dr. Bogomir  Novak

Priprava na dejavno  starost 

Povzetek

Priprava na dejavno starost se prične v mladosti in se nadaljuje v delovni dobi. Vprašanje družbe starostnikov je interdisciplinarni problem. S predvidenim porastom starostnikov kot večinskega prebivalstva se napoveduje tudi preobrat antropološke paradigme. V prispevku gerontagoško-gerontološko analiziramo kakovostno staranje, sociološko analiziramo stanje družbe in s psihološkega vidika obravnavamo spodbude za ohranjanje aktivnosti, možnosti za podaljšanje delovne dobe za tiste, ki si to želijo in so še delovno operativni in pokažemo na nekatere možnosti novega osmišljanja starosti. 

Post-zaposlitveno obdobje se že danes kaže alternativno kot obdobje pasivne upokojitve ali pa reaktivacije za določeno zaposlitev, kar je razumljivo s stališča razvoja dela. Tisti delavci, ki jih je razvoj značaja dela  prisilil k nadaljnjemu izobraževanju, prekvalificiranju in osebni rasti, so dovolj prožni za aktivno sprejemanje novosti tudi v zadnji razvojni fazi. Tisti pa, ki so v delovni dobi opravljali rutinska dela, ki so tehnično najhitreje nadomestljiva, jih ne želijo podaljševati. Svojo fleksibilnost vsakdo lahko sistematično spremlja tudi z osebno karierno izkaznico. 

Teoretsko gre za preseganje anahronističnih in afirmiranje sodobnih pristopov k raziskovanju pojava aktivnosti starejših oseb. Gerontogogika kot specialna antropologija odkriva vse biološke, psihosocialne, kognitivne, kulturne in ekonomske razsežnosti staranja. V naši družbi še prevladujejo defetistični in slabšalni pristopi k  diagnosticiranju in prognoziranju sposob nosti posameznikov v zadnji – gerontološki fazi človekovega razvoja. Danes že govorimo predvsem o pluralnosti šol za otroke in mladino, manj pa o pluralnosti vključevanja starejših v aktivne oblike življenja. Vprašanje medgenera cijskega integrativnega razvojnega projekta sožitja in sodelovanja vseh treh generacij pa je še skoraj docela odprto. 

Ključne besede: vseživljenjsko učenje, osebna karierna izkaznica, postprofesionalno obdobje, revitalizacija, gerontagogika, gerontofobija, upokojevanje.

Uvod

Sodobno družbo teoretiki (npr. Beck, Giddens, Lash, Bauman) pogosto razumejo kot družbo tveganj. Za družbo tveganja je po eni strani značilno, da so tveganja razpršena in vseobse gajoča. Kljub temu pa se zdi, da v večji meri kot ostale obremenjujejo stare ljudi. Stari ljudje so ena izmed najbolj ranljivih kategorij, saj je ta populacija še posebej izpostavljena različnim tvega njem, kot so poslabšanje v njihovem fizičnem in mentalnem zdravju (Pahor in Domanjko 2007), poslabšanje finančnega položaja. 

Preden se vprašamo, kako spodbujati pozno kariero, se vprašajmo, kaj je poklicna kariera. Za Drobniča (2006) poklicna kariera pomeni napredovanje v zaposlitvi in poklicu skozi vso poklicno življenjsko dobo. Pomeni uresničevanje in uporabo naših talentov, ki jih razvijamo v skladu z izpolnjevanjem našega poslanstva. Nekateri imajo še pomisleke in negativne opredelitve iz socialističnega sistema. Karierizem ima negativni pomen, ker gre pa za pretiravanje in uspeh za vsako ceno – celo na račun škode drugega ali ob zanikanju temeljnih vrednot. 

Pojav spodbujanja pozne kariere analiziramo zato, ker se prebivalstvo na Zahodu stara. Tudi Slovenija sodi med države z vedno starejšim prebivalstvom: ob koncu leta 2006 je bilo 15,9 % oseb, starejših od 65 let, kar pomeni, da je bilo toliko starih že skoraj 320 tisoč prebivalcev Slovenije. V Nemčiji je doba upokojevanja narasla na 67 let. V Britaniji raste odstotek starejšega prebivalstva. Mnogi živijo aktivno življenje po 50. letih, ker raste število zaposlenih po tem letu. In raste število ustanov, ki jim lahko ponudijo finančno ali zdravstveno pomoč, kadar jim je potrebna. V ZDA  se upokojenci združujejo, da bi ustanavljali skupna podjetja. 
Zahodnoevropski in ameriški trend je podaljševanje delovne dobe nad 65 let in ohranjanje aktivnosti starejšega prebivalstva. Alternativni razvoj starostnikov pomeni, da moramo tudi raziskovalci razlikovati med podcenjevalnimi in spodbudnimi pristopi. Kot otrok ni (bil) le pomanjšana slika odraslega, tudi starostnik ni le njegova slabša inačica.  To bi pomenilo, da je le (socialno in tehnološko) opoldne kriterij tega istega dopoldneva ali  popoldneva oz. večera. Pomemben je le odrasli v družbenem zenitu.
Proučujemo diagnoze, razsežnosti, družbene vidike staranja in perspektive starostnikov v prihodnosti. To je interdisciplinarno področje. Pričakujemo, da bomo postali družba sta rostnikov. Večina bo čedalje starejša, ker število novorojenih otrok upada. Baby boomu sledi boom starejših. 

Preden bomo odgovorili na vprašanje, kako ohraniti aktivne sposobnosti čim dlje, se vprašaj mo, kakšne so razsežnosti staranja. Staranje vključuje vse razsežnosti človeka in ne le bio loško. Ker gre za več ravni zlasti psihosocialne, ostaja vprašanje, ali ne postaja starostnik čedalje mlajši. Individualno človeško bitje se kot osebnost razvija od krsta do krste od otroka, mladostnika do odraslega in starca. Rojstvo in smrt se dotikata telesnosti (somatic learning), duhovnosti (spiritual learning), povezano z raznovrstnim znanjem  (knowledge), prepričanji (beliefs) in navadami v kulturi (habitus, tacit knowledge). 

Razvojni psihologi delijo odraslost med zgodnje, srednje do poznih srednjih let in nato starostno upokojitev. Slednje je gerontološko – gerontogoški problem. V prihodnosti bo šlo za enoten proces vseživljenjskega učenja in dela. Zaradi umikanja socialne države naj bi po novejših trendih najsposobnejši in najbolj zdravi odrasli delali čim dlje, ker stimulacije države za večjo nataliteto otrok odpovedujejo. Odnos do poznih odraslih je demografsko in civilizacijsko vprašanje. Vendar pa njihova obravnava presega okvire tega zapisa. Vseživljenjsko učenje zavrača aksiom, po katerem starega psa ne moreš naučiti novih trikov. 

Kronološko oz. biološko staranje (ageing) je dejstvo. Dejavno staranje je pa možnost za tiste, ki so pripravljeni na tem delati. Razvoj medicine omogoča podaljševanje življenjske in delovne dobe posameznikov, vendar le pri tistih, ki so pripravljeni njene usluge plačati. Napreduje tudi možganologija, veda, ki proučuje strukturo in delovanje možganov. Tako dobivamo natančnejše informacije o staranju možganov. Proces staranja se nahaja med upom in strahom, med željo po nadaljnjih uspehih in brezupnim defetizmom. Ni vseeno, s katero metodologijo k temu pojavu pristopamo: ali s sistemsko teorijo, ki predvideva uravnoteženost med vhodnimi in izhodnimi dejavniki ali z dvojno hermenevtiko, ki vključuje odnos raziskovalca  v smislu 'o tebi govori zgodba' (lat. de te fabula naratur). 

Medtem ko je problem zgodnje starih od 65. do 75. Leta kako delo obdržati, pa je problem mladih od 15-30 leta, kako ga dobiti. Razmere na trgu dela se bistveno spreminjajo. Od dne va, ko se študent vpišete na določen študij, do dneva, ko ta študij zaključi. Tega se je treba zavedati. V začetku devetdesetih je bilo, denimo, za potrebe gospodarstva na voljo preveč strojnikov in premalo ekonomistov, danes je trend prej nasproten – iščejo strojnike, medtem ko je ekonomistov »malo morje«. Če na trgu ne potrebujejo določenega poklicnega profila, je treba premisliti o spremembi kariere in se preusmeriti v tiste dejavnosti, ki se širijo in kjer vedno znova »cvetijo« nova delovna mesta. Za spremembo karierne poti boste morali prevzeti temu primerno spremenjeno strategi jo vdora na želeno področje dela, delovno mesto in podjetje. Če to zahteva prekvalifikacijo, se boste morali dodatno izobraževati. 

