati pot iz nje. Ljubljana, Modrijan.
- Ruiz, M. (2002). Mojstrstvo ljubezni. Tolteške modrosti. Praktični vodnik na poti k popolnim odnosom. Ljubljana, Gnostica. 
- Ruiz, M. (2004). Glas spoznanja. Ljubljana, Karantanija.
- Rutar, D. (2005). Etika Noama Chomskega in duh renesanse. Ljubljana, Umco. 
- Sartre, J. P. (1981).    Hudič in ljubi bog : drama v treh dejanjih. (izvirnik Le diable et le bon dieu ). V: Sartre, J. P. Izbrane drame.   Ljubljana : CZ, str. 165-300.
- Sauvanet, P. (1998). Les philosophes et l' amour. Paris, Ellipses.
- Savas, R. (2007). Knjiga ljubezenskih prerokb. Odgovori na vprašanja srca.  Ljubljana, MK. 
- Schopenhauer, A. (2001). Metafizika ljubezni. Ljubljana, Amalietti.  
- Schuller, R. (1997). Trdi časi minejo, trdni ljudje pa ostanejo, Celje, Mohorjeva družba.
- Scott, C., C. (2000). Zlata pravila za srečno življenje. Tržič, Učila.
-	Shimoff,  Marci, Kline, Carol (2012). Ljubezen kar tako : sedem korakov do pristne brezpogojne ljubezni. Love for no reason. Tržič, Učila International.
 - Simonič, B. (2012). Empatična družba in temelji vzgoje za empatijo. Soočanje z demografskimi izzivi : zbornik 15. mednarodne multikonference Informacijska družba. Prispevek na konferenci, 8-9. oktober 2012, [Ljubljana, Slovenia] : zvezek B = Facing demographic challenges : proceedings of the 15th International Multiconference Information Society, October 8th-9th, 2012, Ljubljana, Slovenia : volume B.- Str. 63-68- Slavinski, M., Ž. (1996). Aspektika. Celje, Skripton.
- Sloterdijk, P. (2000). Prihajati k svetu - prihajati k jeziku. Ljubljana, Društvo Apokalipsa,
- Sparks, N. (1999). Ljubezen v steklenici. Ljubljana, MK.
- Stern, M. & Bristow, S. (1998). Ljubezen je pogum. Oživljanje čarobnosti življenja v dvoje. Ljubljana, Iskanja. 
- Sternberg, R.J. (1988). The Triangle of Love: Intimacy, Passion, Commitment. New York: Basic Books.
- Sternberg, R.J. (1998). Cupid's Arrow: the Course of Love through Time. Cambridge; New York, NY: Cambridge University Press. 
- Sternberg, R. (1990). Psicologia dell' amore. Milano, Bompiani. 
- Šadl, Z. (1999). Usoda čustev v zahodni civilizaciji. Ljubljana, Sophia. 
- Škof, A. (2002). Brezpogojna ljubezen. Ljubljana, Keter – Center Boga.
- Škof, L. (2002). Sočutje med religijo in filozofijo. Pot k Schopenhauerjevi etiki sočutja. Ljubljana, Družina. 
- Templeton, J. (2004). Agape – Ljubezen v izročilu osmih svetovnih religij. Celje, Mohorjeva družba.   
- Tolle, E. (2010). Nova Zemlja (A New Earth, awakening to your life’s purpose). Ljubljana, MK.
- Trstenjak, A. (1989). Biti človek. Ljubljana, CZ. 
- Tysoe, M. (1997). Ljubezen ni dovolj. Knjiga o življenju v dvoje. Ljubljana, Vodnikova založba.
- Verhaeghe, P. (1999). Ljubezen v času osamljenosti. Trije eseji o gonu in želji. 
- Virtue, D. (2004). Nadangeli in vnebovzeti mojstri. Vodnik za delo in zdravljenje z nebeškimi bitji in božanstvi. Ljubljana, Govinda. 
- Weiss, B. (2003). Only love is real. The story of soulmates reunited. New York, Piatkus. 
- Welwood, J. (1997). Prebujenje. Odkrivanje svete poti v intimnih odnosih. (prevod Love and awakening. Discovering the sacred Path of Intimate Relationship). Ljubljana, Tangram.
- Welwood, J. (1999). Potovanja srca. Pot zavestne ljubezni. Ljubljana, Tangram.
- Wilks, F. (2001). Inteligentna čustva. Svojo krono nosim v srcu, ne na glavi. Kranj, Ganeš.
- Wharton, E. (1995). Čas nedolžnosti. V Ljubljani, CZ.

Viri 

- Adam, A. Ljubezensko razmerje kot privilegiran odnos: naracija in romantična destrukcija v Williamsovi drami Orpheus Descending in v Shakespearovi drami Romeo in Julija. Glej splet: http://www.kula.si/CasopisKula/teksti/prva_stevilka/ znanstveni/adam_ljubezensko razmerje kot.htm
- Gostečnik, Ch. Kdor vara, vara sebe, Viva, glej spletne strani: http://www.viva.si/Intervju/7198/ Prof-dr-Christian-Goste%C4%8Dnik-Kdor-vara-vara-sebe.
- Horvat, M. (2013). Nasilje v čudežu ljubezni. Kaj je Slavoj Žižek povedal o ljubezni kot politični kategoriji? Mladina, 21  |  24. 5. 2013. http://www.mladina.si/144400/nasilje-v-cudezu-ljubezni.
- Rebula, A. (2007). Skrivnost in svetost telesa. Splet: http://www.alenkarebula.com/ index.php?id=117&page=include/vidi.php.str. 22.

V. Moški in ženske v procesih kulturnih sprememb 

1.	 Arhetipski odnosi med žensko in moškim

Videti je, da se ženske prej in bolj zavedajo pomena ljubezni do sebe kot moški. Rebula (2012) izpostavlja kot ključno bivanjsko področje telesna občutja. Postani to, kar želiš biti!« Naslednje temeljno področje je področje ženskosti in spolnosti. Današnji cilj je  živeti z občutkom, živeti edinstveno. To pa pomeni samovzgojo za srečo in ne zgolj za preživetje kot do nedavna. Tako za moškega kot za žensko je pomembna komponenta uspešnega odnosa visoka pozitivna samopo doba.

Zato Rebulova nagovarja ženske, da prenovijo svoja občutja in odnose, začenši z odnosom do samih sebe. Če bo ta odnos v njih razpiral prostor moči, če bodo razcvetele v pristno samo zavest in spoštovale dostojanstvo svoje enkratne osebnosti, potem se bodo spremenili tudi vsi drugi odnosi. Da bi nam to uspelo, je potrebno trdno delo. Vaje je treba disciplinirano izvajati vsak dan, iz tedna v teden, iz meseca v mesec, iz leta v leto. Alenkine vaje se izvaja v štirih sklopih: Prvi sklop vaj je posvečen ozaveščanju in ovrednotenju izkušenj, ki nas opogumljajo. Drugi poglablja etična razsežnosti dela. Tretji sklop pri naša vaje za prepoznavo bolečin nedoživete ga in avtoma tizmov iz preteklosti. Četrti pa se ukvarja z načrtovanjem vsakdanjosti.

Medosebni odnosi so zelo dinamični in zapleteni. Nikakor niso samo stvar strokovnega nadzora, samo umevnih uresničevanj. Premalo jih je samo klasificirati. Treba je poiskati njihove vzorce – arhetipe in motive. Trajna zakonska zveza je tista, ki je premagala največ ovir, težav oz. konfliktov. Izgubljajo se neposredni izkustveni odnosi, kar je dolgoročna škoda.    

Ključen je odnos do sebe, ki je usmerjen k ljudem ali stran od njih, k samozaupanju ali v odvis nost. Kot zapiše Rebula (2012) v uvodu: Mnoge odrasle ženske prej ali slej z bolečino zaslutijo, da ne morejo začutiti ljubezni do sebe.  Toda naša ljubezen do sebe je nenadomestljiva. Nalog, ki jih opravlja za nas, ni mogoče zaupati nikomur. Ljubiti sebe s pristno, močno in zvesto ljubeznijo je veliko več kot imeti dobro samopodobo. Pomeni biti sposobne, da predano in goreče skrbimo zase in da se počutimo na varnem v svojih rokah. 
 
»Reci le besedo in ozdravljena bo moja duša!« to je potrebno, ker molk dušo ubije, beseda pa jo lahko odreši. A ne vsaka beseda. Tiste, s katerimi ženske v notranjem monologu pogosto prem levamo eno in isto, eno in isto v nedogled, nas pač ne bodo rešile. »Premlevanje ne pozna poglab ljanja, oži zavest ter hromi sposobnost čustvovanja in razmišljanja. Nikoli nas ne privede do spoznanja. Bolj premlevamo, slabše razmišljamo in bolj enolično čustvujemo« (Rebula, 2012). 

To velja tudi za moške, ki s(m)o prav tako podvrženi nekritičnemu mišljenju. Njeno priporočilo sprejemam za oba spola. Plodno razmišljanje potrebuje prostor, da se lahko razmahne v iskanju in opazuje iz raznih zornih kotov. Zato nam  prekinitev premlevanja omogoča, da se odpovemo samopomilovanju in jeznim samogovorom. Kuzmanovićeva (2013) nam razloži, kaj pomeni sebe imeti rad. Moja teza je, da imamo tudi moški problem nizke negativne samopodobe, zaradi katere se ne sprejemamo takšni kot smo. Rebula govori o  ženskih blagrih, vsem pa pomenijo razodetje Kristusovi blagri na Gori. 
 
Ljubezen in spoštovanje nam ljube osebe sta neločljivo povezana. Ko imamo koga radi in ga ljubi mo, ga posledično spoštujemo kot osebo z vsemi njegovimi lastnostmi, ki vključujejo ves nabor pozitivnih in splošno sprejetih značilnosti, kot so ljubeča pozornost, ljubeznivost, pozitivna živ ljenjska naravnanost, pogum, veselje, kot tudi z negativnimi značilnostmi posameznika, ki se morebiti lahko kažejo skozi ljubosumnost, posesivnost, agresijo, nezdravo tekmovanje in druge temne lastnosti naših osebnostnih struktur.
Če izhajamo iz tega, da se želimo v partnerski zvezi počutiti dobro, zadovoljno in varno, potem je potrebno upoštevati zlato pravilo, da kar je za drugega ljubeče, je dobro tudi za mene. Verjamem, da je to za marsikoga dokaj zapleten koncept, čeprav je, ko se ga naučimo, preprosta zadeva.
Spoštovanje je izjemno pomembno, saj pomeni, da sprejemamo in verjamemo v človeka, s kate rim oblikujemo ljubezensko zvezo in s katerim se borimo proti tokovom življenja, ki nas pehajo sem ter tja. Ko imamo sidro ljubljene osebe, smo varni, ljubimo in smo ljubljeni, spoštuje mo in smo spoštovani. Tudi tega se ne da doseči kar tako in ni samoumevno, treba je ozaveščati dejstvo, da se je za vse zgoraj opisano treba truditi, negovati in vlagati voljo, energijo, ljubezen in čas.
Konfliktnost ljubezni najlažje izpeljemo iz hkratnega branja dveh postulatov Manifesta odnosne pedagogike: sebstvo je vozlišče v spletu mnogoterih prepletajočih odnosov; če iz spleta izvzame mo odnose, ne bomo našli nobenega sebstva. Dokler nismo svobodni, nimamo odnosov; odnosi imajo nas. Odnosi niso nujno dobri; medčloveška odnosnost ni etična vrednota. 

Vodilna koncepta starega veka, eros in agape odražata človekovo težnjo po preseganju telesnega in duševnega vidika potreb in želja v duhovni dimenziji stika z božanskim/Bogom, pri čemer je v erosu poudarek na človekovem hrepenenju po transcendenci, v agape pa na Božji pripravljenosti, da človeku milostno pride naproti in ga »odreši determinizma subjektivnosti lastnih potreb in želja«.

Ti koncepti močno vplivajo na praktično življenje in modrost (phronesys) tako v religiozni sferi (v krščanstvu se preko ljubezni do bližnjega uresničuje religiozni etos) kot v sekularni sferi, kjer se s fenomenom ljubezni začne povezovati dostop do avtentičnosti lastnega sebstva (»sem, kar ljubim«) in smiselnosti bivanja (»smiselno je tisto, za kar mi v življenju gre, kar torej ljubim«). Poleg tega pa duhovno dimenzijo bivanja v religioznem in sekularnem kontekstu opredeljuje vstop v občestvo/skupnost in s tem prehod iz »jaz« v »mi«.

Navedene dimenzije fenomena ljubezni so odločilne za marsikatero praktično življenjsko vpraša nje: Duhovna dimenzija ljubezni izpričuje, da transformativnega vidika ljubezni ni mogoče opre de liti, če jo omejimo na telesno raven seksualnih potreb (mit o Don Juanu) oziroma na duševno raven subjektivnih želja (Mit o Tristanu in Izoldi) (de Rougemont).

Presežni vidik ljubezni ni uresničljiv, če nam ljubezen ne omogoči vsaj deloma izstopiti iz same ga sebe (svojih želja in miselnih predstav o svobodi volje in o dobrem življenju), ali kot pravita Levinas in Frankfurt: ljubečemu gre za to, kar ljubi, zavoljo ljubljenega samega – v ljubezni pride do premika k drugemu, ki zadovolji moj končni smoter. Ta »izstop iz lastne individualnosti« pa ni nujno usoden za našo identiteto, avtonomijo in zmožnost objektivnega presojanja (Frankfurt), kot v to verjame racionalizem od stoikov naprej, čeprav je nevaren, o čemer priča dimenzija konfliktnosti ljubezni.

Naše sebstvo nastaja in postaja dostopno lastni refleksiji preko avtentičnih odnosov (prijateljstva in ljubezni) in avtentičnih dejavnosti (umetnosti kot možnosti ekspresije notranjih občutij) (Kroflič). Če na ljubezen gledamo kot na enega temeljnih bivanjskih lastnosti - eksistencialov, potem ljubezen opredeljuje, »za kar nam gre«, kar je za nas pomembno in smiselno. Ljubezen je izvor temeljnih zavez v življenju in ustvarja razloge, ki navdihujejo naša dejanja in dajejo življenju tisto vrednost, ki jo ima za nas. Če ljubezen naredi življenje smiselno, nasprotno pomanjkanje ljubezni ustvarja praznino.

Ljubezen pa ni le motor ustvarjanja osebnega smisla, ampak je predvsem tisto, kar nas povezuje z realnimi drugimi in omogoči občutenje vključenosti, povezanosti v skupnosti, torej v kategoriji »mi« kot pomembnem določilu kolektivne identitete posameznika.

Brez vstopanja v različne odnose in dejavnosti, ki nas povezujejo z bližnjimi, ni mogoče graditi in reflektirati lastnega sebstva, hkrati pa se moramo zavedati, da v odnosih lahko pride tako do potrditve našega sebstva preko ustreznega pripoznanja, kakor tudi do ogrožanja lastnega sebstva s prevlado bližnje osebe.
 
Ljubezen na eni strani zaznamuje potreba po izstopu iz sebe, stopitvijo z željo drugega, na drugi strani pa potreba po vztrajanju pri sebi in zaščiti lastnih potreb in želja. Ali drugače rečeno, želja priti do sebe preko drugega – ljubljene osebe. Zato nas ljubezen naredi ranljive, a hkrati ponuja gotovost zaupanja, da ima to, kar delamo s sabo in drugimi, smisel.

Prevlada pa ni nasprotni pol ljubezni, kot izhaja iz zadnjega postulata Manifesta odnosne pedago gike. Kakor v fenomenu skrbi kot obliki pomoči, lahko do prevlade (pre-moči) pride tudi v ljubezni. A če je v skrbi ogrožen objekt po-moči, je v ljubezni najprej ogrožen tisti, ki ljubi. V ljubezni ima namreč moč tisti, ki ljubi manj…

Ljubezen potrebuje etično varovalko. Za Levinasa je to odprtost za nagovor obličja drugega, za mnoge družboslovce zadnjih desetletij je to pripoznanje drugega kot vrednega bitja. Kot pravi Butler »ko pripoznamo drugo osebo oziroma ko prosimo za lastno pripoznanje, ne prosimo oz. zahtevamo od Drugega, da nas vidi, kakršni smo, že smo, smo vedno bili, kot da bi bili vzpostav ljeni že pred tem srečanjem. Nasprotno, v tej prošnji oziroma zahtevi smo že postali drugačni/ novi, saj se konstitutiramo s pomočjo vrline spoštovanja naslovnika, potrebe in želje po Drugem. Pripoznanje drugega pomeni tudi zastaviti lastno bivanje in vztrajanje v njem v spopadu za pripoznanje.« 

Pripoznanje je več kot pasivna toleranca, je pripravljenost sprejeti drugega v njegovem nastaja nju, ga spoštovati kljub radikalni nezmožnosti, da ga bomo v celoti razumeli. Pripoznanje je izstop iz odnosa, kjer ljubljeno osebo spreminjamo v objekt ljubezni (Benjamin), podobno kot v usmiljenju pomoč spreminjamo v paternalistično obliko premoči. V ljubezni naj bi podobno kot v pripoznanju v odnosu nastajala tista posredovalna instanca, ki omogoča so-bivanje. Ker nam je v odnosu vzajemnega spoštovanja druga oseba nespoznatna; in ker naj bi v tem odnosu spreje mali drugega v nenehnem nastajanju, in oba v prehajanju iz dveh individuumov v skupno instanco »mi-dva«, je imaginacija nujna sestavina ljubezni. 

Veliko parov v medosebnih odnosih ne izkoristi potenciala, ki sta ga prinesla v zvezo. Zakaj je temu tako? Odgovore nakazuje knjiga Postanite (močan) moški, kakršnega si želi vsaka ženska. Vloga moškega v družbi in partnerskem odnosu je bila nekoč v naši družbi natančno določena, v zadnjih desetletjih in predvsem letih pa se je močno spremenila. Moč je še vedno visoko cenjena vrlina moškega, način izkazovanja moči pa ne ustreza več zastarelemu pojmovanju moškega. Moč, kakršno ženske pričakujejo od moškega, ni (nujno) telesna moč. Ženska od moškega pričakuje, da jo bo vodil kot kavalir, ne kot njen gospodar. Moški mora vedeti, kaj hoče, in poznati način za dosego svojih ciljev ter uresničitev svojih želja. Ob tem pa mora znati prisluh niti, opazovati in ravnati preudarno. Mit o močni ženski in močnem moškem je poenostavljen. Ni vseeno, katere vrednote tvorijo jedro moči nemoči in nemoči moči. Tu vlada 'zakon' vztrajnosti. Nedejavnemu se je težko aktivirati, aktivnemu pa se je težko ustaviti. 

Ko opravljamo svoje poslanstvo, ženska do določene stopnje postane moški in obratno,  ker se v sebi počutijo dobro, izpolnjeno in prijetno. V sebi čutimo mir in strast. Eden največjih duhovnih izzivov je, da se lotimo zdravljenja ran v nas. Razumeti in podpreti moramo ranjenega notranjega otroka. To je duhovna pot in ne, da znamo meditirati in se povezovati s kozmičnimi nivoji.

Kakšen tip moškega iščejo močne ženske, ki obvladujejo vse? Odgovor je močnega moškega. Katz (2011) to občutljivo tematiko obravnava na zelo rahločuten način. Bralec se ne more ubra niti vtisa, da si nekateri prislužijo popularnost na račun tragikomične situacije današnjih neuskla jenih moških in žensk. Pišejo priročnike za tehnike usklajevanja Grayevih Venerjank in Marsov cev podobno kot je Karl May pisal o usklajenosti Winetooja in Old Shaterhanda, ki izhajata vsak iz svojega kulturnega okolja. Tako naj bi se razumel tudi vsak močan moški z vsako močno žensko. 
Vendar močni moški ni samo tisti, ki bi se zaradi novih družinskih oz. sorodstvenih vezi naučil novih veščin komuniciranja in delovanja, ampak je klasično tudi tisti, ki za vsako ceno brani status quo ante. Da hkrati ubrani tradicionalni model materialno varne družine s patriarhalnim vzorcem in dokaže, da je žena kriva vsega nesoglasja, ker se z njo zaradi emocionalne zmedenosti nima smisla pogovarjati, si 'racionalno prisvoji' otroka za počitnice s svojimi starši ali brez njih. Takšen moški ne vzgaja sina kot Rousseau Emila. Če sin ne osvoji etičnih norm,  ostane prededipalec.

Ko ženska postane ljubica, ni več ista ženska. Ko moški postane oče, ni več isti moški. Dete je rojeno, a vi popolnoma pozabljate na neko stvar - da se je v trenutku rojstva otroka, rodila tudi mati. Tega prej ni bilo; bila je ženska, a ne mati. A mati je nekaj povsem drugega. 

Živimo med zapovedano monogamijo in možnostjo poligamije. Za eno ali drugo držo se je smisel no dogovarjati. Vsak četrti Slovenec in peta Slovenka je nezvest partnerju. Ljubezen je sklop dejanj, ki tvori ljubezenski odnos in ni samo čustvo ali samo racionalna odločitev. Ljubosumnost je v bistvu strah pred izgubo, je pa tudi lahko jeza in žalost. 

Svetle ženskosti kot so: Hči, Dekle, Sestra sorodnica, Ljubimka in Mati. Hči in Mati v naši druž bi že kar dobro poznamo. Predvsem vemo, kakšni naj bi bili: ubogljiva, pridna, učljiva, ustrežljiva in delavna hči in požrtvovalna, nesebična, neambiciozna mati. Vendar sta mati in hči veliko več kot to. Pri odkrivanju resnične identitete Hčerke in Matere nam pomagajo ostali arhetipi svetle ženskosti – Dekle, Krvna Sestra in Ljubimka. Prav tako arhetipi svetle ženskosti vsebujejo ključe za razvoj arhetipov temne ženskosti, ki jih raziskujejo ob praznih Lunah. Če spoznamo svetle arhetipe in jih uspešno integriramo v svoje življenje, ženske zgradijo osnovo za razvoj temnih arhetipov. Svetla ženskost je ženskost moči, upanja, kreativnosti, plodnosti, pa tudi osebne volje, učenja o svoji identiteti in učenja asertivnosti. Svetle in temne plati so pravzaprav bipolarizacije dobrega in zlega v človekovi naravi. 

Myss  (2014) daje opise 10 vrst arhetipov, po katerih ugotovimo, kje ste telesno in čustveno ranljivi. Vsak arhetip deluje na enem življenjskem področju. Kateri arhetip deluje na katerem področju pri nas samih, lahko ugotovimo s pomočjo opisov arhetipov kot so duhovna iskalka - mističarka, fašionistka ali recimo raje modna oblikovalka, intelektualka, kraljica, negovalka/ skrbnica, odvetnica, športnica, umetnica, socialna ali anarhistična upornica. Nekatere arhetipske značilnosti imajo izrazite moške korelate npr. ponižni duhovni iskalec, intelektualec, skrbnik, upornik, advokat, ustvarjalec oz. umetnik, športnik, skrbnik je gasilec, dežurni zdravnik, gorski reševalec, trener, druge pa ne. Advokatka je zanjo tista, ki se zavzema za socialne družbene spremembe. Fašionistka predstavlja vnanjo lepoto z lepo pričesko, ličenjem – kozmetiko, obleko in čevlji. Bržkone k oblikovanju sodi tudi vitka postava. Vizionarke so gonilne sile oz advoka tinje sprememb. Vsak tip ženske rabi svojega junaka, sicer izgubi zmagovalno držo. Zanimivo je, da Myss ne pozna divje ženske. Z žensko-moškimi biblijskimi arhetipi se srečamo tudi pri Gruenu.  Osho poudarja predvsem pomen duhovnega iskanja ljubezni za prihodnost. Tudi Sprangerjevi tipi osebnosti koreninijo v arhetipih, Osho pa shaja brez individualne osebnosti. 
1.1 Razlike in konflikti med spoloma

Paziti je treba, da medsebojnih razlik v občutjih in okusih ne dramatiziramo in zaostrujemo. To deluje izključujoče. Nerazumevanje in nedopuščanje bolečih razlik vodi v medsebojne spore in prestižne boje, dokler smo odvisni od nezavednih obrazcev sorodnikov. Čeprav je čedalje več literature o nas, se še vedno slabo spoznavamo, ker se iz primerjav in analiz (drugih?) ničesar bistvenega ne naučimo. Ni dovolj samo tipiziranje, razvrščanje, ampak je nenadomestljiva reflek sija izkušenj o nas samih. Literatura o partnerstvu ne more nadomestiti resnice, ki se začenja s pogovorom v dvoje. Ta naj bi privedel do spoštovanja njunih specifičnosti. 

Že fiziološko smo drugače pogojeni. Poznamo fiziologijo ženskih in moških možganov. Že ta določa različno razvijajoče socialne odnose. Moški se manj zanimamo za podrobnosti, hitreje klasificiramo informacije, iščemo zunanjo moč. V bistvu gre za stereotipe. Ugotovimo, da mož gani odslikavajo kulturo in obratno, kar je jasno že iz dejstva, da so možgani socialni. Vendar popolne identitete med obema ni, ker so možgani plastični in so odnosi občutljivi in spremenljivi. Ples možganov in odnosov je s tega vidika le delno napovedljiv. Ni že vse, kar je v današnji kulturi spremenjene ga, trajno zakodirano v možganih, ker se šele vpisuje. Obenem pa trajni zapisi vplivajo na današnjo diferencirano kulturo, kar želi avtorica obeh knjig povedati.      

Zavedamo se, da so od (med)kulturnih razlik med moškimi in ženskami odvisni odnosi v družbi. Nekateri preje opazijo, kaj v teh odnosih ne gre in ni O. K., drugi pa to, kar gre in je že O. K. verjetno v Sloveniji prevladuje prvi negativni vidik. V življenju pogosto naletimo na paradoks, da ima velika večina ljudi kljub svojemu božanskemu izvoru velike težave v vsakdanjem življenju, s sprejemanjem samega sebe, s komunikacijo, izraža njem svojih čustvenih potreb, s financami, z avtoritetami, s spolnostjo. Velika večina teh ‘padlih bogov in boginj’ je imela obupno slabo vzgojo (nasilje, čustvene in tudi telesne zlorabe, zmerjanje, manipulacije itd…), odraščala je v katastrofalnih razmerah, brez pristnega stika in ljubezni ter topline. Na takšno negativno stanje se opirajo tehnike NLP, TA, coaching itd.   
 
Razlike med spoloma so tema, ki ima dolgo raziskovalno tradicijo med psihologi, sociologi, filozofi in zdravniki, a hkrati o njej pravzaprav lahko zelo malo povemo gotovega. Pri nekaterih domnevnih razlikah zgolj za stereotip ali celo predsodek. Med takšnimi zmotami najdemo npr. prepričanja, da so moški inteligentnejši od žensk, do so boljši vozniki od žensk ali pa da je ljubezen za ženske okupacija, za moške pa preokupacija. Dokončne resnice v odnosu med spoloma ne more biti, ker je vsak odnos procese. Odpiramo in zapiramo jih z našimi odločitvami. Zaznamujejo pa nas bolj, kot bi si morda želeli. 

Morda se možgani se od nastanka človeka do danes niso bistveno spremenili. Temu je treba prila goditi pričakovanja, da bi bolj pretočno živeli to božansko razmerje med jaz in ti (Brizendine, 2007). Med  moškim in žensko so najbolj prepoznavne biološke razlike, ki vodijo do razlik v delovanju. Zaradi razlik v telesni konstituciji in razlik v mišični masi moški lažje opravljamo fizična dela. Šele v zadnjem času vemo, da se tudi ženski in moški možgani razlikujejo (Brizen dine, 2007). Prav te razlike so odgovorne za nekatere vedenjske razlike. Prva takšna razlika je v načinu mišljenja in reševanja problemov. Ženske lahko namreč zbrano rešujejo več problemov hkrati, moški manj. Poleg tega so pri razmišljanju bolj intuitivne, zavzemajo lahko širšo perspekti vo pri razmišljanju, vendar pa se zelo težko emocionalno ločimo od določenega problema. Moški težimo k redukciji kompleksnosti nekega problema, čeprav so tudi detajlisti med nami. Ženske imajo tudi drugače funkcionalno strukturirane možgane kot moški. Odnosi med obema trpijo, ker moški ne razumemo, zakaj so ženske drugačne, in ker ženske pričakujejo, da bodo moški ravnali enako kot one. 

Zavedamo se razlik v čustvovanju in izražanju čustev. Moški nismo zgolj racionalni. Po eni strani lažje kontroliramo čustva, po drugi strani pa v stresni situaciji reagiramo prej agresivno, predvsem pa prej reagirajo kot razmislijo. Ženske so v stresni situaciji bolj premišljene, so pa zato manj sposobne kontrolirati čustva. Tudi intenziteta čustev je pri ženskah večja. 

Brizendine (2010) meni, da so ženski in moški možgani različni že od 8. tedna po spočetju. „Samoumevno se sliši, če rečemo, da so vse celice v moških možganih in telesu moške. Toda to pomeni, da na ravni vsake celice med moškimi in ženskimi možgani obstajajo globoke razlike.“ Marsikateri stereotip se v tej knjigi izkaže za resnico, vendar osvetljen z druge perspektive. 

Spolne razlike so večinoma že kulturno in vzgojno pogojene. Če smo namreč odraščali v družini s prepričljivimi predstavami o tem, kaj je žensko in kaj je moško vedenje, potem se še danes obnašamo v skladu s tem. Družine pa se jasno glede teh predstav razlikujejo. Nekateri starši so npr. deklicam sporočali, da je zanje sprejemljivo izražanje žalosti, fantom pa so sporočali, da morajo ostati močni in čustev ne smejo pokazati. V drugih družinah je bilo spet drugače. Za te razlike pa ni odgovorna samo družinska vzgoja, temveč tudi kultura, iz katere izhajamo in norme, ki veljajo v njej. Ponekod je zaželeno, da tako moški in ženske ne izražajo čustev. 

V nadaljevanju bomo proučevali, kaj storiti, da sprejmemo in razumemo razlike, nasprotja in celo moteče podobnosti. Elliott Katz odlično predstavlja mnoge naporne izzive, s katerimi se soočajo pari, pri čemer se osredotoča zlasti na ustrezne odzive. Moški in ženska morata postati čustveno močna in zrela partnerja. Navdihuje uspešen zakon.
Nasilje v družini pa kaže na medsebojno nespoštovanje njenih članov, zlati moža in žene. Zupančič (1992) piše, da je pri slovenskem tlačanskem narodu oče, takoj ko stopi iz hiše, simbolno kastriran. Ta sindrom je tudi pri nekaterih črncih, kjer žena podpira tri vogale hiše, očeta pa sploh ni. Vsak zakonski partner ima svojo funkcijo v družini. Tiste ženske in moški, ki nimajo ne dela in poklica, so prazni. Namesto prejšnjega težkega je nastalo prazno življe nje. Če je moški predan delu, ima za povrh tudi uspeh, če pa mislimo na uspeh in begamo sem in tja, ta izostane. 

Na razlike smo lahko selektivno nepozorni (Sullivan) ali selektivno pozorni. Gray je ugotovitev, da so moški drugačni in ženske tudi, ponazoril v metaforah dveh planetov, kakor da bi moški prišli z Marsa in ženske z Venere. Takšno razmišljanje je videti kot opravičevanje nesporazumov. Kot je že znano, razlik predvsem ne smemo videti kot oviro, temveč kot nekaj, kar omogoča dopolnjevanje vedenj, sposobnosti in znanj. Ženske uživajo, ko moški priskočijo na pomoč, ko nosijo kaj težkega. 

Kakšni smo moški, je odvisno od tega, s katero žensko v vlogi matere so se najprej srečali. Res je, da se mati boji travmatiziranega otroka, otrok pa tudi postane zgodnje čustveno deficitaren. Ta teorija velja že 30 let, pa vendar ni nobene zanesljive poti razreševanja tega problema.  

Po popularnih anketah se je pokazalo se je tudi, da smo moški naivnejši in bolj romantični in da pogosteje verjamemo v romantične zablode, kot so: 'človek resnično ljubi samo enkrat', 'največja sreča je prava ljubezen', 'ljubezen premaga vse ovire'. Ženske so pri doživljanju močnih občutkov ljubezni bolj razumne. K temu jih silita družbena in ekonomska stvarnost. Zato so bolj previdne pri tem, v koga se bodo zaljubile in s kom se bodo poročile. Danes več kot 80 % moških in žensk v ZDA meni, da je ljubezen osnovni pogoj za zakon. K temu so pripomogle spremembe v položaju žensk v družbi, pri katerih je najbolj pomembna ekonom-ska neodvisnost. Potrebe, da bi se z nekom poročile, zgolj zaradi finančne varnosti, več ni.

Potreba po bližini, intimi in privrženosti se lahko hitro sprevrže v odvisnost (Rozman, 2007, Žorž, 2008). Razne vrste odvisnosti so podlaga za dejstvo, da nekateri partnerji še ostajajo v slabem partnerstvu. Ženske pogosto enačijo spolnost z intimo, kar pomeni, da so v romantičnem odnosu praviloma manj srečne od moških. Po  končanem spolnem odnosu se počutijo prazne in žalostne, ker jim partner pogosto obrne hrbet in zaspi, ne da bi užival ob izmenjavi intimnih misli.

Intimnost je zato bolj pomembna za ženske kakor za moške, saj na splošno več pripovedujemo o sebi in svojih občutkih in se odpiramo že zgodaj v odnosu, ki ga na tak način gradimo. Moški potrebo po intimnosti zadovoljujemo že samo z fizično prisotnostjo. Strah pred intim nostjo se pri obeh spolih približno enako izraža. Ta je v večini primerov posledica predhodne zavrnitve, ko so se partnerju razkrili. Poglavitnega pomena pri tem je, da se ohrani ravnotežje med tem, kar daje mo in tistim kar prejemamo. Raziskave kažejo, da na tak način drug druge mu bolj ugajamo, hkrati pa se obvarujemo pred morebitnim razočaranjem, če se odnos ne razvije v želeno smer.

Ženskam pomeni bližina pogovor, moškim pa skupno sodelovanje pri najrazličnejših aktivno stih. Zato lahko velikokrat slišite pritoževanja v smislu: 'ona bi samo govorila'. Prav tako se jim bolj kot moškim zdi pomembnejši odnos s starši in z ljudmi na splošno. Velik pomen dajejo partnerje vi zvestobi in sposobnosti, da materialno poskrbi za družino, moškim pa odigra pomembno vlogo, partneričina spolna privlačnost, sposobnost da skrbi za družino, ter skupna zanimanja. O slabih osebnih odnosih v večini primerov slišimo govoriti ženske, medtem ko moški ponavadi govorimo, da je že vse v redu. Zaradi predmetne usmeritve pri nas trpi odnosna.   

Psiholog Rubinstein, eden izmed znanih raziskovalcev ljubezni, je anketiral moške in ženske, stare od 13 do 60 let v ZDA. Rezultati raziskav so nadvse zanimivi, saj ženske le med 27. in 29. letom menijo, da so srečnejše v ljubezni kot moški, razlog temu je bolj negativen pogled moških na ljubezen, saj ponavadi takrat vstopijo v zakonsko zvezo. Moški sprva doživljajo zakonsko zvezo kot izgubo svobode in veliko odgovornost, kasneje pa ugotovijo, da je zakon pravzaprav nekaj dobrega in začno uživati v bonitetah, ki jih nudi. Moški si želijo biti prva ljubezen ženske – ženske si želijo biti zadnja ljubezen moškega. (Wild)  

Ena izmed bistvenih celo najpomembnejših razlik med moškim in žensko je razlika v dojemanju časa. Ženske so bolj občutljive za sedanji čas, moške predvsem zanima uresničitev njihovega cilja, ki je v prihodnosti. Ženske se bolj zavedajo, da čas teče, se izteka, moškim se pogosto zdi, da čas sicer hiti, a ga imajo kljub temu dovolj, da bodo uredili, kar nameravajo. Zato gredo ženske prej k zdravniku, kadar jim telo pravi, da je nekaj narobe. Moški odlagajo obisk v prihodnost. Žena je že naročena pri psihoterapevtu, ker čuti, da je njen zakon v krizi, mož (še) ne ve, da bi bilo kaj narobe. Dekle pretaka solze, ker je prepričana, da bi njen ljubi že moral priti, on plazi po hribih, igra tenis ali nogomet, mogoče za pultom trosi šale o blondinkah, pojma pa nima, da ga ona tako nestrpno čaka. 

Zdi se, da ženske mirneje sedijo v svojih prostorih, so pozorne na nič koliko stvari, zaznavajo detajle, moški pa stopajo proti svojemu cilju s pogledom, ki je bolj usmerjen na eno zadevo, ne premetavajo kar naprej prtljage v svojem duševnem kovčku, in ne mislijo, da bo čas kmalu minil. 

Ženske živijo v cikličnem času, ki nam ga določa menstruacija in njen ritem. Dokler nimajo menstruacije, so neplodne, kar predstavlja ciklus ženske – otroka. Ko dobimo menstruacijo, postanemo ženske, godne za rojevanje. In ko jo izgubimo, vemo, da otrok ne moremo več imeti, kar pomeni biti v novem ciklu in živeti drugačen čas Ko odteče naša maternična kri, se zavedamo, da se je nekaj neizpodbitno končalo. Dihamo v ritmu luninih men, se levimo s spremembo letnih časov. Moški hočemo naravnost tja, kamor smo namenjeni. Nekateri se ne oziramo se na vse stani, ampak stopamo proti cilju v ravni črti. Čas doživljamo linearno, čeprav so tudi 'arabski' moški, ki 'plovejo skozi čas'. 
Prestižni boj med moškim in žensko traja toliko časa, dokler ni jasno, da ni pomembno imeti prav, ampak sprotno medsebojno prilagajanje. Notranji psihični zakon pravi, da se vse, kar je neizživetega, nahaja v nezavednem in kot tako tam živi svoje življenje. V moški duši je to anima, v ženski duši je to animus. Oba se občasno razodevata po stanju zavesti in njune ne vedno laska ve lastnosti se nereflektirano prenašajo v moški in ženski svet. Ko te projekcije ozaveščamo, tudi rešujemo nastale težave in konec je "bitke med spoloma". Jung pravi, da imamo svoja čustva in strasti v glavnem šele tedaj pod kontrolo. Tako "drugo spolnost" izgubi vso svojo grozljivost, saj v globini lastne duše spoznamo njene značilnosti. Šele sedaj je človek sposoben ljubiti k drugač nemu, nasprotnemu Ti se lahko obrne brez predsodkov in lahko z njim pravilno sodeluje. 
Ideja je, da naj bi moški in ženske najprej konsolidirali sebe, preden bi ustvarjali skupno sožitje. Rebula (2006) ženske uči pristne, močne in zveste ljubezni do sebe, kar je pogoj za občutek varnosti v sebi samem, pa razkriva tudi področje najožjih odnosov, ustvarjanja in dela, materialne blaginje, in, preden preide na konkretno metodo samoterapije, brez sprenevedanja osvetli področje volje in samozavesti. RKC je tradicionalno precej vplivala na sidranje predsodkov o moških in ženskah. Tudi za moške je problem ohranjanje visoke pozitivne samopodobe. 

Poznamo tudi duhovno pot moških, ki so jo opravljali menihi, romarji in svetniki, skoraj nepoznana pa je celostna pot. Ta je govoriti iz srca v srce, iz telesne podobe drugi telesni podobi in gojiti socialne odnose z  miroljubno oz. nenasilno komunikacijo. Pot je pri obeh spolih podobna od parcialnosti k celovitosti, od egocentrizma k solidarnosti, od prizadetosti do integrativnosti, od nizke k pozitivni in visoki samopodobi.      

1.2. Težave moških in žensk z negativno samopodobo

Jasno je, da lažje medsebojno komunicirajo osebnosti z odprto, fleksibilno identiteto, visoko pozitivno samopodobo, optimističnim pogledom na svet, kulturnimi manirami, ki vedo, kako je treba z ljudmi.  Vemo pa, da je največ nasilja v družinah. Dejstvo je, da je nasilja moških nad ženskami tudi v zahodnem svetu in pri nas še vedno preveč. Tudi ženske so nasilne do mož, vendar pa o tem statistika molči. Če drug drugega ne moreta več prenašati zaradi kulture nespoštovanja zaradi zamer, je ločitev rešitev (Košiček). Pred Mednarodnim dnevom boja proti nasilju nad ženskami Svet Evrope opozarja, da je nasilje v družini glavni vzrok smrti pri ženskah v starosti med 19. in 44. letom po vsem svetu, in je celo pogostejši kot vojna, rak in cestne nesreče. Pravna sredstva brez etične ozaveščenosti niso dovolj. Ničelna stopnja tolerance do nasilnih vključuje pričakovanje, da bodo storilci kaznovani.

Danes je samopodoba top tema psihologije (Kobal-Grum, 2001). Kaj je samopodoba, ki tako odločilno vpliva na kakovost našega življenja. Gre za posameznikovo doživljanje samega sebe, ki je tesno povezana s samospoštovanjem - vrednostno oceno sebe. Samospoštovanje nam pove, koliko smo zadovoljni s seboj, ali se ocenjujemo pozitivno ali negativno, koliko se sprejemamo, takšni kot smo. 

Tako za moške kot za ženske z nizko samopodobo je značilno, da se čutijo nevredni in odveč. 
Pri oblikovanju samopodobe in samospoštovanja imajo pomembno vlogo: 
- lastne izkušnje s samim seboj in okoljem; 
- odnosi z drugimi ljudmi in njihovo vrednotenje nas samih. Drugi nam pogosto besedno, še pogosteje pa nebesedno sporočajo, kako nas vrednotijo: nas opazijo, kako so pozorni do nas, kako se družijo in pogovarjajo z nami, nam zaupajo, nas sprejemajo, nas imajo radi ali pa ne. 
 
Večinoma ravnamo skladno s svojo samopodobo, npr. če zaupamo vase, si postavimo višje cilje, če se ne cenimo dovolj, pa so naši cilji nižji. Za človeka z visoko pozitivno samopodobo je značil no, da: 
- si postavlja visoke, a dosegljive cilje in je v življenju uspešnejši; 
- se bolj konstruktivno spoprijema s problemi in težavami; 
- laže razvija in ohranja zdrave in vzajemno zadovoljive medosebne odnose ter je bolj pripravljen sodelovati; 
- je bolj avtonomen (neodvisen), saj ne potrebuje nenehnega odobravanja drugih; 
- je pogumnejši in bolj radoveden pri sprejemanju novih izkušenj in izzivov. 
 
Kakovost naše samopodobe vpliva tudi na to, kako bomo procesirali informacije. Predstava, ki jo imamo o sebi, namreč deluje kot filter, skozi katerega 'spustimo' le informacije, ki se skladajo z njo, druge informacije pa spregledamo, jih napačno interpretiramo ali pa v celoti zavrnemo. Na primer: učenec je prepričan, da se matematike ne more naučiti. Ko piše test 4, se njegovo prepričanje ne spremeni, pač pa pravi, da je imel srečo. 