Osebna delovna kariera se začne z uporabo svojih darov oz. talentov. Za reformske pedagoge vključno z Marijo Montessori je bila socialna realnost zelo pomembna. Leta 1820 je svoje predavanje začela z vprašanjem, ali otroku v vsakem primeru omogočimo koncentracijo s predpostavko, da se lahko odprto uči, vzgoji in izobrazi. To ni samo možno, ampak je potrebno za njegov razvoj. Vsaka duša in ne le posebej nadarjena lahko najde darove v sebi. 

1.Kako danes razumemo staranje in kaj od tega procesa pričakujemo?
1.1. Začetek in konec dela sta kakor za koga

Značaj oz. struktura dela in poklicev (gr. klesis, lat. vocatio) se spreminja že vso človekovo zgodovino. Zmanjševanje dela v materialni proizvodnji (pridelave in  predelave), ki lahko pomeni konec ekspanzivne proizvodnje (Wilhelm, 1990; 12), vodi  k povečevanju  v terciarnih (usluge) in kvartarnih (sporočanje  in  duhovne dejavnosti) sektorjih  dejavnosti.  Offe  je videl konec  družbe dela v zmanjševanju dela v  človekovem  življenju sploh, v vedno večji deprofesionalizaciji dela in povečevanju prostega  časa. To se ni zgodilo. Res je, da danes ni več glavni poudarek na množični proizvodnji uniformnih dobrin, ampak na kakovosti redkejših dobrin. Večina se že zaposluje v terciarnem in kvartarnem sektorju (učitelj, raziskovalec, samostojni podjetnik). Deprofesionalizirali so se le rutinski posli, medtem ko se je kompleksno intelektualno in managersko delo personaliziralo, kar pomeni, da je poudarek na osebni rasti. Zahodne družbe razglašajo konec polne zaposlenosti (employment) za nedoločen čas. Narašča projektna zaposlenost za določen čas in za fleksibilni in delni delovni čas. To pomeni, da bodo vsi delovno sposobni menjavali poklice vedno hitreje, ker tudi znanje vedno hitreje zastareva.   

Obljube o prostočasni družbi (leisure society) se niso uresničile. Razvoj tehnologije delavca še bolj veže na proizvodni proces hkrati pa izloča tehnološki višek. Nekateri iz tega sklepajo, da je človek sploh odpadek in simulaker. Naprave ne delajo namesto človeka, ampak upravljajo z njim. Namesto da bi imel delavec vse več prostega časa, ga ima vse manj. V svetu je še veliko suženjskega dela otrok in izkoriščanja odraslih delavcev, ki morajo delati za nizke mezde.  Sindikati se še niso redefinirali, ampak skupaj z vladami pristajajo na čim višjo delovno dobo od 65. let dalje.  

V EU je veliko tudi neustreznega dela, ki vodi k prehitremu trošenju energije. Iz strahu pred zastarelostjo oz. slabo kvalificiranostjo se delavci izpostavljamo izgorelosti (angl. burning out, ameriško: mobbing, jap. karoshi), ki ni le posledica pomanjkanja ognja strasti. Ko delamo nekaj, v čemer ne vidimo smisla in kar ni v skladu z našim ustvarjalnim potencialom, drsimo v depresijo, apatijo in utrujenost, kar so znaki izgorelosti. Rezultati raziskav kažejo, da se zaposleni tega pojava vedno bolje zavedajo, ker ga občutijo na lastni koži, skoraj nič pa ne mislijo na to zaposlovalci kot delodajalci.    

Mladi rabijo danes poleg korenin tudi krila, ker s svojo identiteto spreminjajo tudi socialne vloge. Njihova socializacija in individualizacija ne pomeni že kar emancipacije od avtoritet in socialnih pritiskov. Po eni strani postajajo odvisnejši od tradicije in odvisnejši od ustanov, na katere imajo premalo vpliva. Domnevamo, da imamo starejši socializacijske rezerve iz preteklosti, ker razumemo tradicionalne vrednote in jih kombiniramo s spremenljivimi vzorci demokracije, globalnega državljanstva in lokalnih razmer. Mladi  pa preživljajo čas po življenjskem (in ne zgolj političnem) instinktu. Neoliberalni individualizem se kaže na več ravneh: 
1. posamezniki želijo zakone sooblikovati. 
2. Mladim je samorealizacija v delu prav toliko pomembna kot kariera in pravično plačilo za delo. Pričakujejo smiselno delo, ki razvija njihovo ustvarjalnost in domišljijo. 
3. Njihove nove prednosti so samodejavnost in samoodgovornost. Priložnosti za to  tržne razmere ponujajo, a so težko uresničljive. 

Seveda pa se je treba vprašati, koliko je ta sistem prenosljiv v vzdržni razvoj (sustainable development) po svojem racionalnem jedru in kaj od njegove hiperproduktivnosti in depriviligiranja množic lahko opustimo. Odnos med mladimi in starimi se spreminja, zato je treba na novo iskati priložnosti in smisel za medgeneracijski dialog. Mladi so drugače mladi kot so bili njihovi starši, odrasli pa smo drugače odrasli  kot so bili naši starši. Eno izmed vprašanj je, ali je na trgu dela dovolj prostora za mlade in stare delavce, ali pa starejši, ki so v delovnem razmerju zapirajo pot mladim. Kulta mladosti ni mogoče enostavno obrniti, dokler se starejši želijo počutiti čim dlje mladostni. Revitalizacija je po eni strani pluralen pojem, po drugi strani pa še ni postal splošni trend obstoječe delovne sile.       

Ker je razvoj tehnologije zapleten, terja novo timsko delitev dela. V  poindustrijski  družbi delo predvidoma ni več  usmerjeno  v parcialno  učinkovitost, ampak v celostno kvalite to (v 80. letih po modelu CEOKA, danes po modelu nenehnega izboljševanja). Postalo je bolj individualno, intelektualno, simbolno, visoko kvalificirano, informacijsko - mrežno,  timsko  soodvisno in  lastno.  Seveda  bo takšno  delo bolj osvobojeno kot dosedanje mezdno delo, ki je  le formalno  svobodno po pogodbi. Delo se ne osvobaja le od zunaj  s skrajševa njem delovnega časa,ampak tudi od znotraj z nekumulativnimi dejavnostmi družine, soseske in kulturnih skupnosti. Perspektive osvobajanja dela za posameznika in družbo so  večdimenzionalne od ontološke, ekološke, medicinske, psihološke, pedagoške do ekonomske in civilizacijsko-kulturne. 

Kapitalizem še  poudarja ekonomsko stran osvoboditve dela, socializem  pa je poudarjal politično, čeprav noben sistem ne vodi do osvoboditve dela in človeka. Nekateri menijo, da le umetniška dela osvobajajo. Ustvarjalno delo ni brez nuje preživetja in fiziološke nuje samoizražanja (Moderndorfer). Umetniško delo se vedno bolj povezuje s čedalje večjo notranjo in zunanjo ekološko čistost dela. 

Jasno je, da delo, ki je po Marxovi sintagmi živi, upodabljajoči ogenj, opredmetena in še neopredmetena resnica časa, ne bo izumrlo, dokler bo živel človek, tako kot vzgoja, čeprav ne iščemo več neposredne povezave med njima razen v delovni vzgoji. Goreči grm so poznali že Izraelci v stari zavezi in Kitajci so imenovali ogenj kot enega od petih elementov. V sanskrtu je to agni. Kristjani si ne predstavljamo kariere (curriculum vitae) brez svetega Duha, ki izhaja iz Očeta po Sinu. Sveti Duh, enega bistva z Očetom in Sinom, Obljubljeni od Boga Očeta, Žarek nebeške luči, Vir vse dobrote, Studenec žive vode, Očiščujoči ogenj, Goreča ljubezen, Duh ljubezni in resnice, Duhovno maziljenje, Duh modrosti in umnosti, Duh sveta in moči, Duh vednosti in pobožnosti, Duh strahu božjega, Duh milosti in molitve.

Statistika pove, kdo se upokojuje najprej in kdo najkasneje? Shema upokojevanja se ujema pozitivnim in negativnim značajem dela, ki ga delavec opravlja. Najprej se upokojujejo tisti, ki se ne ujamejo z delovnim kolektivom, ki delajo rutinsko, neustvarjalno, prisilno, heterogeno, ne pa tisti, ki jim delo predstavlja intelektualni in osebni izziv, ki v njem rastejo, se zanj navdušujejo, najdejo v njem življenjsko misijo – poslanstvo. To so tisti svobodni delavci, ki se samozaposlujejo v lastnem podjetju, ki opravljajo lastno delo (nem. Eigenarbeit) obenem delo za zaslužek  (nem. Erwerbsarbeit) sekundarnega pomena. Raziskave kažejo, da so tisti mladi podjetniki, ki so od svojega podjetja prehitro preveč pričakovali v smislu vrhunskih rezultatov in dobička tudi prehitro razočarani – pregoreli. V ZDA čedalje več odraslih, ki se interesno združujejo z namenom, da bi v poznem obdobju ustanavljali lastna podjetja. 
     
Poglejmo, s čim je pogojen poklicni razvoj. Napredek v poklicu je pogojen s stopnjami profesionalizacije in s sidri kariere. Sidranje6 je proces vzpostavljanja povezave med našim odzivom in notranjim ali zunanjim sprožilcem ali spodbujevalcem. Izbrani spodbujevalec  nam omogoča, da zaželeni odziv hitro prikličemo. Po Cvetku (Cvetek, 2002) razlikujemo več vrst kariernih sider, kot so: 
1. sidro varnosti in stabilnosti, ki vključuje varno in stalno službo; 
2. sidro avtonomije in neodvisnosti, ki vključuje delo v svojem stilu, ritmu in v okviru lastnih standardov  (To sidro se nanaša le na učitelja kot izključnega strokovnjaka.);
3. sidro ustvarjalnosti in podjetništva, ki vsebuje potrebo po kvalitetnem izdelku in uspešni blagovni znamki;  
4. sidro tehnično-funkcionalne sposobnosti, ki sloni na identiteti in potrebi po uveljavitvi in izkazovanju sposobnosti. Osebe, kot so svetovalci in učitelji, sledijo izzivu specializacije in profesionalnosti, čeprav na račun varnosti in avtonomnosti, 
5. sidro vodstvene sposobnosti (managerial competency); tega imajo tiste osebe, ki kot vodje rade prevzemajo večjo odgovornost na hierarhični lestvici. Takšne osebe postanejo ravnatelji, vodje aktivov ali prevzamejo druge odgovorne funkcije v šolstvu. 

Razvoj kariere in profesionalnosti v didaktičnih inovacijah terjata od učitelja različne vrste znanja in spretnosti. Rutar (2002) meni, da je učitelj tudi avtopoetični iniciator globalizacijskih tokov. Ta avtor izhaja iz teze, da sta učitelj in učenec samostojno misleča subjekta. Z intelektualnega vidika ni avtonomije brez samostojnega mišljenja tistih subjektov, ki o edukaciji odločajo. S tem, ko šola osredinja edukacijske potrebe družbe, se krog udeležencev, ki jih vprašanje edukacije kakorkoli zadeva, povečuje. V tem smislu gre za avtonomijo vseh udeležencev edukacije, tako neposrednih (učitelj, učenec, vodstvo šole, svetovalne službe) kot posrednih (starši, svetovalci Zavoda RS za šolstvo, inšpektorji, lokalne oblasti, kritična javnost, centralna šolska politika). 

Podaljševanje delovne kariere razlagamo interdisciplinarno s pomočjo psihologije, sociologije in fiziologije dela. V zgodovini dela poznamo fenomen iztrošenosti. Fizično, entropično in dolgotrajno heterogeno (odtujeno) delo še dane najprej vodi do iztrošenosti. Šele v 20. stoletju govorimo o ergonomskih pogojih dela. Teh pa nima vsak.  Za pojav mobbinga ali japonskega karoshija kot izgorelosti niso krivi le delodajalci, ampak še prej medsebojni odnosi pri delu ali doma. Slabi odnosi z zasvojenostjo najhitreje vodijo do izgorelosti. 

Chopra (2006) piše, da bi moral imeti vsak v sebi močan ogenj (sanskrt: agni), da bi bil z njim sposoben predelave hrane brez nepotrebnih ostankov – strupov. Očiščujemo oz. razstrupljamo se z odpuščanjem. Nesposobnost odpuščanja nas dela bolne in manj delovno operativne. Delo je tudi za Dalajlamo izvor sreče ali nesreče. Materialno blagostanje v smislu denarja, položaja, lastnine so za večino simboli varnosti. 

Upiranje razmeram pospešuje staranje. Biti prožen pomeni za Chopro (ibidem) biti mlad. Danes se največ govori o odpiranju novih delovnih mest, čeprav je to sintagma, ki se v postzaposlitveni družbi opušča. Z novimi delovnimi mesti se rešuje le strukturna brezposel nost. Problem je tudi najti delo, ki ustreza posameznikovim interesom in sposobnostim. To pa je že vprašanje osebne izpolnitve, ki ga v NLP pojasnjujemo s tokom – flowom. Kakor država ne bi smela posameznikom kratiti pravice do izobraževanja in učenja, tako jim tudi ne bi smela kratiti pravice do dela oz. svobodne dejavnosti. Seveda pa vemo, da bi lahko le komunistična družba  totalno komunikativnih svobodnih posameznikov v celoti uveljavila načelo »vsak po svojih sposobnostih, vsakemu po njegovih potrebah«. V kapitalizmu je to utopično, ker je to profitna družba, ki izključuje nesposobne in neizobražene. Prav izključujoča družba je najbolj nevarna (risk society) in družba rastoče neenakosti to nedvomno je. Generacijski prepad med mladimi v islamskih državah in starimi  postane lahko usoden za spopad civilizacij v 21. stoletju. Najvarneje bi bilo, da  niti mladi starim niti stari mladim ne zapirajo razvojnih vrat in perspektivnih oken.       
 
Samostojnost se sistemsko razlaga kot uravnoteženost zunanjih in notranjih vplivov. Po teoriji kontinuitete obstajajo možnosti tretje kariere, sodelovanje v skupinah samopomoči, z rastjo računalniške tehnologije postajajo posredno medsebojno povezani. Tudi za ostarelega velja načelo 'do it yourself' (Hojnik Zupanc, 1999). Avtorica opozarja, da je nastala na osnovi individualne že sistemska-strukturna medgeneracijska odvisnost. Vprašanje je, ali se bodo v prihodnje generacije razumele v smislu 'žrtve' ali podpore. V tem vprašanju je skrit zgodovinsko alternativni razvoj kar zadeva nadaljnjo družbeno delitev dela in razvoj družine.

Kakšno je uspešno staranje? K njemu prištevamo dolgost življenja, kakovost zdravja, socialna in komunikacijska kompetenca, dostopnost novih zaposlitev, novih druženj, storitev za pomoč ostarelih, osebno zadovoljstvo oz. smisel življenja (Hojnik Zupanc, 1999; 183). Schirrmacher (2007) vidi paradoks v tem, da bi vsak želel živeti čim dlje. Staranja se učimo na nov način. Ni nam jasno, kaj pravzaprav v svojem prihodnjem jazu izrivamo, tlačimo? Ali to pomeni, da bo postal ars moriendi na individualni in kolektivni ravni pomembnejši kot ars vivendi. V bistvu to že zdaj je, čeprav šele po skritem kurikulu. To najbolje občutijo tisti, ki so jim bila zaprta vrata že v mladosti. Za razvitejši del sveta gotovo velja, da bo stoletju otroka sledilo stoletje starca. Videti pa je, da je za oba kriterij isti: uporabna delovna sila. Pri otroku čim bolj zgodaj, da ne bi bilo že v vrtcu prepozno, pri ostarelem pa čim dlje, dokler ni iztrošen. Ozadje tega trenda ni več zgolj proizvodnja množičnega čim cenejšega blaga, ampak še prej obsesija kompetentnosti in konkurenčnosti. Ta obsesija vzdržuje vojaško-informacijski kompleks, zaradi katerega je svet vedno bolj nevaren.  

Antične civilizacije so poznale žrtvovanje nebogljenih in za preživetje preslabotnih otrok bogovom, vendar v različnem obsegu - kartažanska družba v večjem obsegu kot rimska. Po črnem scenariju bo prihodnja družba strahu izvajala množično evtanazijo starcev. Če bi bilo bogastva dovolj za vse, bi vse tri generacije zlahka našle ravnotežje, ker pa vojaško-informacijski kompleks ustvarja maltuzijansko prepričanje pomanjkanja se represivna civilizacija (hladna vojna) nadaljuje z drugimi sredstvi. Paradoksalno je, da prav baby boom generacija (rojenih med l. 1950-65) 'ustvarja' pomanjkanje otrok, pri čemer naj bi ostala kar sama čim dlje predmetno ustvarjalna. 