Znan je slogan, če mislite, da zmorete, ali če mislite, da ne zmorete; v obeh primerih imate prav, ker govorite iz določenega stanja zavesti.. Megalomanski kompleks je prav tako nevaren kot manjšinski. Različne nerazrešene odtujitve oz. zasvojenosti nas odvračajo od tega, da bi bili to, kar smo. S politično samostojnostjo Slovenije se je odprla možnost, da se zavemo svoje čustvene nesa- mostojnosti, nesposobnosti za sodelovanje in globoke ustrahovanosti. Po Milivojeviću pa tudi sramu kot posledice osramočenosti (v NLP-ju prevladovanje blamerja). Še vedno velja, da praznina ostane, če starši otroku ne dajo tega, kar potrebuje, kar smo videli pri opredeljevanju nevroze. Bistveno je, da začnemo strah prepoznavati in se mu več ne izogibamo. Po Erzarju (Erzar, 2009) gre pri nas za nesposobnost medgeneracijskega dialoga. 

Danes so starši preveč zaskrbljeni zaradi svojih otrok, ker učni uspeh na nižji stopnji šolanja pogojuje možnost vpisa na višji šoli. Spolnost zaradi večinskega vdora prededipalcev morda ni več edipalizirana v družini, privatni lastnini in državi. Zaradi entropične anarhičnosti marsikje bledi. Otresti bi se bilo treba lažnega ponosa, ki ga ima narcistična kultura.  

Kako doseči intimno povezanost med partnerjema? Veliko zaupanja pomeni veliko intime. Kjer pa je veliko nezaupanja, je veliko kontrole. Ločitev je znak, da bolečine ni mogoče premagati in je ostala nevzdržna. Slovenci imajo veliko samodestruktivnosti, depresije, kar priča o naši slabi samopodobi . Kdo nas pa mara, če se ne znamo primerno predstaviti. 

Posledica odsotnih očetov je premočna mati. V tem je videti začaran krog. Če se oče ne zna ali ne more vključiti v vzgojo otroka, postane celo moteči dejavnik. Zupančič (1992) meni, da  je bila mati za nekatere sinove premočna, zato ti ostajajo večni mladeniči s pomanjkanjem domišljije, kaj bi ustvarili skupnega z novo žensko. Nimajo projekcije svojih čustev vanjo. Zdi se jim, da je vsaka odvisnost že podrejenost in izguba svoje svobode. Pravzaprav ne najdejo z njo skupnega jezika. Moški in ženska, če takšna ostaneta skupaj, sta nenehna tujca v smislu ne vem in nočem vedeti. Zgolj zanimanje za drugega ne vodi do trajne zveze. Takšen moški ne preživi romantične faze. Kot narcis je preveč je zaljubljen v lastna čustva. Morda kot mazohist želi dokazati drugemu, da ni vreden ljubezni. Njegov klic po ljubezni je prav v tem procesu dokazovanja, vendar pa ga drugi ne sliši. Obenem pa se mi zdi, da gre tudi za misterij dotika kot stika. Kar naprej sem dobil vtis, da me bo bitje, ki stopi z mani v stik, zapustilo. Vprašanje pa je, kakšen smisel ustvarja naš stik z nezavednim, če ne vemo, kam nas pelje socialni vlak. Sistemsko gledano sta kapitalizem in socializem eshatološko izpraznjena, zato jima manjka odgovor na vprašanje, čemu, kar je osnovna značilnost nihilizma.

Namesto da bi romantična zaljubljenost probleme rešila, jih šele sproži, kadar pomeni padec z idealnih nebes na trda tla. Zupančič  (1992) opozarja, da imajo mnogi na zahodu romantično ljubezen za cilj, ker ne vedo, da že v antiki ni bila cilj, ampak je le norost. V njej trčita skupaj dva napuha. Meriti odnos med moškim in žensko zgolj po tem je enostransko. To je podobno kot pri terapevtu, ki se mu klient ne odpre zaradi otroškega avtizma (Erikson). Minervina sova vzletava, ko pade mrak. Petelin pred jutrom pa naznanja spreobrnjenje. Zrela ljubezen ni le romantična, je medsebojna izmenjava, darilo in posvetilo.  

Že po l. 1930 so znani pomisleki glede učinkov svobodne vzgoje (F. Aleksander, A. Aichorn, S. Freud). Posebnim reformskim projektom, usmerjenim v neoviran razvoj otrokove spontane kreativnosti ne moremo odrekati določenih uspehov. Jungova učenka M. L. von Franz v delu Puer aeternus preko biografske analize nekaterih vidnih umetnikov z začetka 20. stoletja (osrednja analiza je namenjena Saint-Exuperiju – avtorju Malega princa) pokaže, da lahko narcistično orientirane osebnosti razvijejo visoko stopnjo umetniške ustvarjalnosti, izjemne uspehe na področju razvoja umetniške ustvarjalnosti v predšolskem obdobju pa izpričuje tudi Malaguzzijev projekt Reggio Emilia.

Von Franzova (1999) poleg patologije, značilne za osebnostni tip večnega mladeniča, opozori še na možnost razvijanja pozitivnih potez pri tej osebnosti. Te so: duhovitost, nekonven cionalnost, deško očarljivost in ljubeče negovano domišljijsko življenje. Poudari, da »težnja po zatekanju v presenetljivo otročje užitke ni samo simptom puer aeternus problema, ampak sodi tudi v ustvarjalno osebnost. Ustvarjalnost zahteva veliko sposobnosti biti pristen, sproščen notranjih vzgibov in veliko spontanost. Takšno je nagnjenje k igrivosti pri večini umetnikov in drugih ustvarjalnih ljudeh nekaj čisto naravnega in pristnega. Igrivost je zanje hkrati prava velika sprostitev in način, kako si opomoči od velikega, izčrpavajočega ustvarjalnega napora. Zato te Saint-Exuperijeve osebnostne note ne moremo pripisovati samo njegovi puer aeternus naravi, ampak morda tudi dejstvu, da je bil umetnik.« (von Franz, prav tam, str. 27)

Na eni strani večne mladeniče zaznamuje tipičen materinski kompleks, ki lahko vodi v asocial ni individualizem (von Franz, prav tam, 7), ter izrazita nezmožnost samopremago vanja, ki je nujna sestavina ustvarjalnega procesa (»Vsako delo, celo ustvarjalno, vsebuje določeno količi no dolgočasne rutine, pred katero puer aeternus beži, rekoč, »to ni tisto«.« (Prav tam, str. 11). Na drugi strani pa njihovo spontano domišljijsko ustvarjanje vendarle kaže na nekaj, kar bo dodatno zapletlo naše razmišljanje o pogojih za razvoj ustvarjalnosti. 

Na vprašanje, ali je puer aeternus s svojo življenjsko usmeritvijo znak patologije permisivne vzgoje in kulture ali nasprotno znak božanske izbranosti, ne Jung ne Von Franzova ne podata končnega odgovora. Von Franzova celo eksplicitno omenja povsem praktično težavo, kako se odločiti za terapijo narcistične osebnosti, saj nam simptomatika (torej zunanji znaki) ne odgo vori na vprašanje, ali imamo opraviti z genialcem ali z »zakompleksanim« posameznikom. Motiv večnega mladeniča je po jungovski psihoanalizi lahko simptom infantilnosti, ki se kot senca vleče iz konfliktnega otroštva, ali pa znak božanske nadarjenosti, ki se kaže v mladostni energiji za aktivno in ustvarjalno kreiranje prihodnosti (prav tam, str. 30). Pedagoga ne sme zapeljati bližina nekaterih pozitivnih potez puer aeternusa oziroma narcistične osebnosti, da v permisivnem, materinskem tipu vzgoje vidi najustreznejši model vzgoje za ustvarjalnost. 

V eseju Psihologija otroškega arhetipa C. G. Jung pravi: »otrok simbolizira predzavestno in nadzavestno bistvo človeka. Njegovo predzavestno bistvo je nezavedno stanje najzgodnejšega otroštva; njegovo nadzavestno bistvo pa je analogna anticipacija posmrtnega življenja. V tej ideji je izražena vseobjemajoča narava psihične celote. »Večni otrok« v človeku je neopisljivo doživetje, neskladnost, ovira in božanska izključna pravica. Je neizmerljivo, ki določa najvišjo vrednost ali nevrednost osebnosti.« (Franz, prav tam, 53) 

Jung je razčlenil arhetip boga–otro- ka ali večnega mladeniča na tri tipe. Prvi je tip adrenalin skega športnika, za katerega je zna čil na nemirnost in impulzivnost. Drugi tip je arhetip božan skega otroka, ki je sanjav in ima boga to domišljijsko življenje. Takšen je tudi v Gregorčiče vi poeziji kot osnovna perspektiva in kot osnovna drža lirskega subjekta. Tretji tip je tip brutala sentimentalnega tipa, ki ga ni zaslediti v pesmih S. Gregorčiča. Franzova je navedla številne kulture, ki imajo v svojih mitih arhetip boga–otroka, kar pomeni, da gre za prvotne prvine, ki tvorijo arhetip zaradi določenih enakih lastnosti in značilnosti, npr. mladostnega videza, sanja vosti, odmaknjenosti, idealiziranja in značajskih potez. Jung je še posebej analiziral arhetipe matere, ponovnega rojstva, duha in prevaranta (trickster). Zato so lahko tisti, ki so videti lepši, dejansko grši. Cilj  prevare je znan že iz najstarejši časov.  

Kastracijski kompleks, ki je razlog Ojdipove slepote, je specifično moški problem. Ta kompleks je zadnji branik pred shizofrenizacijo. Upor zoper očeta je postal na zahodu neverjeten. S konzumnimi predmeti je kapitalizem pretvoril proletariat v drobno buržoazijo, a ob rastoči rezposelnosti se trend obrača nazaj.     

Schierse Leonard (2006) opisuje, kako slabi očetje zaznamujejo hčere. Sanje ji  šepetajo ji naj se zmehča, naj sprejme svoje senčne plati nezavednega in se sestavi v celovito, polno bitje, ki bo sprejelo svojo moško stran in razvije žensko, ki je zaradi očetovega vpliva in matere, ki je ni zaščitila pred njim. Pred njo (2006) so se začeli pred njo odpirali svetovi umetnosti, glasbe, poezi je, pravljic, kraljestvo domišljije in ustvarjalnosti. Postajala je bolj spontana, sposobna izraža ti toplino in čustva, vedno bolj pogumna, saj ji ni bilo več treba skrivati svoje narave. Začela se je spoznavati tako, da je začela pisati knjigo o sebi in svojih pacientkah ter o tisočih ranjenih ženskah, ki bivajo v vseh krajih in časih.

Schierse Leonard (2006) piše, da je knjigo pogosto zaprla, stopila globoko vase in z vso hvaležnostjo izrekla: «Hvala ti, ljubi moj oče, da si bil tako ljubeč in tako razumevajoč do mene, da si me podpiral in mi zaupal, da si verjel vame in mi stal ob strani tudi takrat, ko sama nisem vedela, ne kdo sem in  ne kaj bi«. 

Če ranjena ženska sprejme svojo ranjenost in ranljivost, postane srečna. Če ve, da je bil tudi njen partner ranjen, mu odpusti. V sebi je poiskala pozitivne plati te usodne za doživljanje spolnosti, ljubezni in sveta in se začne odpirati ženskosti, ki jo je zatajila, da bi presegla šibkega očeta in postala uspešna v patriarhalnem akademskem svetu, ki (tudi na Slovenskem!) prisega na moške vzorce delovanja. V procesu sprejemanja in odpuščanja postane vse bolj samozavestna in radostna, ker je našla identiteto ženske. Na svoji poti je treba odkrivati animo in animusa na nov način. Isto velja tudi za moškega 

Vsak posamičnik rabi ogledalo, sicer je izgubljen. Ranjene ženske se v ogledalih svojih očetov ni-so mogle najti ne prepoznati svoje resnične po- dobe v njihovih očeh. Če je bil oče močna avtoritativna figura, je hčerko obravnaval kot svoj projekt. Tragično pa je, da tudi tedaj, ko je prišel čas, da bi začela svoje lastno življenje, da bi v razmerju s partnerjem postala sebi podobna, bremena ni zmogla odložiti. Tudi nov fant je njeno tragično zgodbo samo utrdil in nadaljeval vražji ples odvisnosti. 

Vsaj nekateri odrasli ohranjamo hrepenenje po otroški spontanosti, kar je tudi pogoj za srečo. »Srečen ni tisti, ki razvije vse svoje potenciale, ampak tisti, ki razvije vse svoje stike/odnose, ki so mu dani« (Kompan Erzar). Zato velja oblikovati odnose in se truditi, da bi bili ti dobri in osrečujoči. Taki, v katerih se počutijo vsi udeleženi sprejete, razumljene in ljubljene. Vsaka ranjena ženska ali moški mora začeti delati na prevzetih vzorcih.
  
Nimamo objektivnrega zrcala, ki bi nam govorilo, kdaj nam gre dobro, imamo pa subjektiv nega. Pogosto ne verjamemo pohvalam, ker si nehote predstavljamo, da si rezultatov nismo zaslužili. Paradoksalno se potr-jujemo v zavrnitvah. Včasih nam pokvarijo stike predstavwe o idealnih moških in ženskah. Že Stari Grki in Rimljani so poznali moške vrline. Med nje so sodile razsod nost oz preudar nost (phronesys), pogum (parakleo), srednja mera (mesotes). Danes postaja pojem pravih moških  lastnosti relativen. Zamenjuje se z zaželenimi lastnostmi kot so npr. Vztraj nost, človeška odprtost, podjetnost, skrb za družino. Z zlomom patriarhata pa so nastale dezorien tacije moš kih, spolne deviacije, odsotni očetje. Nasilje mož nad ženami se ni zmanjšalo. Zlasti meščanska družba predpostavlja kompetentnega moškega. Zato niso redki pojavi, ki po začeti zvezi moškega in ženske nastane z moške strani t. im. zapeljevanje nazaj. Razlogi moških za abstinenco od partnerstva z žensko: inkontinenca (Cankar), insuficienca (Kierkegaardova grba), nekompementarnost čustev (Andersen). Moški se v zakonski zvezi odtujijo od žene, ker jim zakon postane dolgočasen, iščejo bližnjice s 'skoki čez plot'.  
   
Casanova je bil je med najbolj izobraženimi in razgledanimi beneškimi meščani v 18. stoletju, saj je govoril skoraj vse takratne evropske jezike. Imel je znance in prijatelje v najvišjih slojih takratnih družbenih razredov.  Selil se je iz države v državo in vsepovsod je bil dobrodošel gost, katerega pripovedovanju spominov so radi prisluhnili. Danes ga poznamo predvsem kot legendarnega ljubimca in osvajalca ženskih src. Slovenci poznamo njegovo avtobiografsko delo Beg iz Beneške ječe. Omenja se 122 žensk, s katerimi je ta ljubimec imel spolne odnose. Verjetno je pri praktični izvedbi Platonovega Simposiona spoznal, da je bistvo ženskosti kljub skupnim užitkom onkraj ženske efemernosti. Kot filozofu erosa mu je bilo število pomembnejše od kakovosti, kar bi po Luhmanu ne pomenilo toliko a-sistemske škandaloznosti kot pa neverjetnosti komuniciranja. 
Molierov Don Juan je podoben današnjemu narcisu. Dobro ve, da je vsaka želja, ki se mu uresni či, v istem trenutku izničena, in prav zato si nenehno želi vedno novih spodbud. Vse, kar ima strast lepega, je končano, in v spokojnosti takšne ljubezni bi človek kar zadremal, če mu ne bi vzbudilo poželenja drugo bitje. Načrtno se odpove ljubezenskim razmerjem, ker se zaveda, da bi ga ta lahko priklenila. Njegov cilj je drugačen; zanj je dovolj, da žensko, ki si jo zaželi, osvoji, in da ve, da je odvisna od njega. Don Juan si podobno kot fatalna ženska v filmu Nevarna razmerja ne želi bližnje osebe, ampak si želi, da si druga oseba želi njega, kajti zaveda se, da ljubezen do ljubljenega človeka priklene, kot gospodar priklene sužnja. Čeprav Don Juan ne more ljubiti, ker hoče biti v hrepenenju svoboden, pa želi, da so drugi odvisni od njega. Svoboden pa želi ostati tudi v odnosu do Boga, saj noče priznavati podložnosti višjemu bitju, ki bi to lahko preveč vplivalo na njegovo usodo. 
V Mozartovi operi je Don Juan lahkomiselno tragični lik zapeljivca. Med tistimi, ki hrepenijo po maščevanju za Don Giovannijeva zla dela, je tudi don Ottavio, plemeniti mladi mož, katerega zaročenko je skušal Don Giovanni zapeljati in je pri tem ubil njenega očeta. Ottavio izraža plemenito aristokratsko osebnost, ki je razklana med nežno, čutečo ljubeznijo do zaročenke in pripravljenostjo na težko, a častno dolžnost maščevanja za njeno sramoto. Oba lika Casanove in Don Juan izražata skeptičen odnos do žensk, tako da jim je Casanova na videz blizu, ker govori njihov jezik in ve, kaj ljubijo ženske (kar je tudi eden izmed Gibsonovih filmov), vendar se izogiba moralno-politični odgovornosti za svoja dejanja, pa Don Juan izraža distancirano instrumentaliziran odnos do erosa, ker je bolj kot ljubimec zapeljivec. Noben od obeh moških likov ne prevzame odgovornosti za odnose z žensko.    

2. Moški in ženska sta v vsakem človeku

Na nek način gre v odnosu za uravnoteženost yina in janga.  V ženski je več jina v moškem pa več janga – moške energije. Podoben odnos je na zahodu med animusom in animo. Obe energiji sta v obeh in se par prepoznava v sebi in z drugim. Sedež moškega principa je v glavi in ga arhetipsko povezujemo z razumom (lat. manas, angl. man, nem. Mann - človek, moški). Sedež ženskega principa pa je v srcu in ga arhetipsko povezujemo s čustvi. Res je, da moški po večini živijo bolj v glavi, kar pomeni, da so bolj razumski, ženske pa v srcu, kar pomeni, da so bolj čustvene. 

Oba se učita povezovati čustva in razum. Človek, ki živi preveč v svojem ženskem principu, se bodisi utopi v svojih čustvih ali pa trpi zaradi sočutja in hkratne nemoči, da bi v srcu občuteno neravnovesje lahko kakor-koli uravnotežil. Človek, ki živi preveč v svojem moškem principu, razumu, postane hladen. Lastne misli in predstave ga začno ločevati od drugih in ga dvigovati nad druge. Močan je, njegove besede so kot meč, ki ga namesto v imenu pravice prepogosto vihti v imenu lastne 'resnice'. Najhuje pa je, da tak človek izgubi sposobnost čutiti sebe. Če- prav navzven močan, živi osamljen, brez prave bližine in brez notranje podpore. Da bi nam stvarnik olajšal razreševanje tega temeljnega nasprotja med čustvi in razumom oz. med glavo in srcem, nas je naredil moške in ženske. Moški utelešajo 'moško' - razum, ženske pa 'žensko' - čustva. Tako se skozi zunanji odnos med spoloma učimo vzpostavljati ravnovesje med čustvi in razumom znotraj sebe. 

Tako kot človek svoje negativne lastnosti lažje vidi, če jih projicira v drugega, tako tudi svoj lasten 'ženski' ali 'moški' del lažje uzremo v podobi drugega bitja. Tako nam je stvarnik naš čustveno-razumski izziv približal prav na fizično raven. In da se mu ne bi izognili, ga je pove-zal z našim nagonom po ohranitvi vrste, ki izhaja iz telesa, in z našo potrebo po ljubeči bližini s sočlovekom, ki izhaja iz naše duhovne narave.

Grayeva dihotomija Marsa in Venere je dihotomno dogmatična in že kar preveč tradicionalna, da bi sodobniku kaj pojasnila.  Vendar se Gray trudi metaforično in analitično pojasniti odnose  ne le doma, ampak tudi na delovnem mestu. Človeškim bitjem torej vladata dva načela, dve v temelju različni energiji, ki iščeta medsebojno sožitje. Gre za dve ustvarjalni energiji, ki moškega in žensko ženeta v odnos zato, da bi vzpostavila novo kvaliteto bivanja. Na ravni posameznika bi lahko rekli, da gre za iskanje tiste povezave med čustvi in razumom, ki ji pravi-mo modrost, intuicija ali dejavno sočutje. Gre za kvaliteto, ki združuje širino čutenja z močjo delovanja. Ti dve energiji sta si nasprotujoči. Zato pravimo, da smo ženske z Venere, moški pa z Marsa. Razdalja med obema planetoma je prispodoba za našo različnost energij. Ker je Ares-Mars bog vojne in borbe, je tipično moški planet. Mars uteleša energijo, ki je zelo prodorna in lahko pomaga pri uveljavljanju nečesa novega in pri spopadanju z ovirami, ki mu preprečujejo svobodno ustvarjalno sobivanje z drugimi ljudmi. Če so ženske podvržene Marsu so prav tako preveč bojevite in že kar nezdravo agresivne kot moški z isto mano.  