C. Levy Strauss pravi, da je bil zlom komunizma v primerjavi z demografsko katastrofo nepomemben. Če nadaljujemo: prva je privedla do iluzije »triumfa demokracije«, druga pa naj bi privedla do triumfa življenjske sile. Če bi to pomenilo kaj več kot je divjaštvo agresivnega nagona, iz tega sledi vprašanje, kako naj bi kultura življenja premagala kulturo smrti. Navajeni smo že, da pojave, ki se približujejo doslej spoznani meji ocenjujemo kot prevratne – revolucionarne in  katastrofalne. Nekatera dejstva takšno rezoniranje potrjujejo. Spomnimo se, da je odkritje subatomarnih delcev prej kot v 50 letih privedlo do prve eksplozije atomske bombe.          

Upokojenec ni nujno niti brezposeln niti brezdelen in nedejaven, čeprav je bil doslej pogosto tako razumljen. Poznamo različne vrste brezposelnosti: prostovoljno (ko delavec iz določenih razlogov  zapusti delo), tehnološko (nove  tehnologije)  in odkrito. Ta pa se deli na. fikcijsko, ciklično, strukturno in strukturno. Fikcijska brezposelnost nastaja zaradi sezonskih  nihanj  in občasnih sprememb v proizvodnji, na katere trg delovne  sile ne reagira  dovolj hitro. Ciklična brezposelnost nastaja zaradi pomanjkanja delovnih mest kot posledica  recesije ali deagrari zacije. Strukturna brezposelnost nastaja zaradi  neskladij med ponudbo in povpraševanjem, med sposobnostmi iskalcev ali pa delovna mesta niso prilagojena ljudem. Pojavljajo se presež ki  enih in pomanjkanje drugih poklicev. Prikrito  brezposelne so  tiste osebe, ki nočejo biti bolje, bolj produktivno ali  dlje časa zaposlene in osebe, ki ne iščejo nove zaposlitve, čeprav niso  zaposlene.

1.2. Postprofesionalno obdobje učiteljev

Analiza sedmih točk učiteljeve profesionalnosti (Marentič Požarnik, 2000, 6-7) nam pokaže, da kompleksna profesionalnost učitelja vsebuje 1. poklicno zavzetost, 2. avtonomnost na osnovi usposobljenosti, 3. dinamično razumevanje učenja in 4. interakcijsko sodelovanje.  

V  vsakem kurikulu je zapisano, k čemu vse naj bi učitelj učence spodbujal. Ker pa ni zapisano, kdo naj spodbuja učitelja, ugotavljamo podobnost tega vprašanja z vprašanjem, kdo brije brivca. Večina vidi avtonomnost učiteljev v njihovi sposobnosti izbire alternativnih didaktičnih metod in oblik dela. Najmanj avtonomni so po navadi najbolj rutinski učitelji. Učitelji niso v vseh fazah delovne dobe enako avtonomni. Različne vrste profesionalnosti se opredeljujejo po razvojnih fazah učiteljeve delovne dobe. Hargreaves (2000) razlikuje med pred-profesionalnim obdobjem, avtonomnim profesionalizmom, kolegialnim profesionaliz-mom in postprofesionalnim obdobjem.
Zanimivo je, da se pri nas zelo poudarja avtonomno-individualni profesionalizem, manj pa kolegialnega, ker je timsko sodelovanje med učitelji manj razvito. Postprofesionalno obdobje je zaradi degenerativnih sprememb delno podobno predprofesionalni, še ne-izkušenjski stopnji. Zadnje 5 letno obdobje učiteljevanja včasih že pomeni nazadovanje.  Države omogočajo učiteljem, da učijo 2 uri manj, da bi ohranili kakovost. Jasno je tudi, da profesionalnost ni zgolj objektivno merljiva kategorija, ampak je povezana predvsem s kompleksnim občutkom usposobljenosti.  Ker je pomemben učiteljev občutek lastne iniciativnosti, sposobnosti, smiselnosti in podpore kolegov ter vodstva šole, se profesionalnost spremlja prek evalvacije šole in prek samoevalvacije učiteljev.   Po eni strani postaja učiteljski poklic tudi pri nas nestabilen, čeprav sindikat za vzgojo in izobraževanje skuša čim dlje ohranjati status quo ante, po drugi strani pa bodo verjetno starejši  dobri učitelji ustanavljali in učili v privatnih šolah.                                                          

Izkazana krivulja profesionalnosti je sicer pri vsakem delavcu drugačna. S pomočjo osebne karierne izkaznice bi vsakdo lahko načrtoval višino in evalviral  nihanja svoje kariere. Na Škofijski klasični gimnaziji imajo karierno izkaznico vsi učenci, učitelji in ravnatelj. Takšna izkaznica nastane lahko na osnovi osebnega dnevnika in načrtovanja življenjske poti (curriculum vitae). Oblikovanje takšnega lista je standardizirano. V to izkaznico vpisujejo imetniki svoje dobre in slabe strani z namenom, da se dobre strani izboljšajo in slabe strani popravijo. Udeleženci izkaznico predstavljajo drug drugemu: učenci učiteljem in ti ravnatelju. Ravnatelj pa njim. Tako vsi zorijo ob prijateljski kritiki. OKI je namenjen temu, da si vsak sistematično začrta kariero oz. poklicno pot. Doseči želi visoko stopnjo poklicnega zadovoljstva. V njej si beleži pomembna opažanja, odkritja in ideje. Dijaška inačica je 'moja pot'. Vanjo vlagajo potrdila, certifikate in poročila o opravljenih šolskih in obšolskih dejavnostih, projektih, rezultate s tekmovanj, vtise s taborov, duhovnih srečanj.  Tako se navajajo urejati osebno dokumentacijo. To je pomoč pri razvijanje kakovosti in uspeha šole. (Rugelj, Mlakar, 2007) OKI ni uporaben le za šole, ampak tudi za podjetja. Z njo se da spremljati tudi spremljati potrebe trga delovne sile. 

V času globalizacije je izobrazba odraslih nekakšna vstopnica za iskanje niše na trgu dela. Ni naključje, da se starejši pogosto vpisujejo na Univerzo za tretje življenjsko obdobje. Običajno dopolnilno študirajo zgodovino umetnosti in tuje jezike. To jim pomaga ohranjati povezavo med desno in levo polovico možganov. Logično-racionalno področje delovanja je pomembnejše za delovno dobo. Za razvijanje perspektivnosti starostnikov ni primeren t. i. kačji jezik, ker tudi že v mladosti ni bil, ampak je spodbuden Miltonov jezik. Ko zaposlitev tudi sicer ne bo več glavni socializacijski mehanizem, bo vprašanje, kdo ga bo prevzel. Kateri so še drugi socializacijski mehanizmi in niše iskanja smisla življenja? Te družbe zaznamuje strukturna kriza smisla. Ramovš (1998) je na to vprašanje že odgovarjal z zdravili za telo in dušo. Pa tudi s spodbujanjem h globokemu doživljanju.    

Če učenec nima vizije učnega uspeha in je prepričan, da je njegova inteligenčna stopnja konstantna, se že po enem neuspehu ali več neuspehih ne trudi več. Permanentno se napreza za določen cilj le tedaj, če je prepričan, da je odvisna in spremenljiva glede na ta napor.  

Verjetno je, da so učenci vseživljenjsko zainteresirani za učenje, če vedo, kakšne rezultate jim to prinaša. Obenem spoznavajo različne oblike aktivnega učenja, ki jim prinaša največje učin ke. Ob tem si zastavljamo tudi aktualno vprašanje, ali lahko postane tisti socialni mehanizem, ki povezuje v sodelovanje od najmlajših do najstarejših. 

2. Ali bo prihodnja družba gerontofobna ali gerontofilna?

Vprašanje zadeva ambivalenten odnos človeka do sebe. Ves čas socializma smo govorili o razvijanju vseh človekovih potencialov. Danes pa vemo, da jih je treba tretirati evolucijsko in involucijsko. Danes smo na razpotju poti v razumevanju procesa staranja. Smo na sotočju različnih pismenosti, prepletanju in njihovem usihanju. Kronološko oz. biološko staranje je dejstvo. Dejavno staranje pa je možnost. Proces staranja se nahaja med upom in strahom, med željo po nadaljnjih uspehih in brezupnim defetizmom. Razumevanje človekovih razvojnih faz v njihovi specifičnosti pomeni večji posluh za celovitost in uravnoteženost družbene regulacije različnih starostnih skupin.   

Shirrmacher (2007) je glasnik prihodnje gerontofilne družbe nasproti sedanji gerontofobni. Piše, da mladi sicer postajajo prava dragocenost, ker jih je čedalje manj in bi si zaslužili višjo plačo. Vendar pa je treba zmanjšati standarde dela starejšim, da bodo delali dlje, ker postajajo dlje zdravi in starejši kot njihovi predniki. V duhu klenih starostnikov Zupančičeva (2004) prikazuje pozno odraslo obdobje optimistično. Raziskave kažejo, da sposobnosti odraslih ne padajo tako hitro kot bi na prvi pogled pričakovali. Kobal, direktor Znanstvene fundacije Slovenije, je tudi ugotavljal, da so raziskovalci sposobni raziskovati še 10 let po uradnem zaključku delovne dobe, kar pomeni do povprečno 75. leta brez podrejanja formalnim kriterijem ARRS.  

Po eni strani so starejši ljudje bolj individualno samostojni po drugi strani pa so globalno odvisni. Gre za plodno sinergijo interakcijske komunikacije. Pomembnejše so ekstravertne in prožne osebnosti.  Kot ugotavlja Schirmacher (2007) imajo mladi danes veliko medijskih spodbud v primerjavi s starejšimi, ki so ostali brez vzora. Družbeni stereotip, ki ga zagovarjajo tako pravljice kot druga svetovna literatura je, da so stari potrebni, dokler jih je malo. Svoj smisel obstoja utemeljujejo v 'obnovljivih virih' kot so otroci. Če je kriterij dela konkurenčni boj, ostane starejšim le umik ali pa znižanje standarda dela in storitev. 
Kot je opozoril Schirrmacher (2007), je bistvena razlika med prepričanjem, da se sposobnosti z dejavnostjo krepijo in prepričanjem, da sčasoma upadajo ne glede nanjo. Z upočasnitvijo ali ustavitvijo toka staranja, bi bilo podaljšano obdobje zdravega življenja. Ljudje bi ostali zdravi, polni energije in produktivni v letih, v katerih bi bili sicer mrtvi. 
Gre za slabše zaznavanje (slabše videnje, slišanje) znotraj VAKOG sistema s slabšimi reakcijskimi časi in retardiranim mišljenjem. Prav zato bi starejši morali več delati na zaznavnih podrobnostih, se ponovno učiti živeti v sedanjem trenutku, ki jim edini zagotavlja moč odločanja. Pasivizirani upokojenci, ki so delno po lastni krivdi odrezani od tvorne prihodnosti, se pogosto predajajo spominom na preteklost.   Presenetljivo pa je, da starostniki najslabše mislijo o svojih sovrstnikih. 

Schirrmacher (2007) opozarja tudi, da se obe katastrofi kot sta demografska in ekološko napovedujeta hkrati. stari se ne počutijo krive zaradi vojne, ampak zaradi okolja, ki so ga onesnaževali. Paradoksalno je, da se prav starejši zavzemajo za 'zdravo življenje' v bolnem okolju. Fromm kot glasnik zdrave družbe in prave svobode v njej ni povedal, kako naj bi si človek zunanjo naravo sploh še prisvajal.    

Shirrmacher (2007) je glasnik prihodnje gerontofilne družbe nasproti sedanji gerontofobni. Piše, da mladi sicer postajajo prava dragocenost, ker jih je čedalje manj in bi si zaslužili višjo plačo. Zastopa tezo, da je treba zmanjšati standarde dela starejšim, da bodo delali dlje, ker postajajo dlje zdravi in starejši kot njihovi predniki v duhu klenih starostnikov. 

K uspešnemu staranju prištevamo dolgost življenja, kakovost zdravja, socialno in komunika cijsko kompetenco, dostopnost novih zaposlitev, novih druženj, storitev za pomoč ostarelih, osebno zadovoljstvo oz. smisel življenja. Napoveduje se antropologija po različnih starostnih obdobjih. Najbolj se bo raziskovalo gerontogogiko kot večinski del prebivalstva. Institut Antona Trstenjaka temu že sledi. Proučuje spreminjanje, zoževanje in osmišljanje življenjskega horizonta starejšega prebivalstva in možnost ohranjanja kompetenc. 

3. Zamisli in strategije družbene inkluzivnosti starejših

Med različnimi posameznimi strategijami in skupki strategij, tj. modeli, ki nastajajo v Evropi, smo izbrali predvsem finski model. Finska ima namreč dolgo tradicijo razvoja strategij za celotno področje socialnega varstva in tudi modela za večanje zaposlenosti starejših. Strateške usmerite da leta 2015 pa so naslednje: 
1. Promocija zdravja in krepitev funkcionalnih zmožnosti; vlada ima program za promocijo zdravja, da bi zmanjšala razlike v zdravstvenem položaju državljanov. 
2. Narediti delo bolj privlačno; za finsko vlado je delo najboljša oblika socialnega varstva. Čim več ljudi je zaposlenih, tem laže je izplačevati pokojnine! Toda, ali je dovolj ekonomskih in drugih spodbud za daljšo delovno dobo? 
3. Zmanjšanje revščine in socialne izključenosti predvsem pri mladih; dobro počutje otrok in mladih družin, več izobraževalnih priložnosti in možnosti za mlade, da se kasneje lahko bolje zaposlijo.  Ponujanje učinkovitih storitev in primerno varnih stalnih dohodkov. 

Na Finskem in v drugih skandinavskih državah so uvedli vrsto strategij: denimo 24 dni za dneve utrujenosti ali za obiskovanje vnukov, subvencije za šole, ki omogočajo starejšim učiteljem, da mentorsko vodijo mlajše in delajo manj v razredu,  rekreacijo. Morda ni prav, da se to nanaša predvsem na starejše delavce. Gre preprosto za humana delovna mesta. 

Nekateri menijo, da naj bi bil človek ves čas aktiven, tako kot jer vseživljenjsko učljiv. Upokojevanje je potem nesmisel.   Življenje se ne sestoji iz treh ločenih obdobij kot so priprava, delo in upokojitev. Pomembno je, kako se znamo približati drugemu in v njem prepoznati bogastvo. Naloga dedov je, da organizirajo boljši svet za vnuke. 

Mehanicistično paradigmo ločenosti presegamo tudi s povezovanjem generacij in življenjskih obdobij. Dialoško povezovanje generacij je hkrati avtobiografsko povezovanje obdobi. Kar je bilo najprej stihijsko, postane v drugem krogu reflektirano. V  tem smislu je to antropološko vprašanje, kakor ga je razvijal Pediček (1994) v delu Edukacija danes. Degenerativne spremembe je treba razumeti regenerativno. Ideja je reproduktivna moč življenja, njegova polnost in smisel.

Jacques Généreux (2008) odpre vprašanje naše «moderne» kulture », ki zahteva antropološko preoblikovanje. Kriza politike, hegemonija neoliberalizma, trpljenje na delovnem mestu, družbena izločenost, nasilje, o vseh teh in drugih vprašanjih bomo morali odslej razpravljati v luči temeljnega vprašanja. Kaj pomeni biti človek? To, kar nas danes ogroža, je antropološka sprememba, ki lahko že naslednjim rodovom prinese prehod iz razvite družbe v razdruženo družbo. 

Renata Ažman (2008) ugotavlja, da ima veliko starih ljudi depresijo. Med depresivnimi bolniki in med starimi ljudmi so naj pogostejši samomori. Bolno malodušje, brezciljnost, brezvoljnost, zagrenjenost, črnogledost, strah in drugi simptomi depresije pri starih ljudeh so lahko posledica organskega dogajanja, lahko se človek ni navadil realistično spoprijemati z lastnimi stiskami, lahko ga hudo ogrožajo drugi ljudje, lahko je vzrok kaj drugega – vseeno kaj, dejstvo je, da so stari ljudje, če so takšni in kadar so takšni, zelo neprijetni in težavni sami sebi in svojcem. Prvi korak k lažjemu življenju in lažjemu sožitju je, da tak človek razume samega sebe in svojo bolezen, drugi korak, da ga razumejo svojci. Knjiga Depra kaže pot za ta dva koraka, polna je čisto konkretnih opisov, kaj doživlja človek v depresiji. Naslednji odlomek kaže na izgubo samokontrole: »Kadar je človek v depresiji, ne more imeti rad samega sebe in prav nič ne pomaga iz tega začaranega kroga krivde, samoobtožb in globoke žalosti. Kadar je srce ujeto v mrežo takšnih občutkov, je vse zaman. Zato se je takrat najbolje zavleči v kakšen kot, se umiriti, morda pojesti kakšno pomirjevalno tableto in počakati, da mine. Kajti mine pa vedno«. Včasih traja en dan, včasih več. Mine pa vedno«. (Ažman, 2008)

Ali vemo, kaj imamo tisti, ki živimo v družini, družabno in družbeno? Samota še ni osamljenost. »V samosti je neke vrste užitek. Ko nimaš ničesar in ne moreš tudi ničesar izgubiti. Mir. In moč. In nemoč. Vse obenem. Zunaj pa tulijo rešilci in hrup s Celovške me spomni na to, da poleg mojega obstaja še neki drugi svet, tako drugačen in tako živ. Nisem ga sposobna živeti, nisem ga sposobna dojeti. Raje imam mir … Živim v svojem svetu, tako polnem praznine in miru« (ibidem, str. 88).