Venera nosi v sebi drugačno nežno energijo lepote. To je planet, ki ga povezujemo z ljubezni- jo in modrostjo. Ti dve kvaliteti sta v naravi notranjega jaza in se želita izraziti skozi človeška čust va in razum. Tako ljubezen kot tudi modrost predstavljata nekaj širokega, objemajočega, vsepri sotnega in vseprežemajočega. V tej širini pa ni naboja, ni prodornosti, ki bi omogočila izražanje. Tu bi bila potrebna energija Marsa. Vendar pa si to energijo Marsa po gosto prisvoji naša oseb nost ali naš razum in se z njo bori proti lastnim čustvom, proti drugačnim predstavam, proti drugim osebnostim. Vsi ljudje imamo v sebi obe energiji, zato je naloga vsakega izmed nas, da z energijami Marsa podpre notranje dobro v sebi. In ker je notranji jaz povezan z vsem bivajočim, to pomeni tudi, da podpira tisto, kar je v dobrobit celote. Moški je storilnež, deloholik, ženska pa je pripovedovalka. Ženska dobiva različne vzdevke kot so čista, normalna, nora, kmečka, usodna, nežna. Vendar pa to ni dovolj. Gre za to, da poiščemo za oba novo fleksibilno identiteto v njunem odnosu. 

Metafori Mars – Venera sta prav tako dihotomni kot razum in čustva, bojevitost in sočutje. Danes sta oba že oboje - čustvena in razumna, bojevita in ljubeča. Potem ni jasno, v čem sta specifična. Njuni osebnosti s tem še nista pojasnjeni. Če hočeta pozdraviti rane, si morata dajati prav tisto, česar si najtežje dajeta.   

Če mož in žena ostajata predvsem ali samo na površju drug drugega, doživljata tisto, čemur pravimo naveličanost, staranje ali odmiranje. Človekovo središče, njegovo osebno dno ali jedro, o katerem smo že govorili, pa je vedno novo, sveže in mlado. Človekovo središče je namreč njegov duh. Zato bi se simbiotski človek moral nenehno truditi, da živi iz sebe zase, v dvojini in v množini. 

Adam (2009) na teoretskem izhodišču mita o Orfeju in Evridiki analizira koncept romantične (zrcalne) ljubezni v vseh njenih pojavnih oblikah, od antičnih do sodobnih dramskih in filmskih uprizoritev ter ugotavlja, da je zahodna kultura prežeta s konceptom ljubezni, za katerega je značilno pomanjkanje razmerja med ljubimcema. Odnos ljubimcev, ki jima nikakor ne uspe priti skupaj, tako kot Orfeju in Evridiki kmalu po poroki zaradi pika kače Evridika umre, Orfeju pa je pravzaprav nikoli ne uspe pridobiti nazaj. Današnja vizualna tehnologija se romantične ljubezni poslužuje na 'manipulativen način, s tem ko idealizira žensko podrejeno pozicijo' (Adam 2009).  Eros je "kult konstrukt", ki ostaja ujet v nespremenljivo in hierarhično strukturo patriarhalnih politik. Takšen odnos lahko zaznamo tudi v političnem diskurzu, kritično utemeljuje popolno nerazumevanje ljubezni. 

2.1. Iskanje specifičnosti in ravnovesja med moškim in žensko

Človek je bitje odnosov. Iz odnosa moški-ženska smo (za enkrat še večinoma) rojeni, z mater- jo smo prepleteni, od očeta odvisni, z brati in sestrami povezani … In potem se zaljubljamo, da bi ustvarili nov odnos, partnersko zvezo, ki nas bo osrečila. Kajti za srečo ni dovolj, da smo zadovo ljni sami s seboj, ampak potrebujemo odnose, v katerih bomo dajali in sprejemali, se v njih veselili in trpeli, jokali in upali. Dozorevali in osebnostno rasli.

Do uravnoteženih odnosov vodi razumevanje medsebojnih razlik, nasprotij in želja po samo- korekciji, ne pa 'spreminjanje drugega in prevzemanje vajeti. Tudi ne zadostuje le analiza izku šenj. Pogosto rabimo pomoč, saj ne zmoremo vedno sami potrebnih uvidov in ukrepov. Smo tudi dediči vzorcev, ki smo jih dobili v prejšnji družini. Ko se ženske že tretjič, četrtič zaljubi jo v enak tip moškega, in se že četrtič razidejo strtega srca, je skrajni čas, da nehajo misliti, da je s temi moškimi, nekaj hudo narobe. Nezavedno privlačijo ravno take moške po samoomejujočih prepričanjih. Tudi mladeniči si pogosto izberejo dekle, ki je podobna mami, in potem jo ljubijo in sovražijo, ker jih spominja na posesivno mater, žensko, ki je hotela vse nadzirati, kontrolirati, upravljati. Nekateri mislijo, da je materino nasprotje, in potem jim v odnosu z njo nenehno nekaj manjka, počutijo se negotovi, ne razumejo, kako naj ravnajo, ker odnosa, kakršnega želi vzposta viti njihova partnerica, ne poznajo. Nekateri se sprememb bojimo: bolje slabo staro kot neznano novo, si dostikrat mislimo, in vztrajamo v obupni situaciji, katere naj-večja vrednost je v tem, da nam je – znana. Kljub trpljenju se v njej počutimo po svoje varni in zato nimamo dovolj močnega motiva, da bi jo korenito spremenili.  

V postmoderni se človek upira strukturam, institucijam, ideologiji in sistemu, kar pa so moški elementi. Že v socializmu je bil oče odsoten (Brajša), v kapitalizmu pa je prav tako. V vsakem sistemu je storilnosten. Otroci pa potrebo po avtoriteti izražajo tako da jo odklanjajo. Te am-bivalence se premalo zavedamo. Moški bi moral biti trden, da bi otrokom dajal trdnost. 

Ženska prikliče v moškem to, česar sam ne bi mogel. Sprejeti ženskost pomeni sprejeti biti za druge. Ženske so v 20. stoletju doživele družbeni preporod kot ga moški nismo. Gre za to, da je ženska sprejela družbeno in ne le družinsko vlogo in da je družba vsaj v omejenem obsegu sprejela žensko vlogo. Med moškim in žensko je nastala delno nezavedna  tekmovalnost za prestiž, kompetentnost v vidnem javnem polju učinkovitosti. Novo težišče sinergičnih učinkov med njima ni stabilno, ampak bo verjetno boj zanj v tem stoletju polje srditih spopadov v intimi. Ni jasnih meja med biopsihološko danimi razlikami, podarjenim delovanjem in prisluženim priznanjem drug drugemu.      

Javnost je danes pretežno še urejena po 'moško', ker ji vlada razum. Več je politikov kot politi čark. Le v švedskem in finskem parlamentu je skoraj polovica članic (cca 45%) žensk. Ženska, ki se želi uveljaviti in biti spoštovana v takem svetu, mora izrazito poudariti svojo moško plat. Pri tem pa ji nehote zmanjka prostora za njena 'ženska' hrepenenja, ki so jo pripeljala v življenje kot bitje ženskega spola. Kljub zunanji uspešnosti je takšna ženska notranje nepotešena. Nekatere se branijo z moškim orožjem, kar le še povečuje neravnotežje moškega načela. Oba hočeta biti žrtvi, ko imata le prav, namesto da bi ostala v stiku z občutki, široka in odprta, se moje dojemanje zoži in energija fokusira na izbrano možnost. Ko se ta energija sreča z energijo moškega na drugi strani, pride do neizogibnega spopada ali pa nadvlade in razvrednoten ja tistega, ki bi moral s srcem vladati in usmerjati življenje. Tako se moški zaradi vedno grozečega protinapada boji izraziti svoje ideje, zamisli, predstave in čustva, boji se izraziti 'moški' del sebe. Neredko se umakne vase, v ženski del sebe, vendar ostaja notranje zagrenjen in neizpolnjen. Zadušena ener gija smisla se izraža skozi agresivno ali samodestruktivno vedenje, kot so prekomerno uživa nje alkohola in hrane, podobno kot pretirano gledanje televizije in vse drugo – vse, kar otopi boleči občutek nemoči.

Videti je, kot da bi ženske na ravni družine nadomeščale tisto, kar jim je odvzeto na ravni širšega družbenega življenja ali obratno. Nekatere so uspešne na obeh področjih. Tako je na videz vzpostavljeno ravnovesje, vendar na račun kvalitete medsebojnih odnosov v družini in na račun odnosa do narave na ravni družbe. Ženske čutijo probleme moških in jih silijo, da bi jih reševali na ženski način. Silijo moške, da bi izražali čustva, v resnici pa so same zaprte in same so tiste, ki si želijo, da bi lahko komu izrazile svoja čustva. Tako hočejo ženske reševati probleme moških, namesto da bi se vanje vživele, jih skušale razume ti in jim dati podporo. Bolj ko ženska dovoli sebi biti ženska, bolj je moški lahko moški in obratno. Čim več potrdit- ve dobi moški v družini, manj je potrebuje v družbi. Zato  je tudi na delovnem mestu lahko bolj sodelujoč in bolj občutljiv za dobrobit celote življenja. S tem, ko ženska nauči moškega, da ji prisluhne, ga nauči prisluhniti tudi samemu sebi. 

Prevlada moškega načela se v našem življenju kaže tako, da smo preveč dejavno obrnjeni nav zven. Prevlada ženskega principa se v našem življenju kaže kot pretirana pasivnost, obrnjenost vase in prepuščanje čustvom. S svojimi čustvi se soočimo, ko jih priznamo, jim prisluhne mo in jih izrazimo. Razumevajoča partnerja si znata večstransko prisluhniti. Moški dajo svoji zavesti 'žensko' širino, ki je sposobna sprejeti vase celoto življenja, in luč modrosti bo posijala v nas in nam pokazala pravo smer delovanja. V to smer se bo lahko prelivala naša življenjska energija in nas s svojo močjo potegnila iz pasivnosti. 

V odnosu ne moreta postati absolutno svobodna niti ženska niti moški. Spoznala naj bi, kaj naj eden drugemu dala in čemu naj bi se odpovedala. Vsak ima svoje in skupne naloge, obveznosti in odgovornosti. Svoboda je odvisna od zadovoljevanja potreb. Ženska in moški morata upoštevati zahteve zdravja in bolezni, sprejemanja in trošenja, tega, da sem nekomu otrok in nekomu starš. Družba sicer  ničesar direktno ne zapoveduje, vendar pa že zaradi socializacije bolj ali manj delamo v skladu z njo. 

Najprej je treba vedeti, da se le redko ali sploh nikoli zakon ne razvije v kakovosten odnos brez poprejšnje krize (Jung). Zavest se pač ne rodi brez bolečin. Hendrix (1999)  izpostavlja naslednjih deset značilnosti zavestnega zakona: 
1. Spoznati je treba, da ima ljubezenska zveza skrite cilje – ozdravljenje otroških ran. Postop-no začenjamo razumeti, kaj se dogaja v naštetih vsakodnevnih interakcijah, in pridobimo občutek nadzora nad njimi. 
2. Ustvariti si moramo realnejšo podobo partnerja. V partnerju ne vidimo več rešitelja, temveč le še eno ranjeno bitje, ki se bori, da bi zacelilo svoje rane. 
3. Prevzemamo odgovornost za to, da partner izve, kakšne so naše potrebe in želje. 
4. V odnosih postanemo bolj premišljeni. V nezavednem zakonu so naši odzivi nepremišljeni. Prvobitnim odzivom svojih starih možganov puščamo, da določajo naše obnašanje.  
5. Naučimo se vrednotiti potrebe in želje partnerja na tak način kot vrednotimo svoje potrebe in želje. V nezavednem zakonu domnevamo, da je partnerjeva življenjska naloga, da poskrbi za vas. V zavestnem se otresete narcizma in vedno več pozornosti namenjamo partnerju. 
6. Prepoznavati začnemo temne plati svoje osebnosti. V zavestnem zakonu odkrito priznava mo, da imamo tako kot vsi drugi tudi mi svoje negativne lastnosti. Ko sprejmemo odgovor nost za svoje pomanjkljivosti, jih v manjši meri projiciramo na partnerja in napetosti v zakonu so manjše in manj pogoste. 
7. Naučimo se novih načinov zadovoljevanja svojih osnovnih potreb in želja. V obdobju boja za prevlado skušamo partnerja z dobrikanjem, prepričevanjem in obsojanjem prisiliti, da bi nam bil na voljo. Ko to presežemo, spoznamo, da nam partner pravzaprav lahko pomaga – ko se odrečemo svoji samoobrambni taktiki. 
8. V samem sebi začenjamo iskati moči in sposobnosti, ki nam manjkajo. Eden od razlogov, da smo si izbrali prav tega partnerja, je občutek popolnosti. V zavestnem zakonu ugotovimo, da si občutek popolnosti lahko pridobimo le tako, da v sebi zopet najdemo skrite lastnosti, ki jih pogrešamo. 
9. Bolj se začenjamo zavedati svoje potrebe po ljubezni, popolnosti in združitve s svetom. Del naše prvobitne narave je tudi v tem, da znamo ljubiti brezpogojno in začutiti povezanost s svetom. V obdobju socializacije in morda zaradi pomanjkljive vzgoje smo se sposobnost izgubili, toda v zavestnem zakonu jih bomo začeli znova odkrivati.
10. Sprejeti moramo dejstvo, da je zavestni zakon težko ustvariti. V nezavednem zakonu domnevamo, da je za dober zakon potrebno le najti pravega partnerja. V zavestnem ugotovi mo, da moramo mi postati pravi partner. Pri natančnejšem vpogledu ugotovimo, da za dober zakon potrebna predanost, samoomejevanje in pogum za osebno rast in spremembo; da je zakon trdo delo. tudi Družina 2014 prinaša 10 pravil dobrega zakona npr. dober odnos je trdo delo, ne komunicirajte po facebooku o svoji ženi, razvajanje partnerja s komplimenti, partnerski odnos naj ima prednost pred službenim in poslovnim. 

Norris (2009) je povedala, kako priti po kontemplativni poti do varnosti in opore.  Gruen (2009) enkratno razloži kombinacije med ljubeznijo in  bojevitosti. Prvi lik, ki ga opisuje, je Adam kot moški, ki se skriva za svojo masko, pred bogom in samim seboj. Če iz njega nič ne izhaja, je dolgočasen. Na žensko prevali krivdo, če kaj ni v redu. Abraham je romar. Če moški to ni, ne zna prekiniti s starimi vzorci in začeti s čim novim na duhovni poti k Bogu. Tudi Abraham se uči na osnovi poskusov in zmot. Razume zapuščene. 

Jakob je mamin sin in se raje ne odloča, da ne bi storil napake. Verjetno sem bil v otroštvu doma preveč zapostavljen, da bi še drugič tvegal tako osamljenost zaradi nepozornosti.  Ljubezen mi je najbrž pomenila neprijazno bližino. Kot vem starši niso bili prijazni. Za moškega je značilna odločnost in velikodušnost. Jožef je mag z napihnjenim egom oz. duhovno oholostjo, češ da v vsem pozna božjo voljo. 

Gruen (2009) z jungovsko psihoanalizo razčlenjuje mit o moškem in ženski. Oba razlaga z mitološkega, psihološkega vidika in tudi z vsakdanjega vidika. Kako moški in ženska uporabljata svojo osebno moč je še danes precejšnja skrivnost. To, kar je postalo znanega, pa ni več stereotipno dihotomizirano, kot je bilo še nedavno. Današnja napačna križanja  poženščenih moških in možač pa tudi ni vsa resnica. Videti je, da po zanikanju mačizma nežni moški niso našli svoje vloge.
 
Gruen (2009) je kompetentno proučil vprašanje iskanja lastne identitete moškega v današnjem svetu. Povedal je, kako naj moški oblikuje samega sebe, da bo lahko svojim bližnjim dal, kar žena, otroci in družba od njega pričakujejo. Z ženo že dolgo opažava med prijatelji, kako veliko očetov je, ki sploh nimajo moške energije. Nekateri ne znajo biti trdni, ne znajo svoji ženi in otrokom dajati opore, varnosti, stalnosti, spodbude. Vse, kar prinašajo v ta svet, je po-mehkužena moška različica ženske-mame. Če oče prosi otroke, naj bodo pridni, jim njihovi očetje niso dali vzora. Kasneje v življenju niso imeli sreče, da bi srečali moškega, ki bi jim znal biti duhovni oče, sami si niso pomagali in ostali so ženske v moškem bitju. V takem primeru v življenju nič ne ostaja za njimi, ne sled v otrocih, ne sled v ženi, ker niso nikomur niso opora, spodbuda. Niso kreativni.

Gruen (2009) z neverjetno jasnim vpogledom opisuje iskanje lastne identitete moškega. To je danes pot vsakega moškega, ki se zaveda sam sebe v zadostni meri, da ve, da vzori očetov ne odgovarjajo spremenjenim razmeram v družbi. Treba je poiskati nove načine, kako biti moški danes. Feministično gibanje je sprožilo močan miselni tok o vlogi ženske v spremenjenem svetu. Če odmislimo nekatera stranpota feminizma, so ženske s tem gibanjem nekako uspele poiskati svoje mesto v spremenjenem svetu.

Linda Jarosch in Anselm Grün (2009) na 14 svetopisemskih ženskih likih kot so Debora – sod nica, Estera - kraljica, Eva - mati, Hagara – zapuščenka, ki jo varuje angel, Ana – modra žen ska, Judita – bojevnica, Lidija – svečenica, Marija Magdalena – strastno ljubeča, Marija – spreminje valka, Marta in Marija – gostiteljica in umetnica,  Mirjam – prerokinja, Ruta – tujka, Sara – smejoča se ženska, Tamara – divja ženska; prikažeta lastnosti, ki jih ima sleherna ženska, ter bralke spodbujata, naj jih dopustijo, cenijo in živijo. Avtorja ob Evi, Sari, Mariji Magdaleni itd. pokažeta, kakšne so strastnost in ljubezen, divjost in kraljevskost, materinskost in modrost, pravičnost in milina ter bojevitost lahko videti danes – in kako lahko prinašajo novo veselje nad življenjem. Težko bi našli vir, kjer bi bile ženske psihološko tako dobro tipizirane, da se večina sodobnic lahko najde v njih. Pokažeta tudi senčne strani vskega arhetipa. Jarosch in Grün (2009) celo presegata feministično zavzemanje za samostojnost ženske, ki gre že na škodo moškega in tudi nje same. Danes je pogosto zanemarjena modrost ženske, ki je globinska, ker zadeva ciklične spremembe v naravi, tako rojstvo kot smrt. Modra ženska ne kritizira. Kraljica je samostojna, ker živi iz svojega središča, tako da ne vdira v tuje meje in ne dopušča vdiranje v svoje meje. Zato je zgled današnjim ženskam, ki zgrešijo asertivnost.     
     
Podobno tipologijo uvaja Gruen (2009) za moške. Arhetip Mojzesa pomeni mit o izpostavlje- nem otroku. Takšnih je bilo veliko (Ojdip, Krišna, Jezus). Ves čas se uči voditi neposlušno- zmaterializirano ljudstvo. Svoboda pomeni opustitev stare varnosti in pot skozi negotovost. Poglablja se v božjo pedagogiko vztrajanja kljub nasprotovanjem. Bistveno je, da ima vizijo poslanstva, ki mnogim manjka. Samson je izrazit bojevnik. Brez te drže tudi ne dosežemo notranjega miru. Vprašanje je le, kako ohraniti pravo mero agresivnosti – zavzemanja za ne kaj  brez negativne strani, s katero potem uničimo tudi svojo dušo. Bojevnik zoper zlo. David, izraelski kralj, ki je postal moder, povezuje bojevnika in ljubimca. Ob njem Gruen (2009) razmišlja, kdo je pravi kralj. Zanj je to tisti moški, ki se sprijazni z vsem, kar je v njem in čigar kraljestvo ni od tega sveta, ker nanj ni navezan.  Salomon pa je razdvojen v sebi in zapravi kraljestvo. Ljubimec odpre dušo in pokaže ranljive strani. Salomonova zgodba pokaže  ambivalentnost tipa ljubimca erosa in agape. 

Mučenec Jeremija izkazuje dilemo mučenja v imenu smrti, kot nekateri to delajo danes in mučenja zaradi življenja. Ta lik je poučen v tem, da naj sledimo temu, kar slišimo od boga in naj to povemo, četudi ni vsem všeč. Mučeniki niso pristajali na kompromise s posvetno oblastjo. V Latinski Aneriki so še takšni. Nepravi mučenik krivi druge, da mora trpeti. Elija je arhetip preroka, ki se ne zaveda svojih senc. Takšnih kvazi-prerokov je danes veliko. Znal je navduševati. Moral je spremeniti svoje predstave o Bogu, ki je le blago in tiho govoril. Job je trpeči pravičnik. Doživlja se kot moškega, ki ga vsi napadajo.  Doleti ga več nesreč. Ne čuti se krivega, ker ni ravnal proti božji volji.
              
Gruen (2008) opozarja, da kdor svojega očeta samo kritizira, ne more razviti svoje moškosti. 
 Gre za dva temeljna arhetipa oz. principa, ki sta prisotna na vseh področjih in v vseh razsež- nostih bivanja, v naša življenja pa se najbolj neposredno zrcalita skozi odnos moški - ženska. Pri tem ne gre za moškega kot moškega in ne za žensko kot žensko, temveč za njun odnos. Odnos je tretji element, ki vključuje oba, moškega in žensko. Torej oba obstajata zaradi odno- sa in odnos obstaja zaradi njiju. Človeška vrsta obstaja zaradi odnosa med moškim in žensko na telesni ravni. Kvaliteta človeškega obstoja pa je odvisna od tega, kakšne narave je odnos med obema (s)poloma, kako se povezujeta eden z drugim in kako vključujeta drug drugega. Prispodoba uravnoteženega odnosa dveh polov znotraj celote je taoistični simbol jin - jang. 

Keen (2006) meni, da se mora odpraviti na iskanje, da odkrije sveti ogenj v svetišču svojega trebuha, da vname žar v svojem srcu, da zaneti plamen v ognjišču, da razvname strast za zem ljo. Iskati ni nič več in nič manj kot postavljati vprašanja. Legenda o Gralu je klasična zgodba o moškem junaštvu, ki pripoveduje, da so se vitezi okrogle mize odpravili na iskanje tako, da so odšli v gozd na kraju, ki je bil najtemnejši, in si utrli pot, kjer je še ni bilo. Notranjepsiho loški pomen mita je, da bomo pravo moškost odkrili le, če se bomo zavezali življenju spraševanja. 

Campbell (2011) meni, da bi se moški morali vprašati, katero zgodbo živimo, ujetniki katerega mita ali arhetipa smo. Seveda bi morali te zgodbe in mite poznati. Žal pa jih ne. Tudi filmi jih ne poimenujejo in definirajo, ampak jih le pokažejo. Gruen nam pomaga prek opisov svetopisemskih oseb, ki so za nas arhetipske. Kot anonimni ahasferi se slabo znajdemo v (ne)normalnem kaosu ljubezni in dejansko ne živimo svoje avtobiografske zgodbe. Moški v abrahomovih letih pri 50. ponovno podivja, zlasti če ni bil v pravi puberteti pri 15. letih ali pa kar ostane puer aeternus, ki se ni nikoli dodobra soočil s hetero- ali s homospolno socialno realnostjo.      

Živimi v času neiniciranih moških. V meščanski civilizaciji nas rodno pleme, ki je zmanjšano na nuklearno družino ne more posvetiti v moškega z obredom. V moškost nas niso vpeljali niti očetje niti šole, ampak so nas kvečjemu mediji, kar pa je bilo izkrivljeno s smislu propagande romantične ljubezni. 

Undset (1958) ni prva, ki je kot ženska pisala o ženski. Ni bila prva, ki je izbirala med erosom in dolžnostjo in tudi ne prva, ki je bila razpeta med družbeno pomembnostjo kot dobitnica Nobelove nagrade in morebitno osebno majhnostjo, ki jo je projicirala v junakinjo (v naslovni vlogi Lavransovo hčer). Kljub očetovi prepovedi se odloči za Erlenda, ki sicer res ni najboljša partija zanjo, ker se njena kalvarija z njim šele začne, a tudi ni najslabša ko to meni zase.  

Videti je, da so se nekateri moški pragmatiki že prenehali spoznavati (gr. gnote se authon), ženske pa so se v 20. stoletju šele začele. S svojim razmahom na vseh področjih družbenih dejavnosti spočeto iniciativo v 21. stoletju nadaljujejo. Stoletje otroka je pravzaprav stoletje novorojenih in že prebujenih žensk, ki ga odločilni dejavniki niso tako imenovali, a glavno šele prihaja in ga morda že zato bodo imenovali. 

S pomočjo nasvetov A. Rebula (2006) za ženske, se te spoznavajo, preurejajo svoje spomine in vzorce iz otroštva in kasnejših let, se zahvaljujejo za vse, kar smo, in z njo slavijo radost ter polnost življenja. V njih raste pogum za negovanje vitalne trojice: želje – volje – dejanja. Z vaja mi, ki so sestavljene na podlagi strokovne literature in bogatih tako osebnih kot terapevtskih izkušnjah A. Rebule, se prebujamo in porajamo v celostnost. »Odločitev za samozavest je ključno dejanje naše osebne usode«, lahko večkrat preberemo. In ob tem premišljujemo, kakšna je ta naša samozavest. Smo res pristno zadovoljne in ljubeče do sebe? Ali v nas že deluje občutek varnosti, lahkosti in notranje moči?

Meditacija na kraljico je tudi meditacija na kralja, čeprav Gruen zanj ni dal posebnega opisa. Pomeni popolno harmonijo v meni, pomeni inkarnacijo krščanskih vrednot duha. Vem, kdo sem, živim iz notranje svobode, ne da bi se moral(a) stalno potrjevati navzven. Nenehno se zahvalju jem, nenehno se pomlajujem kot radovedni otrok. Ideal je biti v sebi, brez strahov, biti privlačen/ privlačna. Izžarevam polnomočje pri delovanju iz svojega središča.

Izjalovljena kraljica je dominantna ženska, ki doma vlada zaradi šibkega moža. Nemške ženske so bile po vojni vzdržljive kot Hagara, ki prevzema več vlog. Pred tem likom so vse s strani mož zapuščene ženske in vdove, ki ne verjamejo več v svoje dostojanstvo. Zato naj si pričarajo podobo uspeha in angelske povezave zoper osamljenost. Modra ženska ne sodi in ne posega v področje drugega. Hvaležne so za vse, kar so izkusile. Natanko vedo, kaj rabijo. 

Jarosch in Gruen (2009) trdita, da je bojevita Judita varuhinja ranljivega življenja, asertivne drže. Ne dovoli si vsiljevanj pravil igre. Takšna je tudi starogrška Antigona kot oponentka Kreonu, pa tudi rimske Amazonke, ki so obsedene z animusom. Če njihova agresivnost izhaja iz brezčut nosti, je to brezobzirnost. Pomaga jim popolno zaupanje vanje. Svečenica Lidija je simbol plod nosti. Ker je zaščitnica ognja ljubezni, je navdih za moške stvaritve. Zna tudi zdraviti. Marija Magdalena ni le ženska, ki hrepeni po sprejemanju ljubezni, ampak tudi po dajanju Jezusu. Je Visoka pesem svobodne, brezpogojne ljubezni brez spon. Pogosto si žensk le predstavljajo, da brezpogojno ljubijo, a postavljajo drugim precej pogojev, zaradi katerih so nestrpne. Ljubiti ne pomeni žrtvovati, ampak dodati, se umakniti in se prepustiti. Marija je sočutna – pieta. Pomeni vrata v svet in iz njega za Jezusa. Je skrivnostna, molčeča. Marta in Marija sta umetnica in gostiteljica. Ruta je skrivnostna ženska, ker zatajuje sebe. Pomeni arhetip tujke. 

Jarosch in Gruen (2009) pravita, da rabimo veliko zaupanja vase in občutek za lastno vred nost, da ne zatajimo svoje enkratnosti. Zanimivo je, da ne poznajo divje ženske le pogani, ampak tudi kristjani pod imenom Tamare. Navsezadnje lahko ugotovimo, da se nekateri ženski liki arhetipsko že prekrivajo. Čim več jih je, tem preje to zaznamo. Tudi ženske so med ljubljeno/ ljubečo in bojevito osebo podobno kot moški. Zato je treba prebrati obe Gruenovi deli (2009) skupaj in vedno znova plesti niti med norostjo in modrostjo, med žensko intuitivno globino in moško površinsko širino. Še več: medsebojno se spoznavamo v odnosih daljave bližine in bližini daljave, kako blizu smo si po privlačnih razlikah in kako daleč smo si po bližnjih nasprotujočih in izključujočih projekcijah.                        
   
Elliott Katz podobno kot Storchova meni, da v bistvu močne ženske hrepenijo po močnem moškem. Moč, kakršno ženske pričakujejo od moškega, ni (nujno) telesna moč. Ženska od moškega pričakuje, da jo bo vodil kot kavalir, ne kot njen gospodar. Moški mora vedeti, kaj hoče, in poznati način za dosego svojih ciljev ter uresničitev svojih želja. 1. Njegovi cilji so jasni,   če 2. ima jasen pregled nad okoliščinami in 3. prevzame odgovornost za svoje odločitve in dejanja, 4. znati je treba prisluhniti, 5. opazovati, 6. ravnati preudarno. Prav tako se pričakuje, da je 6. Previden s stroški, 7. Marljiv in prizadeven, 8. ljubeč, radodaren. Močan  moški je tako apolonski kot dionizičen! 
Močna ženska ima vse pod kontrolo,  je vsemu kos in za vse poskrbi.  Ko pa se zaljubi, se vede  kot da je vse kaj drugega kot močna. Nekaj jo sili v dejanja, ki si jih niti ne želi, še manj pa razume. Kaj je temna stran močne ženske?
Maja Storch (2010) nas s pomočjo jungovske globinske psihologije popelje v temne gozdove našega nezavednega in razkrije skrivnost romantične dileme močne ženske. Pot ni prijetna in tudi odkritja sprva niso najbolj navdušujoča, a če ste odločeni, da prekinete z dosedanjo prakso katastrofalnih zvez z moškimi, je tega vsekakor vredna. Skozi analizo pravljice in mnogih življenjskih primerov Storchova močnim ženskam pokaže luč na koncu dolgega tunela.
Gostečnik (2014) poudarja, da je treba v medsebojnosti dajati 'najboljšega sebe'. Moški si danes želijo žensko, ki jih razume, potrjuje  in z njimi sodeluje; ženske si želijo nekoga, ki bo z njimi sočustvoval, ki bo čutil njihovo telo, razmišljanje in čutenje. Nismo  več tako kot nekoč, skupaj zaradi preživetja, drug drugega ne potrebujemo več zaradi socialne varnosti. Odnosi so se prestrukturirali, drug od drugega pričakujemo (pre)več. Ker nas je strah, si želimo predvsem varnosti in miru.  

3. Polovično emancipirana ženska in moški 

Vprašanje ženske emancipacije ni lahko. Sibylle (1995) meni, da psihično zdrava odrasla žen-ska ne obstaja, za normal velja le, če se nevsiljivo podredi in ne prekrši omejitev svoje lastne ženske vloge. Kadar mejo prekorači, velja za noro ... Ženska, ki se upira, je razglašena za noro. Izolirano življenje pa ni prijetno, ker je kot posledica groženj, govoric, psihološkega terorja, je bolj ali manj prisilna. Za U. Becka (2009) je emancipacija ženske, ki ji moški ne sledi, le na pol izvedena. 

K emancipirani ženski sodi emancipiran moški. Novi  moških, ki so topli, čustveno odprti, ljubeči in sočutni. Vse  več med mlado generacijo in je zato na mestu upanje v ženskam in otrokom prijazno prihodnost. njeni uspešnici Ranjena ženska, ki obravnava modele in arhetipe v odnosu oče-hči.

-Feministično gibanje je sprožilo vprašanje po revalorizaciji identitete moških. Ker oče ni niče-sar storil za uveljavljanje svoje moškosti, sem tudi sam o sebi gojil ta stereotip. Za Gruena je moški vse troje ljubimec, vitez in bojevnik. Te tri vloge bi moral medsebojno uskladiti, ker njegova ljubezen potrebuje odlike osvajalca in zaščitnika. Obenem pa njegov boj potrebuje ljubezen, da ga jeza (pelida Ahila) ne zaslepi. Danes se moški bojimo obeh skrajnosti mačizma in pomehkuže nosti. 

Prav zato, ker je bil Keen prepričan, da niti sam ni pravi moški, je to temo raziskal na lastnem izkustvu. Moški so preveč napadalni, mehki in neobčutljivi. Pojavi kot so vojna, delo in seks moške osiromašijo. Nekateri se zavzemajo za duhovno potovanje vase. To je nevarno za duhovno zasvojenost.  Zato Gray proučuje konsenz moških in žensk. Psihologi  so za pomanj kljivosti moških najprej obtoževali njihove matere (mamini sinčki), potem pa odsotne očete.  Po patriarhalnih klišejih smo moški (finančno) neodvisni in ženske so (bile) odvisne, moški smo gospodarji, ženske pa podložne. V svetu in pri nas obstaja zaposlenost žensk z enakopravnostjo z moškimi že od socializma dalje. Sodobne enakovredne ženske so le na pol poti, ker jih moški v celoti ne sprejemamo.

Rohr, R. & Martons, J. (2005) menita, da imajo zaradi prizadevanj gibanja za osvoboditev žensk številne ženske na poti k odrešitvi prednost pred moškimi. Ženske so spoznale, da so zatirane, to so poimenovale in se zavestno podale proti moški plati svojega androginega jaza?. Zato je osvoba janje moških napornejše in nujnejše od osvobajanja žensk. Večina moških nima potrebe, da se mora osvoboditi. Potrebno pa je zato, ker naša zasužnjenost poganja celo ten sistem. Menita, da je osamljeno, nezdravo in odvisno življenje moških previsoka cena, ki jo plačujemo za ohranjanje patriarhalne kulture.

Nekatere  ženske so o sebi prepričane, da so zajahale valove časa, da so se razcvetele na vseh področjih, tudi na tistih, ki so stoletja in tisočletja veljala za moška. Da so sprejele moški del svoje duše, prepoznale in začele žive ti svoj animus (C. G. Jung), se kaže v vsakdanjem živ-ljenju, ki je najpomembnejši del človeškega bivanja. Počasneje prodirajo ženske na vodilna delovna mesta in v politične vrhove, a tudi ta pot je že tlakovana in vse odločneje stopamo po njej. Vse več je uspešnih ženskih avtoric, tako v svetu kot pri nas, mesto literarnega junaka v sodobnih romanih vse pogosteje zasedajo ženske, ob njih pa so vloge izgubljenih moških, ki ne vedo, kaj bi. Mačo tipov ne marajo (več). Maminih sinkov tudi ne. Kakšni naj bodo potem moški, da bomo zanimivi zanje, ki postajajo vse bolj samostojne, ustvarjalne, bivanjsko radostne in celovite? (Bolen, 2005)

Samostojni, ustvarjalni, bivanjsko radostni in celoviti naj bi bili tudi moški, kar nam rigidni patriarhat ni dopuščal. Kot je v l. 1969 veljalo prepričanje, da spolna revolucija osvobaja, velja danes prepričanje, da spolna revolucija ni osvobodila nikogar. To je tako kot s teorijo odtujitve. Spolna odtujitev in osvoboditev je le ena izmed njih. Če bi bila osvoboditev dela mišljena tudi kot osvoboditev od dejavnosti, bi bilo to napačno. 

Spolna revolucija je bila je eksperiment spolne osvoboditve človeka zlasti zato, ker je poteka la na področju metafizike čutnosti in nove senzibilnosti (Marcusejev izraz), ki pa ni dosegla vseh področij človeškega bitja. Woody Alain je kot eksperimentator v več filmih pokazal, da spolne frustracije ostajajo dlje kot to pričakujemo in da se razrešujejo naključno. Eksperiment spolne osvoboditve je bil pomemben ne le umetniško, ampak tudi kot poskusni začetek dru- gačne politike življenja oz. »demokracije v dvoje« (Irigarey). Kljub temu je bila pomembna, ker je pokazala moč psihoanalize v praksi in ker je pustila svoj pečat v umetnosti larpurlartiz-ma, nekakšnega izživljanja forme v sami sebi.  

Danes menimo, da so ključ za družbene spremembe moški in ženske, ki si upamo stopiti na duhovno pot. Videti je, da je na tej poti več žensk, vendar pa je med guruji več moških. Ali smo tedaj moški pripravljeni slediti ženskim pobudam? Drug drugemu smo kritična distanca in ogledalo, vendar tudi novo polje sodelovanja. Seveda pa je sama duhovna emancipacija, ki je neprizemljena, prav takšna iluzija kot je bila čutna emancipacija. 

Duhovno življenje pomeni odpirati v sebi vir energije, ki daje življenju motivacijo in usmeri tev. Človeka duha ali duhovnega človeka podžiga nekaj, kar presega denar, spolnost ali oblast (Rohr & Martons, 2005). Odvisni moški nimajo notranje motivacije, temveč potrebujejo cilje zunaj sebe, in ti cilji so najpogosteje denar, spolnost ali oblast. Kdor hoče imeti moč nad part-nerko ali svojimi uslužbenci ali pa politično oblast, kaže prej na šibkega moškega kot na res nično notranje bogatega in izpolnjenega. Tovrstni moški ne gradijo na moči, obvladovanju, kontroli in nadzorovanju, temveč izgrajujejo notranji svet in svojo dušo. 

Moški na duhovni poti se zavedamo, da so za polno, celovito bivanje najpomembnejši odnosi. Kajti odnosi so duhovna resničnost in ne objekti v predmetnem svetu. Pravi, divji moški se ne bo toliko osredotočal na zunanje dosežke kot na notranje duhovne naloge. Ta naloga od moš- kih zahteva, da so v stiku s svojimi občutki in da so občutljivi za čustva drugih oseb. Zahteva vpogled v notranjost, poznavanje sebe in razmišljanje o sebi. Rohr in Martons (2005) učita moške potovati navznoter. Pomaga jim poiskati njihovo središče. Pot proti središču je spreobrnjenje, integracija ali svetost.

Rohr in Martons (2005) govorita o pomembnih arhetipskih figurah celovitega moškega, ki jih navaja že Bly v Divjem moškem. Te so: kralj, bojevnik, čarovnik in ljubimec. Za celovito oseb nost mora moški uresničiti vse štiri. Biti samo bojevnik za kariero in/ali osvojitev ženske- ga srca je veliko premalo. Kajti borba s temo, svojimi ranami in z žalostjo? To vzgaja moško du šo in odpira srce za druge, da je moškim mar za bližnje in da zmorejo začutiti bolečino sveta. Rohr in Martons (2005) slikata pot dozorevanja fanta v odraslost in odgovornost divjega moš kega tudi s pomočjo svetopisemskih zgodb in iskanjem Boga. V cerkveni instituciji vidita več skopljene duhovnosti kot srčnega žara in poguma divjih moških. 

Kako naj ženske podprejo moško težnjo po emancipaciji? Bly (2004) odpira vse bolj odmevni pogovor o tem, kaj pomeni biti moški. Blyjevo videnje temelji na delu z moškimi in spominih iz lastnega življenja. Opozarja  na dolgo pozabljene podobe zaščitniške, a tudi čustveno obarvane moškosti. Po skoraj 10 letnem delu z moškimi je Bly raziskal razsežnosti moške iniciacije, ki je v današnjem modernem svetu zanemarjeno področje.

Bly (2004) govori o razdiralnih učinkih nenavzočih očetov in obžaluje izginotje moških iniciacij skih obredov.  Divji moški je njegovo prvo daljše prozno delo, v katerem združuje svoje poglobljeno vedenje z raziskovanjem mitov, legend, književnosti, psihologije in antropologije.  
 
Očetje in sinovi v plemenskih kulturah so nekako šaljivo strpni drug do drugega. Sin se mora veliko naučiti in preživlja z očetom ure in ure, ko uspešno ali neuspešno izdelujeta puščične osti, popravljata kopja ali sledita zviti živali. Ko oče in sin resnično preživljata dolge ure drug ob drugem, kar za nekatere očete in sinove še zmeraj velja, z očetovega telesa prehaja na sinovo nekakšna snov, ki je skoraj kot hrana. ..

Med nami so usodne, čeprav le 3 % razlike, ki jih za kakovostno druženje, bližino in ljubezen moramo prepoznati, se jih naučiti brati in jih ustvarjalno, polno živeti. Številni sploh ne vedo, kaj pomeni eno ali drugo. Bly (2004) trdi, da je dolžnost vseh žensk in moških, ki pišejo o spolu, opisati moškost tako, da ne izključuje moškosti v ženskah, a se kljub temu dotakne strune v moškem srcu, da ob tem brnenju njegove prsi zadrhtijo. Kajti slišal je prave besede o moškosti. Besede, ki jih prepozna. Saj je “zgradba na dnu moške psihe še vedno trdna, kot je bila pred dvajset tisoč leti. Le da sodobnemu moškemu nihče ne pomaga, da bi se spustil do nje”.
In v tem je ključni problem: da danes dečki in mladeniči nimajo več pravih vodnikov v moški svet. Ni mentorjev, ki bi jih učili. Ni obredov, ki bi jih prebudili. Ni iniciacij, ki bi jih zaznamo vale v nastajanju tega najpomembnejšega življenjskega procesa – postati pravi moški. 

Včasih je bila podpora temu procesu kot globoka, kristalno čista voda. Danes je kakih zgornjih petnajst metrov vode v moški duši zelo kalnih in motnih. Veliko vlog, na katere so se moški opirali stotine let, se je razkrojilo in izginilo. Z nekaterimi dejavnostmi, kot sta lov in piratstvo, se nihče več noče ukvarjati. Industrijska revolucija je ločila moškega od narave in družine. Edine zaposlitve, ki jih lahko dobi, so vezane na onesnaženje zemlje in ozračja; pravzaprav ne ve, ali naj se sramuje, ker je moški, ali ne.

Nekoč so ljudje živeli v velikih družinah in skupnostih, v katerih so bile vloge razdeljene. Mati in ženske sorodnice so skrbele za dečka do približno 7. leta starosti. Oče se dotlej ni vmešaval v žensko vzgojo, nego in skrb. Potem so prišli modri starci, mentorji, ki so otroka vzeli v svoje roke in mu pokazali poti, po katerih bo hodil, da bo postal pravi moški. Mati je dečka negovala z ljubkovanjem, moški so ga začeli graditi z lovskimi obredi, odhodi v samoto, s premagovanjem strahu in bolečine.  Iniciacije so povedale, da prehaja v novo stopnjo razvoja svoje moškosti. 

Pred industrijsko revolucijo so dečki delali skupaj z očetom, dedi in strici. Ti niso moralizirali in pridigali, kar danes radi počnejo mnogi očetje v tistih nekaj minutah časa, ki ga “poklonijo” svoje mu sinu. Če sploh, saj so očetje praviloma odsotni. Ali pa jih ni. Ko so dečki še zdravo rasli v moške, premagovali svojo ranljivost in se kalili v celost, v junaka, ki zna opraviti s svojim strahom, so z očeti in drugimi moškimi sorodniki bivali v skupnosti in skupaj delali. Sin je opazoval očeta pri delu, videl, kako je spod njegovih rok nastajal izdelek od začetka do konca, bil udeleženec zaključenega ustvarjalnega procesa. Tako je spoznal, da ima delo smisel. Da imajo smisel medsebojni odnosi. In da ima smisel sleherno življenje na tem svetu, ki je tu zato, da bomo z njim skrbno in čuteče ravnali. In z njegovo pomočjo postajali to, za kar smo rojeni: sami sebi podobni, celi in povezani z vsemi in vsem.