Žal veliko starih ljudi ne sprejema svoje starosti. Gruen (2010) opisuje, kako se lahko nanjo pripravimo. Dovolimo si resnico, dovolimo si zgolj biti. Dovolimo si novih odvisnosti. Starost ni bolezen in ne nekaj slabega, spremljajo pa jo prej ali slej tudi bolezni in druge težave. Poleg tega današnja evropska miselnost v starosti ne vidi česa posebno vrednega ali smiselnega, zato družba stare ljudi odriva na rob. Stari ljudje sami pa zelo težko sprejemajo svojo starost, morda tako težko – ali še težje – kakor bolezen. To družbeno in osebno odrivanje starosti iz zavesti je stična točka med doživljanjem starosti in depresije. Dokler človek ne sprejme svoje starosti, ne more odkriti možnosti za smiselno preživljanje tega – zadnjega obdobja svojega življenja, podobno kot ne more depresivni bolnik v ničemer obvladovati svoje bolezni, dokler je ne sprejme. Ne gre za to, da bi se človek neprijetnih stvari veselil, pač pa za modrost, ki jo v obliki molitve ponavljajo na vsakem skupinskem srečanju anonimni alkoholiki, da se uspešno prebijajo iz te hude bolezni v zdravje: »Bog, daj mi sproščenost, da sprejmem stvari, ki jih ne morem spremeniti; pogum, da spremenim stvari, ki jih lahko; in modrost, da spoznam razliko med obojim.« 

Iz povprečne sivine nas potegne le poslanstvo trdno postavljenih ciljev, ki smo jih pripravljeni in odločeni doseči. Potrebni sta vztrajnost pri učenju ter načelnost. vsako delo častno in vred no karierne poti.« A ne gre le za to. Svoja pričakovanja delovne storilnosti nehote povezuje mo z občutkom za biološko uro, lastnih aspiracij in s pričakovanjem sodelavcev. Ne nazad nje gre pri uspešnosti poklicne poti za samouresničeno prerokbo. To je obenem zgodba o medsebojni podpori in sodelovanju različno mislečih.     
Produktivna dolgoživost odvisna od zdravstvene pismenosti državljanov. V državah EU ni zelo visoka. Zdravstveni sistem je znotraj kapitalizma drag in ne temelji na preventivi, ampak na kurativi. Orientalska medicina jen bolj preventivna. Zato lahko govorimo o relativno ne obvladanem in neosmišljenem staranju. Pogosto si laže predstavljamo nezdravo staranje kot  rezultat bolezni, invalidnosti in demence. Medicina ne zna pozdraviti vseh bolezni. Za geron togogiko je ohranjanje zdravega starostnika ključna transhumanistična prioriteta.  
Utopično je razmišljanje o ustavitvi ali obrnitvi staranja nazaj v mladost. Zato bi morala biti kronična suspenzija mrtvih na voljo kot opcija tistim, ki si je želijo. Možno je, da bodo prihajajoče tehnologije omogočile reanimacijo ljudi, ki so v kronični suspenziji. Novejši trend podaljševanja delovne dobe za vsako ceno kapitala je kratkoviden, ker ne sloni na kompleksnih analizah pogojev rasti produktivnosti. Delodajalci v tujini se zavedajo pomena zdravega delavca za razvoj podjetja, kjer nastajajo različne poklicne bolezni, medtem ko naši delodajalci za to vprašanje niso občutljivi.  

Udeleženci mednarodnega simpozija na temo Učenje med rodovi so skušali odgovoriti na vprašanja: kako lahko učenje koristi starejšim, kako naj visokošolske ustanove razvijajo medgeneracijsko izobraževanje, bodisi same bodisi v povezavi z nevladnimi organizacijami; kakšno raziskovanje potrebujemo v podporo medgeneracijskim programom; katere dejavnosti socialnih partnerjev lahko podprejo razvoj medgeneracijskega učenja. Teme, ki se oblikujejo v  medgeneracijskem visokošolskem programu, naj zanimajo vse generacije: civilna družba, trajnostni razvoj, vloga kulture in dostojanstvo generacij, zaposljivost, mentoriranje  pripadnikov drugih rodov, zdravje, digitalna pismenost v informacijski družbi. Teme so torej skupne, gre pa za izmenjavo pogledov med generacijami.  

Dejstvo je, da smo ljudje že zaradi tekmovalnosti medsebojno primerljivi. Vprašanje pa je, ka ko se lahko starejši zaposleni primerjajo z mlajšimi. Delodajalci so zaskrbljeni v dveh smereh – glede pomanjkanja veščin na eni ter odtoka izkušenj na drugi strani. Prva skrb je povezana z ostrimi padci v nacionalni stopnji rodnosti, druga pa je povezana s predčasno in nepotrebno iz gubo starejšega, torej izkušenejšega kadra. Marsikatero podjetje ni usposobljeno za spodbuja nje prenosa teh izkušenj na mlajše zaposlene.

Ugotavljamo, da sta imeli v zadnjem prelomu stoletja le dve državi nad polovico aktivnega moškega prebivalstva, starega med 65 in 69 let, Izrael in Mehika. Splošno pa velja, da število starejših zaposlenih moških upada tako v razvitih kot v gospodarstvih v razvoju. Ta skupina pogosto pade v kategorijo odvečne delovne sile in se kot takšna težko ponovno zaposli. Nesmisel  je razviden iz dejstva, da se investicija v mlajšega zaposlenega ne izplača, saj obstaja dosti večja možnost, da bo poskušal svojo kariero nadaljevati v nekem drugem podjetju, kot je to pri starejšem delavcu. To torej pomeni, da tako usmerjeno podjetje usposablja svoj kader v korist drugega, neznanega in po možnosti celo konkurenčnega delodajalca. 

Predčasne upokojitve že doslej niso bile redkost in zelo verjetno zaradi uradnega podaljše vanja delovne dobe tudi v prihodnje ne bodo. Je to pot v revščino? Nekateri delodajalci še gojijo predsodke, da je delavec, starejši od 50 let, dejansko manj sposoben od mlajšega – se držijo razmišljanja delodajalcev. Prav tako tudi prepričanje, da starejše gene racije zaposlenih niso dovzetne za učenje in razvoj. Lahko bi povzeli, da so starejši delavci bolj 'kvalitativno' naravnani (izobraženost, dobri odnosi s sodelavci, spoštovanje direktive, etičnost dela, supervizorske sposobnosti, ipd.), medtem ko se mlajši izkažejo pogosteje kot kader s 'kvantitativnimi' lastnostmi kot sta, hitrejši delovni tempo in dovzetnost za novo tehnologijo. 'Najstrpnejši' sta v tem pogledu na starejše zaposlene ZDA in Velika Britanija. 

4. Različen odnos delavcev do izteka delovne dobe

S pomočjo psihologije, sociologije in fiziologije dela interdisciplinarno zagovarjamo smisel podaljševanja delovne kariere. Psihologinja Maja Zupančičeva (2004) prikazuje pozno odraslo obdobje optimistično. Raziskave kažejo, da sposobnosti odraslih ne padajo tako hitro kot bi na prvi pogled pričakovali.   

V tem prispevku se nismo ukvarjali s skupinami za socialno pomoč onemoglim ostarelim, njihovim načinom prebivanja v domovih za ostarele, ampak le s tistimi starejšimi odraslimi, ki so še lahko delovno aktivni. Gerontagoško-gerontološka problematika kakovostnega staranja zaradi demografskih trendov postaja čedalje bolj aktualna. Stereotipe in predsodke staranja bo nadomestilo živo pluralno izkustvo. Razvijale se bodo teorije optimalnega staranja. Mediji so bolj naklonjeni viziji mladih kot perspektivi starih.   

Seveda ni ustrezno, če socialistični ali kak drug avtokratski ali totalitarni režim določajo kariero vseh poklicev po vladi všečnih ideološko kredibilnih kriterijih, vendar je še odprto vprašanje, kako presojati dolžino in kakovost kariere dovolj kompleksno korektno. 

Zanimivo je, da se izraz 'vseživljenjsko delo' ob težko izvedljivem vseživljenjskem učenju še ne pojavlja, ker težnjo vlad k vseživljenjskemu delu večina zaposlenih podobno kot težnjo k podaljševanju delov nega časa občuti kot grožnjo. Andragoški center Slovenije spodbuja kariero nizkokvalificiranih, neustrezno kvalificiranih delavcev, medtem ko se visoko kvalificirani za ustvarjalna dela spodbujajo sami. Problem visoko in srednje razvitih zlasti evropskih držav  je, kako ohranjati in preusmerjati-prekvalificirati delovno energijo starejših državljanov.      

Jasno pa je, da isti človek v različnih življenjskih obdobjih ne more biti enako operativen in zdrav. Ni vseeno, kdo ali kaj posameznika nagovarja k nadaljevanju kariere. Bog, ljubezen do dela, delovna etika, zadovoljitev potreb osebnega pomena, zagotavljanje smisla bivanja, empatija, pričakovanja drugih ali barvite predstave zmage in uspeha? Te postavke so le pogoji navdiha. Vsak ustvarjalni akt pa se sestoji iz več faz. ker navdihu sledi podpora in vztrajnost.    

Alternativni razvoj starostnikov pomeni, da moramo ustrezne diferencirane pristope med podcenjevalnimi in spodbudnimi. Kot otrok ni (bil) le pomanjšana slika odraslega, tudi starostnik ni le slabša inačica delavca.  To bi pomenilo, da je le (socialno in tehnološko) opoldne kriterij tega istega dopoldneva ali  popoldneva oz. večera. Pomemben je le odrasli v družbenem zenitu. To ne pomeni nič drugega kot da se kapitalistična družba razume v le v odnosu največje (a)kumulativnosti, doprinosa k sama sebi in da je nezaupljiva in izključevalna do vsake marginalnosti šibkega rojevanja in slabotnega umiranja. Razumevanje človekovih razvojnih faz v njihovi specifičnosti pomeni večji posluh za celovitost in uravnoteženost družbene regulacije različnih starostnih skupin.   

Človek, ki živi v svetu zdaj in tukaj, je smrtno bitje v odnosu do svojih prednikov in zanamcev. To pa ni le eksistencialno vprašanje, ampak vprašanje po vseh štirih tipičnih vprašanjih učenja (4MAT po B. McCarthyjevi) in vseh štirih vrst učenja, kakor jih opisuje Delors (1996). In prav tega doslej nismo tematizirali medgeneracijsko. Zato v tem ni prvenstveno 'zarota', ampak sobivanje.
 
Kako si vsak sam lahko pomaga? Tako da načrtuje kariero v poznem obdobju. Eno od takšnih učinkovitih sredstev je osebna karierna izkaznica (kratica OKI), ki vsebuje posameznikove dobre in slabe, šibke strani in predloge, kako bi se jih dalo izboljšati. OKI je v duhu vseživljenjskega učenja, to pa je v funkciji nenehnega izboljševanja kakovosti. Posameznik kot član te ali one skupine vede ali nevede črpa njeno sinergično moč in prispeva k njej.  S pomočjo osebne karierne izkaznice bi vsakdo lahko načrtoval višino in evalviral  nihanja svoje kariere. Na Škofijski klasični gimnaziji imajo karierno izkaznico vsi učenci, učitelji in ravnatelj. Takšna izkaznica nastane lahko na osnovi osebnega dnevnika in načrtovanja življenjske poti (curriculum vitae). Oblikovanje takšnega lista je standardizirano. V to izkaznico vpisujejo imetniki svoje dobre in slabe strani z namenom, da se dobre strani izboljšajo in slabe strani popravijo. Udeleženci izkaznico predstavljajo drug drugemu: učenci učiteljem in ti ravnatelju. Ravnatelj pa njim. Tako vsi zorijo ob prijateljski kritiki. OKI je namenjen temu, da si vsak sistematično začrta kariero oz. poklicno pot. Doseči želi visoko stopnjo poklicnega zadovoljstva.

Jacquard, A. trdi, da naj bi bil človek ves čas aktiven in učljiv. Upokojevanje je zanj nesmisel.
Razvojni psihologi delijo odraslost med zgodnje, srednje do poznih srednjih let in nato starostno upokojitev. Slednje je gerontološko-gerontogoški problem. Po novejšem gledanju (Jacquard) bo šlo v prihodnosti za enoten proces vseživljenjskega učenja in dela.  
Kakšen način učenja je primeren za starejše? Kaplan (2005) piše, da se starejši radi učijo aktivno in sodelovalno v skupinah. Zaradi kristalizirane inteligence je njihovo znanje bolj sintetično in celostno kot pri mladih. Ni tako shematično, ampak je bolj povezano z življenjskimi izkušnjami.
Vsi smo deležni sprememb v strukturi dela, ki so: fleksibilni delovni čas, razširjeno s sodelo vanjem delavcev in managerjev pri odločanju, timsko s preseganjem neotaylorizma (razparce liranost na delovne operacije), spremenljivost del in nalog, konec družbe dela, ki je bila družba polne zaposlenosti. 

Vprašanje za vsako starostno skupino je, kako naj se organizira, da bo pokazala svoje še neiz koriščene potenciale (t. i. HRM) in da bo svoje delo doživela kot  motivacijo, radost in osebni razvoj. Vemo, da jih je treba začeti izkoriščati čim preje, da ne bi bilo, kot piše Japonec Ibuka, že v vrtcu prepozno, ne vemo pa, kako jih uporabljati čim dlje. Zaradi umikanja socialne države naj bi po novejših trendih najsposobnejši in najbolj zdravi odrasli delali čim dlje, ker stimulacije države za večjo nataliteto otrok odpovedujejo.

Ob izteku delovne dobe  imajo delavci različen odnos do dela:
1. Nekateri, večinoma nizkokvalificirani, se zaradi iztrošenosti, rutinskosti, neprilagodljivosti na nove potrebe kvalificirane delovne sile najhitreje upokujejo. Najprej se upokojujejo tisti, ki se ne ujamejo z delovnim kolektivom, ki delajo rutinsko, neustvarjalno, prisilno, heterogeno.
2. Drugi so zdravi, visokokvalificirani in ustvarjalni oz. inovativni kot odrasle, ki jim upokoji tev ni potrebna. Delo jim predstavlja intelektualni in osebni izziv. V njem rastejo, se zanj nav dušujejo, najdejo v njem življenjsko misijo – poslanstvo. To so tisti svobodni delavci, ki se samozaposlujejo v lastnem podjetju, ki opravljajo lastno delo (nem. Eigenarbeit) obenem delo za zaslužek  (nem. Erwerbsarbeit) sekundarnega pomena.

Problem visoko in srednje razvitih zlasti evropskih držav  je, kako ohranjati in preusmerjati-prekvalificirati delovno energijo starejših državljanov. Delovna doba se povečuje (v Nemčiji na 67 let), večina upokojenih pa je še pasivnih.         

Sociološko ozadje: Za razvitejši del sveta gotovo velja, da bo stoletju otroka sledilo stoletje starostnika. Videti pa je, da je za oba kriterij isti: uporabna delovna sila. Pri otroku čim bolj zgodaj, da ne bi bilo že v vrtcu prepozno, pri ostarelem pa čim dlje, dokler ni iztrošen. Ozadje tega trenda ni več zgolj proizvodnja množičnega čim cenejšega blaga, ampak še prej obsesija kompetentnosti in konkurenčnosti. Ta obsesija vzdržuje vojaško-informacijski kompleks, zaradi katerega je svet vedno bolj nevaren.