Bly (2004) prek Grimmove pravljice Železni Janez - ta je dečkov mentor in je Divji moški, ki vodi mladeniča skozi 8 stopenj razvoja - razkriva tiste podobe moškosti, po kateri ne hrepenijo le vase zaprte in zakrknjene mladeniške duše, ampak si jih želi sleherno dekle in vsaka ženska. Podobe pravega moškega. Postajati pravi moški je dar v še večji meri pa je trdno delo. Učenje zase in zaradi sebe, a tudi zaradi drugih, za katere pravi moški zna skrbeti in čutiti z njimi. Ljubiti. užitek je lahko. Ljubiti zares zahteva junaka, ki zmore opraviti s svojim strahom. Današnji moški so negotovi in plašni. Pravi moški so tudi ranljivi. A jih ran ni strah, ker jih s pomočjo drugih moških znajo celiti. Zato so pripravljeni na srečanje z žensko, na objem dveh celosti, ki ga danes skoraj več ni.

Možno je tedaj priti nazaj k divjemu pravemu moškemu in divji pravi ženski, ni pa verjetno,ker ni lahko. Sporočilo Estes (2003) je nazaj k naravi, ki ga utemeljuje takole:«Vse hrepenimo po divjem. Kultura skrajno omejuje zdravila za to koprnenje. Naučili so nas, naj se sramujemo te želje.« V civilizaciji senca divje ženske še zmeraj preži za nami, podnevi in ponoči. Divja ženska je ogrožena vrsta. Zakaj je instinktivna ženska narava je oplenjena, odrinjena in pozidana? 

Podobno kot divje živali in divjina je deležna najslabšega ravnanja. Že tisoče let se dogaja, da jo izženejo v najbolj opustelo deželo psihe, brž in vsakič ko obrnemo hrbet. Duhovne pokrajine divje ženske so bile skozi vso zgodovino oropane in požgane, brlogi zravnani z zemljo in naravni cikli prisiljeni v nenaravne ritme, ker je tako ustrezalo drugim. Verjetno je projekt divje ženske utopičen. Ne le moška, ampak tudi ženska narava se nepovratno evolucijsko in kulturno spreminjata.  
Ni naključje, da prastara divjina našega planeta izginja, ko bledi razumevanje naše notranje divje narave. Ni tako težko razumeti, zakaj veljajo stari gozdovi in starke za manj pomembne. Nikakrš na skrivnost ni. In ni naključje, da imajo volkovi in kojoti, medvedi in divje ženske podoben sloves. Povezujejo jih sorodni nagonski arhetipi, zato zmotno slovijo po tem, da so nemilostni ter nevarni in požrešni po svoji naravi.
Rousseaujevska ideja je, da tudi ženske civilizacija pokvari in zasužnji. Zelo spekulativno je  primerjati zdrave volkulje in zdrave ženske, ki jih odlikujejo skupne psihične lastnosti: ostri čuti, igriv duh in povišana sposobnost požrtvovalnosti. Ženske in volkulje so po naravi pove- zovalne in radovedne, vzdržljive in močne. Po Esterjevi gre za globoko intuitivne ženske, ki predano skrbijo za mladiče, partnerje in trop. Izkušeno se prilagajajo nenehno spreminjajočim se razmeram; izjemno sme le so in zelo pogumne. Pa vendar oboje preganjajo in nadlegujejo ter jim neutemeljeno pripisujejo požrešnost in zahrbtnost.
Zdi se, da je bilo v plemenski družbi v neposrednih stikih veliko laže postati moški in oče kot je to danes ob odsotnih očetih. Očetje in sinovi v plemenskih kulturah so nekako šaljivo strpni drug do drugega. Sin se mora veliko naučiti in preživlja z očetom ure in ure, ko uspešno ali neuspešno izdelujeta puščične osti, popravljata kopja ali sledita zviti živali. Ko oče in sin resnično preživlja ta dolge ure drug ob drugem, z očetovega telesa prehaja na sinovo nekakšna snov, ki je skoraj kot hrana. Sodobni um bi nemara želel opisati izmenjavo med očetom in sinom kot nekakšno posnemanje ali prevzemanje drže, vendar menim, da poteka snovna predaja, kakor da bi iz očetovega telesa prehajala nekakšna snov neposredno v sinove celice. 
Sinovo telo oče hrani na ravni, ki je globoko nezavedno. Sin ne sprejema zdravljenja z rokami, marveč zdravljenje s telesom. Njegove celice sprejemajo vedenje o tem, kakšno je odraslo moško telo. Mlajše telo spozna, na kateri frekvenci vibrira moško telo. Prepoznava pesem, ki jo pojejo celice odraslega moškega, pa tudi ples očarljivih, elegantnih, samotnih, pogumnih in napol sramežljivih moških molekul. 

V 9. mesecih, ki jih sin preživi v materinem trebuhu, se njegovo telo odlično uglasi z ženskimi frekvencami; nauči se, kako oddajajo ženske celice, kdo se v tem resonančnem polju komu uklanja, katere živali tečejo čez travnato jaso, čemu telo prisluškuje ponoči, kateri so površinski in kateri globinski strahovi. Tako moške kot ženske celice igrajo čudovito glasbo, toda sin mora odzvanjati na moško in tudi na žensko frekvenco. Sinovi, ki se ne uglasijo na novo, vse življenje trpijo lakoto po očetu. 
 
Zakonska partnerja spoznavata bistvo moškega in ženske v njuni prvotni obliki. To bistvo imenuje Jung (cit. Po Pascalu, 1999) kot snovni-ženski in duhovni-moški princip, ki ga sim-bolizirata oba arhetipa (sliki božji): "stari modrec" – duh (moč/modrost/oče) in 'velika mati' – duša (materija/ ljubezen/ mati). Znotraj vsake ženske se skriva naravno in divje bitje, opremljeno z instinkti, intuicijo in brezčasno vednostjo. Estes (2003) jo imenuje 'divja ženska' in dokazuje, da jo je mogoče in nujno priklicati in oživiti. Utira pot skozi številne plasti zavesti do notranjih glasov, ki šepečejo v kostnem mozgu, in vabi v kraljestvo duha, ki zdravi, prebuja, izziva in povezuje. 

Divja ženska kot arhetip je neposnemljiva in neopisljiva sila, ki nosi obilje idej, podob in posebnosti za človeštvo. Arhetip obstaja povsod, pa vendar v običajnem pomenu ni viden. Kar ga je mogoče videti v temi, ni nujno vidno v dnevni svetlobi. Neizbrisne dokaze arhetipa je najti v podobah in simbolih, ki jih vsebujejo zgodbe, literatura, pesništvo, slikarstvo in verstva. Kakor se zdi, naj bi nas njegov žar, glas in vonj prebujali iz motrenja blata na naših repih, da bi kdaj pa kdaj odpotovali v družbi zvezd.

Pojem divjosti ima provokativen pomen. »gre za prvobitnost zelo poduhovljene vsebine« oz. za globoko naravo ženske in moškega. "Divja ženska nas vodi, pove nam, kdaj je čas, da pokažemo svojo moč in lepoto. Pozna naravo in ne sili popkov, da se razcvetijo pozimi. Vzame si čas, da dozori. Zaupa namreč moči svoje narave. 
 
Estes (2013) nas s strastnimi in liričnimi zgodbami ter s svetostjo in humorjem vabi na radostno potovanje k milosti, neizčrpni moči in neizmerni svobodi duha, srca, domišljije in ljubezni. Kritiki jo ocenjujejo  kot ljubezensko pesem svetemu ženskemu. Z bogatim jezikom in neustraš nim govorjenjem resnice nam Estes odpira vrata srca in vabi v intimen odnos, ki ga goji z bogi njo-materjo, arhetipsko energijo, ki bogato hrani dušo v vsakem človeku. Predana svetemu in revolucionarna obenem, nežna in divja nas pregovarja in obvešča ter nazadnje tudi zapelje.

Sveta mati je poosebljeno sočutje. Prinaša radost in preganja žalost. Prikazuje se vsem. Vsem. Podobno kot sonce sije na vse. Prikazuje se omahljivim, razcapanim, tavajočim, zasvojenim, žalujočim, vrvohodcem, puščavskim popotnikom, slehernemu srčnemu otroškemu duhu. Prikazuje se vsem, ki imajo oči, da vidijo, ušesa, da slišijo, duha, da čutijo, srce, da ljubijo … Luchadora je, poklicna rokoborka, divja revolucionarka, ki prinaša neskončno nežno ljubezen. Naša je in mi smo njeni. Pripadamo ji. Pripada nam popolnoma. 

Estes (2013) vabi na srečanje v zavetju Matere – pa naj se nam ta arhetipska energija prikazuje kot Madona, Guadalupska gospa ali v kaki drugi od neštetih preoblek. V tej nepozabni zbirki zgodb, pesmi in blagoslovov Estes pripoveduje o Guadalupe, ki je vodja dekliške klape v nebesih, o divji materi, za katero nihče ni preveč slab, preveč podel ali brezupen, o srajci puščic ali nepremagljivosti ljubezni, o črni Madoni, ki stoji na stičišču svetov in nas varuje, ko stopamo v temo.

Estes (2013) nas spominja, da je bilo v različnih skupnostih prepovedano pisati, govoriti ali izrekati svoj odnos s Svetim; s tem so odrezali dušo od vira, zasmehovali in spodkopavali smisel vere, torej onemogočiti ljudem, da se duhovno razvijajo in družijo v hvaležnosti. V tem je eden najosnovnejših načinov, kako pohabiti občutek moči ter povezanosti v skupnosti. Posledice tega so dolgotrajne ter se čutijo skozi generacije na tisoč in en način, tudi kot odtujenost ljudi od življenjskega smisla, metastaze česar segajo na vsa življenjska področja. Kot je zapisal R. W. Emerson: »Najhujša bolezen, zaradi katere trpi človeški um, je pomanjkanje vere.« Kako najti pot nazaj?

Grün v knjigi Najdi svojo življenjsko smer razumljivo predstavi nadpomensko resnico: dokler ne ozdravimo srčnih ran, ki so nam jih zadali zemeljski starši, ne moremo prejeti prirojenih darov, pretok ljubezni je prekinjen in zato ne zmoremo navezati res hranljivega dušnega odnosa z nebeškimi starši; seveda pa nam ti pomagajo skozi proces celjenja, če se le pristno obrnemo nanje.  Zato je danes težko najti ustrezno povezavo med agape in erosom. Delno pri tem pomaga teologija telesa. 

Kdor varuje otroka v sebi, ne izgoreva in ne muči sebe ali drugega. Predaja se izbranemu in bist venemu in znotraj tega doseže največ, kar je mogoče. »Dejstvo je, zelo veliko moških in žensk ne izbere ljubezni, ko je treba izbrati med vrednotami. Marsikdo raje izbira oblast, ostaja v pretek losti, privilegira žrtve in manipulacije, slo po maščevanju, bogastvo, všečnost drugim itd.« (Rebu la, 2008, 143) Past je v 'imeti prav' in se ne prilagajati. Polovična svoboda, ki jo nahajata zakonca Beck je posledica polizobraženosti (Adornov Halbbildung), nedoslednosti pri učenju iz svojih ran in nenaklonjenih razmer. Rebula (2008) daje veliko navodil za samoterapijo, ki si jo zaslužijo tudi moški. 

Moški nismo organizirali nobenega gibanja za osvoboditev. Marsikateri avtor je že ugotovil, da smo  moški zmedeni, da ne vemo, kako naj se obnašamo. Kakšen naj bo moški, kakšna naj bo njegova drža, če ne patriarhalna? V 18 moških likih, ki jih Gruen (2009) prevzema po Bibliji vsak najde nekaj za svojo izpopolnitev. Tudi ti liki so se morali učiti moškosti po metodi poskusov in zmot. Gruen pozna težave moške duše. Zna  z žlahtno jasnostjo napisati tisto, kar moški doživljamo, kar pa sami ne znamo artikulirati in še manj izreči.

Ženske, če bi rade vedele kaj več o svojem moškem, o tem kar se plete v njegovi notranjosti, vam knjigo toplo priporočam. Ni sicer priročnik za uporabo, vendar vam bo verjetno (upam) odprla nov svet moškosti. Gruen (2009) opisuje svetopisemske like, ki pa so z arhetipskimi in psihološ kimi razlagami moškega odnosa do sebe in sveta.  

Do nove identitete moškega je še daleč. V svetu manjka manj ekonomski in bolj sočutni moški. Za bojevnika je orožje podaljšek  njegovega biološkega orodja, ker je prav takšen osvajalec žensk kot osvajalec novih ozemelj.  Keen (2006) podaja naslednjo shemo naseljencev in romarjev:

Verniki 	Izpraševalci	
Enkrat rojeni	Dvakrat rojeni – prebujeni	
Pogosto nezavedni	Boleče zavedni	
Zla dejanja izvirajo iz pokorščine	Zla dejanja izvirajo izprecenjevanja sebe	
Državljani	Iskalci 	
 
Dejstvo je, da veliko moških in žensk raje izbere oblast kot ljubezen, ostajanje v preteklosti, maš čevanje, premoženje, privilegij žrtve, bleščeč videz, všečnost drugim. Ne odpovedujejo se svoji karierni poti, nezavedni zavezanosti veliki materi ali odsotnemu oz. prestrogemu očetu. Ti moški raje rane gojijo kot da bi se iz njih česa naučili. Moški in ženske drug drugega ne prenašajo več v obliki avtoritet in gospodarjev. Beg pred avtoritetami (staršev, delodajalcev, partnerjev) pa pogosto paradoksalno vodi v odvisnost od njih tudi po prekinitvi stikov. Furedi (2009) piše, da danes zaradi potrebe po varnosti prevladuje strahu in pomanjkanju posluha za tveganje.  

Sartre pravi, da kot svoboda mi izberemo svet, tako kot svet izbere nas. Zato se zahvaljujmo Stvarniku za njegov veliki dar svobode. Njegov nezmotljivi um in njegova brezhibna roka vodita tvojo roko. V posodo tvoje osebe gospod vpliva nove vsebine. Gibljeva se skupaj čez dan, zazibljeva se v sen čez noč.  Simone de Beauvoir kot Sartrova prijateljica kot samostojna pisateljica ni opisala svojega specifičnega koncepta ženske svobode. Zdi se, da je podoben Sartrovemu vsaj v nekaterih potezah.   

Leta 1949 (slovenski prevod  l. 1999) je izdala knjigo s provokativnim feminističnim naslovom Drugi spol. Simone de Beauvoir je prvi pomen t. im. drugega spola je poudarila v času ko si je t. im. prvi t.j. moški spol iskal svoje mesto, konsolidacijo in ponovno prevlado v svetu po 2. svetovni vojni. Po eni strani je res, da je bila okupacija Francije skorumpirano dejanje, ker je moško-ženski človek že pred-refleksivno svoboden kot živ po izbranosti za smrt, po drugi strani je odvečno razglašanje moškega za prvi spol v (r)evoluciji, ker je ženska nenadomestljiva pri rojevanju otrok. 

Na znamenit stavek iz tega dela "Ženska se ne rodi, ampak to postane"  je Suzanne Lilar napisala kritiko. Gre predvsem za to, da kljub vsemu obstajajo genske, hormonske in anatomske razlike med spoloma. Ostaja pa njeno prepričana, da kultura in družbene konvencije v marsikaterem pogledu izoblikujejo naš pogled na ženskost in tako določajo položaj ženske. Gre za percepcijo, ki še danes naleti tako na idealizacijo kot demonizacijo. Moški bi sicer že večkrat v zgodovini lahko »sestopili z oblasti«, pa so nas  od te namere odvračali razni arbitri vključno s finančnim kapitalom.   

Vsak moški, ki ga opisuje Manca Košir (2007), je svet zase. Vsak ima svoje poglede na odnose, svoj notranji svet, svojo dušo, svojo intimo. Današnjim moškim pravzaprav ni lahko. Ženske želijo ustvarjalnega, samostojnega, ne preveč tekmovalnega in  ukazovalnega moškega, ki je pripravljen na dialog in ne beži pred problemi. Kjer ni dialoga, je namreč preveč nasilja, ali pa umikanja, ker je tak način reševanja problemov za moškega enostavnejši. To je odraz njegove šibkosti, ujetosti v stare predstave patriarhalnega moškega in oblastne matere. 
Moški so v Pismih M. Košir (2007) šibkejši člen. Sebe predstavlja kot radoživo, polno življenja, radovedno, prostodušno, toplo, odprto, široko, polno ljubezni, ki vre iz nje. Vsakega objame s svojo toplino, neskončno ljubeznijo. Prizna, da se vsi vseživljenjsko učimo. Po eni strani nam je vse podarjeno, po drugi strani pa se nenehno iščemo in spoznavamo, se duhovno bogatimo. Počutiti se bogato pomeni brezskrbnost in občutek, da nam nič ne manjka. To svetuje bralkam  Alenka Rebula.
»Duhovnost je zame predvsem temeljno zaupanje, da je na tem svetu vse prav, ne glede na to, da na človekov pogled zgleda grozno. Nekaj  nas presega. Človek  je več, kot misli, da je. Življenje je veliko bolj obsežno, kot zmore zaslutiti posameznik. Čim globlje gremo vase, više se dvignemo in iz visokih višin je slika celovitejša, popolnoma drugačna kot iz žabje perspektive, s katere večina ljudi vidi svet in sebe v njem.«  (Košir, 2007) Navsezadnje v kozmopolitskem pristopu ni več pomembno, ali je to moški, ženski ali androgin pogled na duhovnost.
Vprašanje za oba spola pa je, ali se ženska/moški lahko osvobodi brez moškega-ženske  ali z njim/njo. Ne vemo še, kakšno emancipacijo feminizem ženskam dolgoročno prinaša. Feminízem je raznolika zbirka socialnih teorij, političnih gibanj in moralnih filozofij, ki so  motivirana z izkušnjami žensk, posebej v socialnem, političnem in ekonomskem kontekstu. Kot socialno gibanje se feminizem v prvi vrsti osredotoča na zmanjšanje in izničenje neenakosti med spoloma in promoviranje pravic, interesov in zadev žensk v družbi. Spet drugi izhajajo iz izhodišča, da je spol družbeni konstrukt, ter na podlagi tega konstrukta raziskujejo alternativne modele za preučevanje družbenih odnosov. Ne osredotočajo se več zgolj na odpravo stereotipnih patriarhal nih vzor cev družbe, ampak so za odpravo vseh meja v rasnega, verskega in kultur nega razlikovanja med moškimi in ženskami.  Tako lahko ženska ohranja svojo specifičnost v enako- pravnih razmerjih in v intimnih partnerstvih.     

Ekofeministična teorija je primarno usmerjena na epistemološko razkrivanje logike domina cije kot tistega orodja, na katerem v evropocentrični patriarhalni kulturi temelji opresija, tako nad ženskami kot ostalo naravo. Logiko dominacije razkriva v dualizmih judovsko-krščanske tradici je, mehanistične razsvetljenske znanosti in filozofije ter v desakralizaciji zemlje.

Ekofeminizem ni neki homogen projekt, niti v kulturnem, niti teritorialnem smislu, niti v iskanju razlogov, niti v intenziteti kritike, niti v pogledu na možne usmeritve, po katerih bi se morali ravnati. Zato mu je teoretičarka Carolyn D'Cruz pripisala zgolj eno in edino skupno značilnost – napor, da bi razkrinkali strukturalni dualizem, ki vodi v prevlado enega nad drugim. Ekofeminizem ni izključno ženska pozicija, temveč se z njim ukvarjajo številni moški, na primer Jim Cheney.

Ni niti pravih moških niti pravih žensk. Vendar niti nekatere ženske niti nekateri moški mita o pravem partnerju nikoli ne sprejmejo kot sestavine socialne realnosti. Če bi katera našla ‘pra- vega’ v smislu konca težav, bi se nehala spraševati in ga doživljati v vsem njegovem spektru. Težava pa je, da nekateri moški kot deloholiki ves dan nastopajo v sivi delovni halji ali brez- poselno posedajo pred televizorjem. Samostojna ženska se rada sprašuje, rada spoznava, rada se spreminja in se ne boji bolečine. Vendar pa naj bi si moški in  ženska priznala »neskončna inteligenca me privlači k temu partnerju, ki se z mano usklajuje na vseh področjih. Povezujejo naju globlji tokovi svetega duha. (Murphy) 
Kot delo ne more v celoti preiti v igro in se družba ne more znebiti gospostva, saj nove revolu cije prinesejo nova gospostva, tudi ženske ne morejo postati v celoti samostojne, ne da bi izgubile biološko funkcijo rojevanja. Kje je tedaj tista pozitivna meja odvisnosti ženske od moškega, ki še omogoča stabilnost odnosa in spravo v spornih zadevah. Kako je mogoče medsebojno zadovoljevati (spolne) potrebe, ne da bi bilo to v lastno škodo, škodo drugega in v korist gospodarskega monopola?       
»Moški in ženske grešijo na različne načine,« (Wojciech Giertych). »Ko pogledate na grehe s stališča težav, ki jih prinesejo, ugotovite, da moški eksperimentirajo drugače kot ženske.« Trditev temelji na izsledkih raziskave, ki jo je naredil 95-letni jezuit R. Busa. Pri moških je na lestvici grehov prva pohota, na ženski pa je na prvem mestu ošabnost. Pohota in ošabnost oz. napuh sta torej tisti človeški lastnosti, ki vsaj v aktu greha, najbolj reprezentirata vsakega od spolov. Sta tisti temeljni slabosti, tisti modus prepovedanega uživanja, ki leži v sami srčiki obeh logik, moške in ženske.

Če hočeta biti moški in ženska komplementarna, dopolnjujoča, združena v harmonično celoto kot mož in žena se morata za to najprej odločiti. Tako lahko izpolnita svoje tuzemsko poslanstvo. Moški gori v sli, (predvidoma) po Ženski, medtem ko se Ženska utaplja v lastni prevzetnosti, ker ve, da je objekt moškega poželenja; še v grehu se dopolnjujemo. jin in jang.

Za poglavitni moški greh, pohoto, je torej značilna prekomerna privlačnost do mesenega užitka, ki moškega začara in ga uklene v Asmodejeve spone. Ta pozicija utesnjuje, saj iz začaranega kroga pohote in nenehnih ponavljajočih se mislih na vse možne načine in oblike konzumacije popredmetenega užitka ni izhoda. Ženska oz. drugi subjekt je zanj zgolj sredstvo do lastnega užitka, ki v svoji repeticiji in gonji po zadovoljevanju, drugega mortificira in postavlja na raven objekta.

Ženski napuh se z želečim moškim igra igro mačke z mišjo in prestižnega boja. Okupira jo misel, kako si jo moški želi, a svojo željo vselej ohranja nezadovoljeno. Ne prepusti se toku. Ostaja izmuzljiva in noče biti zgolj meseni objekt užitka Moškega. Pozicija, katero ima do želje Moške ga, jo v njunem odnosu postavlja v položaj, ki dopušča manipulacijo in je pozicija moči. Zaveda nje lastne pozicije, ki jo ima v fantazmi Moškega oz. druge ženske in izkoriščanje le-te na škodo bližnjika je njen greh pred Bogom. Njena želja je želja po nezadovoljenem užitku, »bi-ne bi«, ki moškega drži na mučni distanci. In prav ta modaliteta užitka je njena strategija do lastnega užitka. Možno je, da enako funkcionira moški napuh do ženske v celibatu, platonski ljubezni in v formalnem zakonu. To je zadovoljevanje v nepopolnosti nezadovoljenosti. 

Strukturalna  lingvistika in Levi-Strauss so pokazali, da se razlika med dvema elementoma nujno vzpostavi v odnosu do tretjega (Leach, 1974). Če sta dve opoziciji, moški in ženska, kaj je tretji mediator, ki je glavni označevalec razlike? Za odgovor na vprašanje grešnega in zato nujno ekcesnega izberimo kot interpretativni okvir psihoanalizo kot ekcesno teoretsko tvorbo par excellence.

V psihoanalizi je ta tretji element, ki konstituitira razliko, falos. Če je Freudov poudarek še vedno na telesnem razlikovalcu med spoloma, imeti-ne imeti penis, je kasneje v lacanovski šoli falos interpretiran ne kot anatomski del telesa, ampak bolj kot čisti koncept, ki operira v jeziku, sferi inteligibilnega. Falos kot kratek stik telesa (penis) in simbolnega, ki dodeli poseben, skoraj miste riozen pomen vsemu, s čimer pride v stik. Spol v (lacanovski) psihoanalizi nima zveze z biologi jo, ampak spada izključno v domeno jezikovnega, lacanovskega Velikega drugega oz. določene ga priviligiranega označevalca - falosa, do katerega pozicijo subjekt z vstopom v govorico zavzame.

Sprva  imaginarni in predjezikovni objekt materine želje je falos, označevalec Želje. »Ljubezen ski trikotnik« prededipalne faze med otrokom, materjo in falosom kot označevalcem Želje, prvič kastrira oz. razdre šele zunanja intervencija funkcije imaginarnega Očeta, ki raz bije iluzijo o možnosti istosti z imaginarnim falosom in hkrati postavi misli, besede in dejanja matere v domeno spoštovanja zakona, ki ji preprečuje dostop do falosa. Simbolno dejanje kas tracije je tista točka »normalizacije«, ko se posameznik zave, da nikoli ne more biti in hkrati posedovati imaginarni falos - biti materin objekt Želje. Zadnja stopnja v Ojdipovem kompleksu je interven cija realnega očeta, ki subjekta dokončno razbremeni stremljenja k »biti tisto matere« in pokaže, da je oče tisti, ki poseduje falos.

Subjekt se odpove določenemu užitku, to pa šele omogoči subjektu, da spozna logiko funkcionira nja Želje – da se nauči želeti in postane funkcionalen pripadnik skupnosti človeških osebkov, tistih zavestnih in nezavednih praks, ki v veliki meri regulirajo vsakdanje življenje in hkrati osmiš ljajo in polnijo s pomenom svet. Kastracija je tista zev, ki subjekt hkrati ločuje in povezuje z njegovim užitkom in/ali simbolnim pomenom (Zupančič, 2004, 215). Označevalec kastracije je simbolni falos, ki se razlikuje od imaginarnega iz prededipalne faze, ki poraja »učinke sublimne ga pomena«. Falos ni samo označevalec, ampak je tudi tisto, kar uhaja samemu označevalcu, kot objektni presežek označevalca, »tisto, kar vznikne skupaj z označevalcem, vztraja ob njem in se mu hkrati vselej izmuzne« (Zupančič, 2004; 240).

Spol je tudi psihološka in družbena konstrukcija. Ker biološke razlike med spoloma same po sebi niso garant moške oz. pozicije v simbolnem, kot temeljnega registra subjektovega obstoja, označe valca spolne razlike za žensko pozicijo pa ni, je edini spolni označevalec lahko le falos, le-ta pa je vedno v lasti Očeta, torej na moški poziciji. Ta osnovna razlika v označevalnem redu je tista, ki vodi v asimetrijo v Ojdipovem kompleksu pri dečkih in deklicah. Medtem, ko deček želi starša nasprotnega spola in se identificira s staršem istega, je pri deklicah situacija drugačna, saj želijo starša istega spola in so se primorane identificirati s paternalnim objektom nasprotnega spola.

Kaj pomeni biti ženska predstavlja težavo tako ženskam samim, kot moškim. Prav dejstvo, da uganka ženske nima rešitve, ker ne obstaja čisti označevalec le-te, postavlja oz. sili žensko v posebno pozicijo in dvojen odnos do simbolnega reda. Po eni strani fantazma o »tisti« Ženski zapolnjuje horizont moške želje in je lahko interpretirana kot objekt družbene izmenjave, ki ustvarja zavezništva med skupinami moških (Levi-Strauss, 1949), po drugi strani pa del ženske simbolnemu uhaja. 

Harmonija med spoloma je pavlovska ljubezen - agape. Erotika tega ne daje. «Seksualnost je ločena od kateregakoli naravnega objekta in prepuščena fantazmi, in prav s tem začne obstajati kot seksualnost« (Miller, 1983, 17). Ljubiti pomeni verjeti. Harmoničnega razmerja med spoloma v grešnosti ne more biti, saj oba tipična greha implicirata mediacijo tretje pozicije, ki nujno razceplja, a je po drugi strani tudi res, da v Genezi ne piše, da sta bila zemeljska Adama in Eva ustvarjena hkrati, nasprotno, kar vsekakor ne more biti začetek komplementarnega oz. enakovrednega razmerja in pritrjuje falični, Adamovi funkciji kot primarni.

4. Spremenjene vloge moških in  žensk v 21. stoletju
Kuhar meni, da se je »definicija možatosti v štiridesetih letih spremenila.« Moški niso postali  ženske 21. stoletja. Sociologi so skrb moških za videz imenovali z besedo feminizacija. »Naraš čanje moške obremenjenosti s telesno podobo v sodobnosti, ko vloga moških v družbi ni več jasno definirana, lahko razložimo kot potrebo po nedvoumnem razkazovanju možatosti skozi videz.«
Moški pa niso čedalje bolj na spolzkih tleh le glede svoje samopodobe, temveč tudi identitete. »Z napredkom znanosti in delom žensk izginjajo tri ključna področja razlikovanja med spoloma: vojskovanje, preskrba družine, spočetje otrok,« opisuje Kuhar. Ženske aktivno vlogo prevzemajo tudi, ko sta v igri izbiranje in zapeljevanje. Po mnenju sogovornice zaradi novih zahtev, s kateri mi se sodobni moški srečujejo - od njih se ne pričakuje le popolno telo, temveč občutljivost, čedalje večji so pritiski, da morajo zadovoljiti partnerko, predvsem seksualno - ni več enostavno biti moški.
Moški se  v velikih krizah ne znajdejo tako dobro kot ženska. Ženska se je prilagodila, postala je moškinja – moški pa se je izgubil. Drugače rečeno: postal je feminilnost (poženščenje). Kot tak ni všeč niti ženskam niti samemu sebi. Zato tava po identitetnih idealih.« (Roman Vodeb).
»Moški strah je nezaveden. Na zavestni ravni se njegov nezavedni strah obrača v svoje nasprotje – to je v pretirano in nemalokrat lažno samozavest. Moški se na videz vede, kot da je vsemu kos, kot da mu je jasno, kaj sodobna ženska zahteva od njega - v resnici pa so moški iz generacije v generacijo bolj zmedeni, preplašeni in vse bolj krotki. Krotke jih delajo tudi življenjske situacije, ko ne vedo, ali bodo jutri zaslužili temeljni falični atribut, ki ga danes simbolno lahko dajejo ženski - denar. 
Moški se v tej družbeni situaciji kratko malo težko znajdejo - hkrati pa si svoje zagate ne priznajo. Prežeti so z lažno samozavestjo, v njihovem nezavednem pa je nemalokrat velika zmeda. Onstran te kronične, če že ne kar arhetipske moške (slovenske) zmedenosti tičita seveda dečkov odnos z materjo in odnos njegove matere do svojega moža, dečkovega očeta. 
Povprečni slovenski oče največkrat namreč ni prav dobra identifikacijska popotnica za svojega sina. Svojevrstno je zmedena tudi očetova hči - mislim na povprečno slovensko žensko. Če je deklica rasla ob ‘ne-dovolj-dobrem' liku očeta in nergavi materi, ki je očetu nenehno na neki način ‘pila kri', se seveda kot ženska v svojem odnosu z možem oz. partnerjem ne znajde. Nezavedno je pomirjena le, če je njen mož (partner) ‘dovolj slab' - tak, kot je bil njen infantilno ljubljeni oče.«
Kruti kapitalizem je z diktatom denarja porušil simbolni red med moškim in žensko. »Nezavedni simbolni procesi so postali zmedeni in nekompatibilni med spoloma. Falos je simbol moškega spolnega organa - faličen je npr. tudi denar. Simbolni red je lahko med spoloma zelo kompati bilen, če lahko moški daje ženski (dobrine, varnost, denar ...) - ženska pa to (kompatibilno) sprejema. 
Danes pa sodobna emancipirana ženska že vse ima. Le kaj ji moški sploh lahko še daje - razen ‘organa', ki njej na telesu manjka (in sperme za oploditev)? Sodobna ženska v resnici ne potrebuje moža, temveč donatorja sperme za svoje sinove, ki bodo obsojeni na ‘zbeganost', ker ne bodo imeli ideala v svojem očetu, in za hčere, ki bodo, ko bodo odrasle, iskale svoje ‘copataste' ideale. O ‘pravem moškem' počasi ne bo ne duha ne sluha.«
Ali so družbena dogajanja in čedalje večja nekompatibilnost med spoloma dejansko posledica emancipacije žensk ali pač ženske niso izgubile, torej spremenile, identitete, temveč le vstopile v izpraznjen družbeni prostor? Komat (2008) in Zupančič raziskujeta, zakaj manjka današnjnim mladim moškim, testosteron, spolni hormon.
Novejše družboslovne analize poudarjajo, kdo je tipična ženska in tipični moški odloča kultura. Raziskovalci to pojasnjujejo s tem, da je biti ‘tipični' moški pravzaprav luksuz. Schulze va knjiga o preteklosti, sedanjosti in prihodnosti odnosov med spoloma (2012) govori o ozadju bitke med spoloma, za katero so odgovorni tako moški kot ženske. Schulz na zbadljiv način spodbuja k preseganju stoletja starih vedenjskih vzorcev, ki ovirajo emancipirano medsebojno komunikacijo med moškimi in ženskami na temelju obojestranskega spoštovanja. Schulz ugotavlja, da so patriar halni vzorci preživeta oblika odnosov med spoloma. V slepo ulico je zašla tudi emancipacija žensk in težnja po enakopravnosti z moškimi v režiji feminizma, zato izraža željo po enakoprav nosti obeh spolov na trdnejših temeljih. To pomeni, da znata tako ženska kot moški ceniti samega sebe, ker samo iz zdravega samospoštovanja izvira spoštovanje drugega. Če to manjka, je ženska le privesek moškega in obratno. 

Če zvračamo krivdo za slabe stvari, ki se nam zgodijo, na nasprotni spol, je to znamenje, da je nekaj narobe z nami. Pomeni, da smo še vedno ujeti v ponavljanje večinskih vzorcev vedenja, tipičnih za posamezen spol. To so stoletja stari vzorci, ki vodijo k oddaljevanju med moškim in žensko. Živita skupaj, a hkrati vsak na svojem bregu reke življenja. Schulz  spodbuja k odprav ljanju predsodkov o krivdi nasprotnega spola in poziva k spremembi mišljenja o vlogi posamez nega spola. Obstaja  cela vrsta čudovitih žensk in moških, čeprav so v manjšini. To so ženske, ki živijo skupaj z moškimi in si upajo razmišljati o vlogi spolov v ljubezni. To so človeška bitja, ki komunicirajo z drugimi človeškimi bitji, z moškimi. Očitno pa je za to potrebna huda, tragična izkušnja, ki so jo ženske preživele. Brez krize in konflikta tako rekoč ne more biti prave emancipacije. Odločilno vprašanje  je, ali smo sposobni trpljenje z drugim osmisliti z ljubeznijo.
V tradicionalnih kulturah je bistveno golo preživetje, zato so morali moški potlačiti tiste prirojene karakterne značilnosti, ki ne pripomorejo k preživetju (denimo močna agresivnost), in razviti bolj 'ženske' značilnosti, kot so prilagodljivost, vestnost in zanesljivost. Po drugim strani so tudi ženske morale potlačiti nekatere ženske lastnosti zaradi prevladujočega patriarhata oz. ekonomske odvisnosti od moških. 
Ženska je vsak dan drugače privlačna, preoblečena v nova občudujoča oblačila. Spremenljiva je kot videz. Moški pa je en in isti bojevnik. Če je še ženska le bojevnica, je prestižni boj zagotov ljen. Neznosnost starih razmer in konflikt sta po Mertonu vir ustvarjalnega odgovora na antinomi jo oz. anomijo. Logika moči in moč logike pomeni odnos med obstoječim redom in mirom (s policijskim aparatom) ter človekovimi pravicami.  Tavanje je izraz moške duše. Takšen ni le Ahasfer, ampak tudi G. Berling. Teorija proizvaja nova dejstva. Od tod aha efekt. 

V mitološki zgodbi je Elektra znana po tem, da je svojemu bratu Orestu pomagala, da se je materi Klitajmnestri maščeval za njen zločin nad njunim očetom Agamemnonom. Vendar dejstvo je, da so bili vsi družinski zločini storjeni brez njenega neposrednega delovanja, ki je bilo vendarle samo psihološko. Elektra je v resnici ostala v senci svoje matere, zaradi česar se je na koncu zarotila proti ženski liniji v svoji družini. Podzavestno se je identificirala z materino destruktivnostjo. Toda Elektrin težavni značaj je vendarle zapleten samo psihično. Nikogar ni ubila, čeprav je sodelovala v Orestovem Matricidu. Ostala je zvesta očetu, se borila na bratovi strani, se poročila z bratrancem in nazadnje rodila same sinove. Uveljavila se je v izrazito moškem svetu, ki pravzaprav preživi prav zaradi nje. Elektra odreši svojo primarno družino, paradoksalno, s svojo negativnostjo vključitvijo družinske sence.
Nevidna ženska (v filmu Invisible woman) je kakor nevidno vesolje, je kakor temna snov za tisto, ki je kot protipol ožarjena s svetlobo, je kakor neprivlačno antigravitacijsko polje ob gravitacij skem polju kapitala, zaradi katerega naj bi kmalu vsi padli v črno luknjo. Zato je zgodba o nevidni ženski in posledično nevidnem moškem in o močnem moškem ob močni ženski zgodba o nas samih. Antigravitacijska privlačnost dna je paradoks, ki ga ta svet ne zna preživeti, ne zna ga razumeti. Jezus je edini med vsemi drugimi bogovi, ki bo vedno z nami, ki nam pošilja duha tolažnika. Dilema nevidne ženske je, ali naj še naprej životari kot revica v vidnem svetu pomembnih drugih bogov ali naj umre za najvišjo ceno vsega tega, kar se zaradi številnih blokad ni moglo zgoditi. So želje, ki se ne dajo izživeti, ki so po neizživetosti že vnebovpijoče in ki po svojem altruizmu ožarjajo že vse nebo in so večne duše prav zato, ker se ne dajo pokopati. Večna ljubimca (po filmu Only Lovers Left Alive) sta tista dve nesoizmerljivi (incommensurable), a očarljivi bitji, ki nista samorealizirana in ju samo pitje vode iz večnega vodnjaka združi, kar pove Jezus v zgodbi o Samarijanki (Janezov evangelij).  Tako se dve bitji združita kot dva filma šele ob koncu časov, kakor je predvidel že Kierkegaard.    
Prislovična nesposobnost za ljubezen do ženske je pri moških kot maminih sinovih vsakdanji pojav. Vendar pa sta jo oba nesposobna izkazovati, če nista prinesla v zakon ustreznega kultur nega kapitala. Videti je, da istospolni pari v zadnjem času 'kupujejo' komparativne prednosti na račun pomanjkljivosti heterospolnih parov. 

Ker vsaka oblika ljubezni težijo k legalizaciji, je treba razlikovati med človekovimi pravicami in 'pravicami kapitala', ki paraziti rajo na njih, med naravnim zadovoljenjem spolnih potreb  in umetnimi pretiravanji s temi potrebami. Naravna šola življenja heteroseksualnih parov je težka, trda in pogosto tragična, umetna šola naraščajočega števila istospolnih parov pa je lahka, hedon ska in v zadnji konsek venci grozljiva farsa. Nevarno je, da človek zaradi eksperimentalnega erotizma zapravi celo civilizacijo kot kaže primer Sodome in Gomore.     

Kališnikova (2014) piše za tiste, ki hrepenite po pristni, topli, mehki, nežni ljubezni. Ljudje, ki so razočarani v ljubezni, poiščejo v samoti ednine varnost in cono udobja. Obstaja tudi knjiga Ko ljubezen zapoje novo pesem. ''Alkimija ljubezni preobrazi vsakega človeka. Črno-beli svet se prebarva v mavričnega in vsakdanjost se spremeni v pravljico''.
Če ženska želi najti sanjskega moškega, naj postane najprej sanjska v sebi. Bela v ljubezni pripravi iz ljubezni čarobni napoj. Lahko jo berete kot priročnik, ki vam pomaga utreti pot do izpolnjujočega partnerskega odnosa. Ali pa kot priročnik, ki razkriva, kako prepoznati boginjo v sebi. In kaj pomeni, biti ženska. ''Ženstvenost je stanje, ko je ženska pomirjena s seboj, se sprejema telesno, čustveno, njena pozornost je v telesu, je čutna, nežna, ljubeča, sproščena in zabavna. Ženska esenca je mehkoba'' (Kališnik, 2014).
Knjiga je darilo ženskam, ki želijo ''biti ljubezen''. Branje očara tiste, ki v ljubezni ne iščejo obliža za rane in rešitve za vse težave, temveč hrepenijo po izpolnjujočem odnosu, kjer lahko ohranjajo sebstvo, negujejo talente, veščine, strasti. To je knjiga o ljubezni, ki ne sme boleti, temveč o ljubezni, ki jo je možno živeti.
Gre za osebnoizpovedno avtobiografsko zgodbo. Občudovati je treba avtorje, ki pišejo, kar živijo in ob tem kakšno nežno dušo osvobodijo ter jo obogatijo s čarobnimi spoznanji. Kališnikova z iskreno, srčno, toplo zgodbo vliva upanje, optimizem in pogum.
Podobno kot Alenka Rebula goji tudi Kališnikova občutek globoke hvaležnosti, ker je ženska. Biti ženska, ki pogumno in s celim svojim bitjem jadra v globinah ženske energije je blagoslov. Dolžnost, in ne le pravica, ženske je, da se ima rada. Le tako ima lahko iskreno, globoko, nežno in mehko rada tudi druge(ga).
5. Sklep 

Knjige o moških in ženskah enim in drugim posredujejo spoznanja o nas samih, naši naravi in naših razlikah, da bi ponovno našli stik drug z drugim. Ničesar, kar zvemo iz  knjig o odnosih, ne odtehta tega, česar se moramo naučiti iz lastnih izkušenj.  
 
Danes se svet spoprijema z mnogimi problemi in kot je bilo pričakovati, so se pri ocenjevanju teh problemov in njihovem premagovanju pojavila nesoglasja. Moški in ženske po svetu imamo umne možgane različnih kvalitet, različnih odprtosti ali neodprtosti do novih in tujih idej. Stojimo tudi na različnih prečkah evolucijske lestve in tistim, ki so blizu dna lestve, delo in uvidi mnogih tistih, ki so nad njimi, pomenijo malo ali nič. Z informiranjem in ozaveščanjem o različnih kvalitetah hrepenenj se da te razlike sprejemati.

Tudi slovenski narod bo doživel osvoboditev, ko bomo v smislu Alenke Rebula temeljito 'ob- računali' z našim arhetipskim vzorcem žrtvujoče se žene in matere, polne občutkov krivde, strahu in sramu. Idealiziramo podobo cankarjanske trpeče matere, ki še kar hodi po slovenski zemlji s križem na upognjenih ramenih in z ubitim srcem v zgaranih prsih. Ženska, ki ponižuje svojo voljo, se je zaobljubila maliku dolžnosti. Faustovsko je prodala dušo zato, da ji nihče ne bi mogel ničesar očitati in da bi bila obvezno ljubljena. »Če je ženska pokopala svoje želje, je zakopala živega otroka v sebi. Mati, ki z železno voljo izpelje brezhibno življenje na grobovih svojih želja, je svečenica hiranja. Z žrtvovanjem sebe nehote iz- pije srčno moč svojim najdražjim, če ti ne najdejo moči, da bi se iztrgali njeni uničujoči negi«. 

Le uresničena, srečna ženska, ki sanja lastne sanje in goji želje, ki si jih upa uresničevati za svoje dobro in v lastno zadovoljstvo, je lahko dobra partnerka in dar svojim otrokom. Samo ženska, ki je v srečnem stiku s samo seboj, lahko osreči svoje bližnje in daljne življenjske sopotnike. Take pa se niso rodile, ampak se za radost bivanja odločijo. V filmu Vsi najini otroci (2013) Maročan ka zaradi izgube stika s svojo domovino pomori vse rojene otroke. Tudi psihoterapija je ne reši.  

Tudi Vesna Godina misli, da Slovenija nima avtoritativnih očetov, ki so sposobni kaj prepoveda ti in  vzpostaviti avtoriteto zakona. Pri tem seveda ni premišljeno, kdaj je takšna avtoriteta škod ljiva in kdaj je otroku v pomoč. Res je tudi, da se večkrat navaja nasilne avtoritete kot pa miro ljubne in se zato zdi, da jih je v našem in evropskem prostoru precej manj. Če ga otrok nima pri štirih ali petih letih, se tudi ego ne integrira, kar ga vodi v kafkovsko stisko. In če gredo ti ljudje študirat pravo, so lahko le proti-pravniki (Zupančič, 2002). Odločilno vprašanje je, kaj je to sploh oče. Oče se npr. v Sloveniji ne jemlje resno. Saj vemo: »Mati, kave bi.«  Strokovno bi rekli, da je bil Cankar, ker je zrasel brez očeta in je ostal v primarni zvezi z materjo, predojdipovski. Psihoanalitsko to ni dobro in lahko vodi v zločin.  

Ženska in moški bi morala razlikovati, kaj je pristno njeno in kaj je tuje in prevzeto. Divja žen ska je kot nepokorjeno bitje ogrožena tako kot so ogrožene divje živali. Že Shakespeare je vedel, da je edino sredstvo za neukročeno trmoglavko ljubezen. Družba pa ima raje nespolna ali andro gina razmerja. Še vedno vlada stereotip o samozatajevanih ženskah. Babe (babes), ki vedo, kaj je treba storiti tudi za ceno lastnega uničenja, izginjajo s sveta.  Potrjuje se hipoteza, da kultura hitreje propade, čim manj je pristna. Feminizem pri tem še pomaga. 

Rugelj, ki je sicer sprejemal ideal vsestransko aktivne osebnosti, je znal kanalizirati neukročenost v ustvarjalnost. Izmotati se je treba iz manjšinskega kompleksa, da smo manj kot smo. Le tako ni več kompromisov s strahovi in občutka žrtve. Ženski jaz se razvije, če ga podpirata id in superego. Uglašena je s svojim izvirom (kot Valens). Ženska ima pravico in dolžnost ohranjanja življenja, česar moški neposredno ne pozna, ker nima sposobnosti rojevanja. 

Moški in ženska drug drugemu predstavljata izvirni prostor in čas, v katerem dobivata izkušnjo so-odvisnosti, vizije in zmožnosti medosebnih odnosov. Božji načrt, po katerem je ustvaril moškega in žensko, nas želi naučiti razumeti, kaj pomeni »jaz« in kaj pomeni »drugi«. Razlika med spoloma se tako pokaže kot velika šola, v kateri se učimo biti »jaz« pred »drugim« in biti »drugi« pred »mano«. 

Želja, potreba in hrepenenje po drugem, ki ga doživlja vsaka oseba, ne pomeni pomanjkljivosti ali napake, temveč je prej odmev ljubezenskega dogodka, ki v polnosti živi v enem in troedinem Bogu, kajti ustvarjeni smo po njegovi podobi. Zato se »pot mladeniča k dekletu«, pot večne ljubezni, pot odprtosti življenju, kaže kot posebna pot, ki vodi k Bogu, kot pot, ki vsem daje zaslutiti, da je v izvoru našega bivanja navzoča Božja skrivnost. Vendar se po Svetem pismu človek preko motrenja ustvarjenega bitja lahko in mora dvigniti k Stvarniku. Na privlačnem obrazu dekleta, sije obraz tistega, ki jo je ustvaril in privedel k mladeniču. Za vsakega moškega in vsako žensko je izkušnja ljubezni pot do spoznanja Boga. Zaradi  te nujne in skrivnostne izkušnje ljubezni, človek ni obvarovan velike skušnjave, namreč idolatrije. 

Moški in ženska sta poklicana, da se ne zaustavita pri obrazu ljubljenega, ljubljene, temveč po njem slavita Boga, ki je na njuno pot poslal spremljevalca, spremljevalko. Ob skupnem zavzemanju in s pomočjo božje milosti sta eno telo. Kadar je zanikana božanska sled na obrazu ljubljene osebe, vrednost tega obraza zbledi in ostane le slika. Na to globoko hrepenenje pa ne moremo odgovoriti z lastnimi močmi, zato nam je Bog dal svojega lastnega Sina, ki je pot, resnica in življenje. Janez Pavel II. je zapisal, da sta moški in ženska izročena drug drugemu kot osebi, ustvarjeni po Božji podobi in podobnosti. Merilo te vzajemne izročitve pa je ljubezen.

Moški se le neradi spoznavamo in se predajamo. Nismo bili naučeni izlivati svoja čustva, zato se tudi manj upajo odpreti ženskam. Odnos med moškim in žensko bo ostala nedokončana tema in zgodba, saj jo pogojuje in ji daje dinamiko prav neuravnoteženost med animo in animusom. Zaradi določenih ne-uravnoteženosti in neusklajenosti se zdi, da moški in ženska nista več rojena ali pa dovolj socializirana drug za drugega. Zdi se, da se ne moreta prav izbrati ali pa prav razumeti. Poznamo pa 'tehnike' odtujevanja drug od drugega in tehnike približevanja drug drugemu.  Še danes je aktualno vprašanje, ali sta moški in ženska dosegljiva in razumljiva eden drugemu, ali pa sta odtujena v gledališču, ki ga predstavlja troedini objektivno, subjektivni in medsebojni svet. 

Jarosch in Gruen se ne ukvarjata s splošnim vprašanjem patriarhata in matriarhata. Prej jima gre za tipe že opisanih, a neozaveščenih in neizživetih variant moškosti in ženskosti ne glede na to, kdo koga sreča. Kaj iz tega srečanja (ne) nastane je odvisno od medsebojne komunikacije.Antični mit o dušah dvojčicah je mit o skladnosti, ki pa v sodobnem svetu ne more biti več aprioren, ampak je lahko le prekarno aposterioren. Vsaka doba na novo definira, normira in kodificira odnos med moškim in žensko in posledično med monogamno-pluralno moškost jo in ženskostjo. Celo vsak posameznik jo v vsaki avtobiografski razvojni fazi občuti drugače. 

Kako presojati odnos med moškim in žensko? Eden izmed modelov, ki se sam po sebi ponuja je negativno antropološki. V dihotomiji moškega s strani ženske in obratno pomeni, da je ženska to, kar ni moški in moški je to, kar ni ženska. Ženska je voda, ker narcis vidi v njej samega sebe. Moški pričakuje od nje, da bo utelešala tudi to, v kar sam ne verjame. Predstavlja njegovo apoteozo. Ženska je zanj  zaklad, plen, igra, tveganje, muza, vodnica, sodnica. Ženska je drugi, ki mu stoji nasproti, ne da bi ga zanikal. Ljubezen je kot agape razlaščanje in kot eros prilaščanje. Film Petje ptic trnovk kaže na ponesrečen odnos med obema. stranema. V ljubeči komunikaciji ni zmagovalca in poraženca. Zato prikrojevanje po lastnem kopitu ni dobro. S. de Beauvoir se sprašuje, kako vztrajati v odprtosti drug do drugega brez opredmetenja oz. odtujitve. Zato bi namesto boja za prestiž moral prevladovati  napor za enakovreden medsebojni odnos. 

Pogumen in ustvarjalen poskus podajanja modrosti o neškodljivih močeh, ki so bile obvezen del osvajanja veščin nežnega, močnega in ljubečega moškega v mnogih starih kulturah. Moč ne pomeni nadvlade. Moški in ženska sta si lahko blizu le, če sta oba močna. Potrebne so duhovne vaje za polno, ustvarjalno izražanje moškosti in ženskosti. Vse spoznanje o različnih tipih moško sti in ženskosti in  problemih njihovih stikov in konfliktov ne pomeni veliko brez vodenja k sožit ju in sodelovanju. Moški in ženska se razlikujeta po hrepenenju, po zunanjem uspehu in hrepene nju po intimnem odnosu. Prava ljubezen je neposredna (objemi, poljubi, iskrenost), produktivna, prožna in vedno nova. 

Po eni strani se sami blokiramo z romantičnimi predstavami o ljubezni, ki jih spreminjamo v iluzije prav zato, ker arhetipi določajo nas namesto da bi mi upravljali z njimi. Da so nam bližje iluzije kot socialna realnost dokazujemo s tem, da smo se tej pripravljeni zaradi iluzij odpovedati, če ne izpolnjuje pogojev dobrega počutja, osebne rasti, konformne komunikacije, itd. Namesto da bi opustili previsoka pričakovanja, se nekateri kot žrtve raje prilagajajo v svojo škodo. Vztrajanje v neosmišljenem trpljenju pomeni nezaupanje vase, podcenjevanje drugega ali okoliščin, ocenje vanje, da bi bilo še slabše. Tisti, ki trdijo, da sta ljubezen in spol bolj ali manj socialni konstrukt (oz. umislek), ki ga oblikujejo sile moderne družbe, pozabljajo, da je predvsem potreba, želja in stil življenja. 

Ljubezen je naša osnovna izkušnja v življenju, ki pa je kar najbolj paradoksalna. Do predstav o ljubezni smo prišli pod vplivom okolice: opazovali smo starše in prijatelje, brali knjige, gledali filme in se učili iz lastnih izkušenj. Če se stvarnost ujema z našimi pričakovanji, smo srečni, težave pa nastanejo, kadar se med obojim pojavi neskladje. Nekateri verjamejo v srečna naključja, v princa ali princeso iz sanj, v usodo (amor fati pri Nietzscheju), ne pa v to, kar iz danih zunanjih in notranjih okoliščin lahko storijo. Smo omejeni, imamo svoje slabosti, stereotipe, zmote, grehe in napake, konflikte, paradokse, vendar iz tega humusa rastemo. Samo za  bralce z aktivnim odgovornim odnosom je napisana ta knjiga. 

Prevelika pričakovanja se dogajajo dramatično: od upov na začetku, ki silijo partnerje v preizku šanje medsebojnih meja, koliko kdo vzdrži pritiskov drugega, koliko tvega poleta, koliko si upa brez odnehavanja v brezupu, kaj lahko izreče v okviru dialektične manire znotraj formalnologič nega načela neprotislovnosti, da se (še ne) ujame zacikla v učno zanko odvisnosti od odnosa. Pos tavljanje drugega pred zid lastne nedostopnosti je posledica strahu pred izročanjem v nesmiselno trpljenje. Domačnost tujega se dogaja kot odtujevanje domačega.  (Ne)krščanski par(tnerj)i se ne ločujejo zato, ker bi bili preveč povezani, ampak zato, ker so premalo in neustrezno. Od antike dalje so bile zapeljivke ženske, saj je prostitucija najstarejša obrt. Današnja praksa kaže, da ženske prve prekinjajo (mrtvouden) odnos. V renesansi se pojavita dva moška asa kot sta Don Juan in Casanova.  

Če je posamičnik prehodil stopnje svojega osebnega zorenja in prav tako stopnje rasti partner skega odnosa, je pripravljen na tisto, kar prinaša staranje telesa: strah, osamljenost, bolezen, slab ljenje umskih in duševnih sposobnosti, izgubo partnerja. V teku svojega življenja je prišel bliže odgovoru na vprašanje: 'Kdo sem?' in bo zmogel spremljati proces sprememb in pričakovanja novega rojstva v smrti (C. G. Jung). Pravzaprav pride prej ko slej v stanje Jahveja »sem, ki sem« 

Naši duhovni učitelji nas že od antike usmerjajo k ljubezni. Mi vsi smo celice v telesu  ogrom nega organizma v razvoju, v človeštvo. Ker imamo ljudje svobodno voljo, lahko izberemo, da se povzpnemo do tega novega nivoja videnja, ali pa se kot dinozaver po poti spotaknemo. Spontana evolucija bo nastala v smislu čudežne ozdravitve planeta, ko sprejmemo svojo novo odgovornost, da Zemeljski vrt skupaj negujemo, ne da se prepiramo zaradi ozemlja. Tako kot nas Somersova (2013) uči, da je treba za optimalno dolgoživost poskrbeti s hormonsko-identično terapijo, nas Lipton uči, da je treba opustiti sovraštvo. 
Ne verjeti v ljubezen je največji greh. Zanjo ni nobena cena previsoka in noben trud zaman. Ni toliko pomembno, za katero vrsto, obliko in osebo gre, kot je pomembno, da rečemo življenju da ne pa ne, da upamo, ne pa zgolj obupavamo. Večina, ki tega ne verjame, ne verjame, da jih Bog vodi, da jim hoče dobro in da skozi težave vodi pot do blaženosti.   

V postmoderni dobi ekstremov, zmedenosti, improvizacij, nekritičnih posplošitev je pomembno ohranjati zmeren odnos do ljubezni, ki nas sicer privede v pogubo. Majerholdova je vsekakor opravila temeljit pregled filozofskih in znanstvenih konceptov ljubezni kot izhodišč za samo eval vacijo pri iskanju individualnih smiselnih življenjskih orientacij. V zadnjem poglavju sem jo dopolnil z nekaterimi družinskimi, šolskimi in civilizacijsko-kulturnimi dilemami.   

Literatura

- Adam, A. (2009). Evridika in Orfej: Od zrcalne k mnogoteri ljubezni. Ljubljana, Sophia.
- Avguštin (2014). O Trojici. Celjska Mohorjeva družba
- Beauvoir, Simone de (1999). Bahovec, Eva D. - avtor dodatnega besedila - urednik // Vouk, R. Drugi spol (Le desieme sex). 2 zv. Ljubljana, Delta.
- Beck, U. (2006). Popolnoma normalni kaos ljubezni. Ljubljana : Fakulteta za družbene vede. 
- Bly, R. (2004). Divji moški. Nova Gorica, Eno.
- Bolen, J. Sh. (2005). Babe ne tarnajo : zgoščena modrost za sočne Ženske. Nova Gorica : Eno.
- Brizendine, L. (2007). Ženski možgani. Ljubljana, Modrijan.
- Brizendine, L. (2010). Moški možgani. Ljubljana, Modrijan.
- Ellis, A. (2009). Personality theories : critical perspectives Los Angeles [etc.] : SAGE, cop.    - - 
- Estes, P., C. (2003). Ženske, ki tečejo z volkovi: Miti in zgodbe o arhetipu Divje ženske. Ljubljana, Eno.  
- Estes, P., C. (2013). Odveži močno žensko : brezmadežna ljubezen Blažene matere do divje duše.  Nova Gorica : Eno.
- Erzar, T. (2009). Ustrahovanost, ki sega do kosti. V: Ona. Priloga Delo. Letn. 11, št. 5 (2009), str. 10-14.
-Erzar, T. Erzar Kompan (2010). Teorija navezanosti. Ljubljana, MD.
- Evans, D. (1996). An Introductory Dictionary of Lacanian Psychoanalysis. London and New York: Routledge.
- Evert, J. (2011). Teologija telesa. Zanj in zanjo. Ljubljana, Družina. 
- Freud, S. (2007). Spisi o družbi in religiji: Totem in tabu. Ljubljana: Društvo za teoretsko psihoanalizo.
- Gerjolj, S. (2009). Živeti, delati, ljubiti : pedagoška in psihološka interpretacija bibličnih pripovedi. 3. izd. Celje: Celjska Mohorjeva družba: Društvo Mohorjeva družba, 376 str., [24] str. barvnih pril. 1-6..
- Godina, V. (1998). Izbrana poglavja iz zgodovine antropoloških teorij. Ljubljana: FDV.
- Gray, J. (1999). Moški in ženske pred novim začetkom : praktični vodnik, ki nam pomaga spet poiskati ljubezen, kadar se s partnerjem razidemo, razvežemo ali pa nam umre. Ljubljana,  Quatro-Gnosis.
- Gray, J. (2006). Česar vam mati ni mogla povedati, oče pa ni vedel : veščine za boljše sporazumevanje in trajno bližino. Ljubljana, Gnostica.  
- Grün, A. (2008, 2009). Boj in ljubezen : kako moški najde pot do sebe. Celje, Mohorjeva družba. 
- Hendrix, H. (1999). Najina ljubezen, od romantične ljubezni do zrelega partnerstva. Ljubljana, Orbis. 
- Jarosch, L., Gruen, A.  (2009). Kraljica in divja ženska. Celje, MD.
-	Kališnik, V. (2014). Bela v ljubezni. Ljubljana, MK.
- Keen, S. (2006). Ogenj v trebuhu. Kako biti moški. Nova Gorica, Eno. 
- Kobal, D. (2001). Temeljni vidiki samopodobe. Ljubljana, PI.
- Komat, A. (2008). Simbiotski človek. Ljubljana, Samozaložba.
- Košir, M. (1996). Ženska pisma. Ljubljana, Rea.
- Košir, M. (2007). Moška pisma. Ljubljana, MK.  
-	Lacan, J. (1998). On feminine sexuality, The limits of love and knowledge, 1972-1973. New York & London: W.W. Norton & Company Inc.
- Leach, E., R. (1974). Claude Levi-Strauss. Chicago: University of Chicago Press.
- Levi-Strauss, C. (1949). The Elementary Structures of kinship. Boston: Beacon Press, 1969.
- Lipton, B.,H. (2014). Učinek medenih tednov : znanost o ustvarjanju nebes na zemlji. The honeymoon effect.  Priročnik. Brežice : Primus,
-	Majerhold, K. (2015). Ljubezen skozi zgodovino. Ljubljana, CZ.
- Maritain, J. (orig. 1951, 2002). Človek in država. Ljubljana,  Claritas.
- Miller, J. A. (1983). Pet predavanj o Lacanu v Caracasu. V: Žižek, S. (ur.): Gospostvo, vzgoja, analiza, str. 6-108. Ljubljana, Dopisna delavska univerza Univerzum.
- Miller, A. (2006). Upor telesa - Telo terja resnico. Ljubljana, Tangram. 
- Möderndorfer V. (2007). Odprla sem oči in šla k oknu. Ljubljana, CZ.
-	Myss, Caroline M. (2014). Arhetipi : kdo si? Ljubljana : Iskanja. 
- Novak, L. (2008). Zlati dež ali kaj hoče moški. 1. natis. Ljubljana, Vale-Novak. 
- Pease, A. & Pease, B. (2005). Zakaj moški lažejo in ženske jočejo. Ljubljana : Mladinska knjiga. 
- Pipher, M. (1999). Sodobna Ofelija. Ohranimo osebnost odraščajočih deklet. Tržič, Učila. 
- Rebula, A. (2007). Blagor ženskam. Trst. 
- Rohr, R. & Martons, J. (2005). Moški na duhovni poti. Ljubljana,  Založba Tangram. 
- Schierse Leonard, L. (2006). Ranjena ženska. Modeli in arhetipi v odnosu oče-hči.  
- Schulz, B. (2012). Vsega so krive ženske. Zabavljica. Ljubljana, Debora.
- Sibylle, D. (1995). Nore Ženske. Ljubljana, Krtina. 
- Sloterdijk, P. (2013). Spremeniti moraš svoje življenje : o antropotehnologiji. Ljubljana : Slovenska matica.
- Sorč, C. (2007). Od kod in kam? Stvarstvo in zgodovina trinitaričnih razsežnosti. Ljubljana, Trinitas.
- Solovjev, V. S. (1996). Smisel ljubezni. Ljubljana, Družina. 
- Storch, M. (2010). Hrepenenje močne ženske po močnem moškem. Ljubljana,   Društva Piano.
- Undset, S. (1958). Kristina Lavransova hči. Venec, Žena, Križ. Koper, Lipa.
- Valens, M. (2009). Milost. Maribor, Mea. 
- Welwood, J. (1997). Prebujenje. Odkrivanje svete poti v intimnih odnosih. (prevod Love and awakening. Discovering the sacred Path of Intimate Relationship). Ljubljana, Tangram.
- Welwood, J. (1999). Potovanja srca. Pot zavestne ljubezni. Ljubljana, Tangram.
- Zupančič, A. (2004). Poetika. Druga knjiga. Ljubljana, Analecta.
- Zupančič, B., M. (2015). Epifanija : četrta od suhih krav. Domžale : samozal. A. Komat. 
- Žmahar, C. (2011).  Nebesa odgovarjajo. Ivančna Gorica, Potovanje duše.

Vir

- Zupančič, M. Proces individualizacije in duhovna pot. Spletne strani: http://www.pozitivke. net/article.php/ 2004091423380728/print.