Razlikujemo tri  različne odnose starostnikov do svojega starostnega obdobja. 
1. Rigidno identiteto izoliranih starostnikov, ki zavračajo pomoč, čeprav bi jo najbolj potrebovali. Na spletnih straneh: http://bcn.boulder.co.us/linc/browseLINC.cgi. so podatki o agenciji 'eldercare consultation & referral. Delavci te organizacije se s starostniki posvetujejo pri identifikaciji njihovih interesov, jim svetujejo pri izbiri rekreativnih in poklicnih dejavnosti in jim nudijo zdravstveno nego, zanje skrbijo. 
Na spletnih straneh http://www.geron.org dobimo podatke o gerontološkem društvu v ZDA, ki ima sedež v Čikagu. Gre za neprofitno organizacijo z več kot 5000 članov.  To društvo nudi raziskovalce, izobraževalce, praktike in politike z namenom razumevanja pospeševanja in integriranja osnovnih in aplikativnih raziskav na probleme starostnikov da bi izboljšalo kakovost njihovega življenja.  
2. Nekateri so pripravljeni  sprejemati pomoč in šele iščejo poti, kako  ohraniti odprt odnos do sveta, ker niso vedno pripravljeni ponovno premisliti in osmisliti svojega življenja. Starejši imajo v odnosu do mlajših drugačne vrednote in močnejši politični vpliv.  Na spletnih straneh http://www.geron.org dobimo podatke o gerontološkem društvu v ZDA, ki ima sedež v Čika gu. Gre za neprofitno organizacijo z več kot 5000 članov.  To društvo nudi raziskovalce, izob raževalce, praktike in politike z namenom razumevanja pospeševanja in integriranja osnovnih in aplikativnih raziskav na probleme starostnikov da bi izboljšalo kakovost njihovega življe nja.  
3. Fleksibilni in mobilni starostniki so tudi dejavni v družini, v raznih društvih in svetovalci v podjetjih. Ti so tudi najbolj celostno zdravi. Vedo, kaj družba rabi in ji znajo to tudi dati. Ti so zgled prvima dvema skupinama. Tako se npr. v ZDA se starostniki združujejo, da bi ustanovili nova podjetja.  

Slovensko univerzo za tretje življenjsko obdobje poznamo že 25 let. Pomeni upor 'skrbi za starejše', ki izhaja že iz 19. stoletja. Do tedaj so dopolnilno izobraževali samo manj izobra žene, funkcionalno nepismene. Prelom v neformalnem izobraževanju odraslih je bil tako mo-čan, da je bilo izobraževanje starejših sinonim za izobraževanje odraslih. Z novo organizacijo se ustanavlja izobraževanje za organizirano 'profesionalno' prostovoljstvo starejših. Ustrezno znanje si pridobivajo za prostovoljno delo na raznih javnih ustanovah. 

Odprta vprašanja so: ali tedaj poznamo nekatere skupne in različne značilnosti mladih, srednje starih in starejših delavcev, ali znamo  oblikovati zaposlitveno politiko, ki bo generacije povezala in jih naredila občutljive za sodelovanje? Ali vemo, kako ustvariti ljudem prijetna delovna mesta z veliko možnosti formalnega in neformalnega povezovanja, veliko izobraževanja za vse generacije, sredi česar se sleherni dan brusi kultura posamezne osebe ob kulturi kolektiva in je vsak dan na preizkušnji vse, kar nekdo prinese s seboj: vrednote, prepričanja, znanje? Raziskave so namreč pokazale, da so starejši pripravljeni delati dlje predvsem, če so odnosi v delovnem okolju prijazni, razumevajoči.  
 
Čim bolj se človek stara, tem bolj ta človekov psihični svet postaja trden in stabilen: »Z leti postajamo bolj introvertni, kar je univerzalen in tudi psihološko pričakovan pojav… S starostjo lahno, vendar zanesljivo upada povprečna ekstravertnost – v povprečju zlasti upada jo nekatere komponente ekstravertnosti, kot so impulzivnost, živahnost, aktivnost, zgovor nost, nekoliko manj druge, kot je npr. družabnost.«

Zgodbe o staranju so se običajno osredotočale na potrebo po lagodni spravi. Priporočena rešitev za pojemajočo čilost in grozečo smrt je bila vdanost v usodo, združena s prizadeva-njem za dosego zaključka pri praktičnih zadevah in osebnih razmerjih. Ob predpostavki, da ni bilo mogoče narediti ničesar za preprečitev ali odložitev staranja, se je takšna usmerjenost zdela smiselna. Bolje kot vznemirjati se zaradi neizogibnega, bi se bilo bolje prizadevati za duševni mir. Kot slika D. Graya, ki naj se stara namesto lastnika. Želi samo ugodje, ne pa neugodja. Zakaj je prenašala nekaj ugodja iz sedanjega trenutka v prihodnjega?  
Danes se soočamo z drugačnim položajem. Čeprav nam še vedno niso dosegljiva učinkovita in sprejemljiva sredstva za upočasnitev staranja, lahko prepoznamo smeri raziskav, ki bi morda vodile do razvoja takšnih sredstev v dogledni prihodnosti. Mortalistične zgodbe in ideologije, ki nam priporočajo pasivno sprejemanje, niso več vir neškodljive tolažbe, temveč pogubne ovire na poti k nujno potrebnim dejanjem. Pojavljajo se utopije o podaljševanju mladosti. Mnogo uglednih tehnologov in znanstvenikov nam pravi, da bo postalo mogoče zakasniti in sčasoma ustaviti ter obrniti tok človeškega staranja. Dandanes soglasje o časov nem obdobju in specifičnih metodah še ni popolno, niti ne obstaja nek konsenz o tem, da je cilj sploh v principu dosegljiv.  
Karierna orientacija se vključuje kros-kurikularno tudi v učne načrte devetletke. Slonela naj bi na evropskih usmeritvah vseživljenjskega učenja. Skoraj vsak predmet je mogoče povezovati s poklicno vzgojo. Karierna orientacija pomeni evidenco različnih komunikacijskih in delov nih zmožnosti (veščin in spretnosti) in načrtovanje njihovega razvijanja (Rupar, 2007). 
Argument ni v prid podaljšanju življenja kot takega. Povečevanje števila dodatnih let bolezni in izčrpanosti na koncu življenja bi bilo nesmiselno. Argument je v prid povečanja razpona človeškega zdravega življenja, kolikor je to mogoče. Z upočasnitvijo ali ustavitvijo toka stara nja, bi bilo podaljšano obdobje zdravega življenja. Ljudje bi ostali zdravi, polni energije in produktivni v letih, v katerih bi bili sicer mrtvi. 
So tudi takšni, ki sicer že izpolnjuje pogoje za upokojitev, a se zaradi različnih razlogov ne upokojijo. Delodajalec ne more na njihovo delovno mesto zaposliti drugega. Tezo o tehnološki zamenljivosti starejših delavcev smo uresničevali po l. 1990 s prisilnimi odhodi v penzijo najkasneje pri 65. letu. Sedaj se to razume pri 70. letu. Govorimo tudi o relativno neodvisnem odpiranju delovnih mest za mlade.  Obvezno mentorstvo  mladim in obvezno upokojevanje bi to rešilo. Delovna kariera ni istovetna z vztrajanjem na delovnem mestu in tudi ne s pogodbami o malem delu ali začasnem delu. Oblik upokojenskega dela je več.

Vemo, da družba ni tisti (samo)krmilni (avto)regulativni mehanizem, ki izumlja sproti najbolj uravnotežene in pravične rešitve, tako da obenem odpravlja tiste neskladne zahteve in konflik te, ki preprečujejo socialno izključujočnost. Tako smo na koncu tega prispevka prišli do občut ljivega vprašanja, s katerim bi morali začeti, kako naj se posameznik pravilno odloča, kaj naj v osebni karierni načrt vključi in do kdaj naj ga zaključi.     

Literatura

- Ažman, R. (2008). Depra. Celje, MD. 
- Arendt, H. (2006). Med preteklostjo in prihodnostjo. Ljubljana, Krtina.
Ljubljana, FDV.
- Chopra, D. (2006). Pomladite se, živite dlje. Tržič, Učila International. 
- Drobnič, J. (2006). Vseživljenjsko učenje je danes nujnost. Delo.si, ponedeljek, 27. 2. 2006
- Findeisen, D. (2007). Prelom v pogledu na starejše. Izobraževanje, osebnostna rast in delo za skupnost. Šolski razgledi, 6. 10. 2007, št. 15, str. 8.
- Genereux, J. (2008). La Dissociété.  Paris, Le Seuil. Revue et augmentée, Points-Seuil.
- Gruen, A. (2010). Visoka umetnost staranja. Celje, Mohorjeva Družba.
- Hargreaves, A. (2000). Four Ages of Professionalism and Professional Learning. Teachers and teaching teory and practice. Let. 6, št. 2, str. 151-182.
- Kristančič, A. (2007). Nova podoba staranja – siva revolucija. Ljubljana, Združenje svetovalnih delavcev Slovenije.
- Lipovetsky G. (1987). Doba praznine. Ogledi o savremenom individualizmu. Novi Sad, Književna zajednica.
- Marentič Požarnik, B. (2000). Profesionalizacija izobraževanja učiteljev – nujna predpostavka uspešne prenove. V: Vzgoja in izobraževanje, 2000, l. 31, št. 4, str. 4-11. 
- Marjanovič Umek, L. & Zupančič, M. (ured., 2004). Razvojna psihologija. Ljubljana, Znanstveno raziskovalni inštitut.  
-	Pečjak, V. (2007). Psihologija staranja. Ljubljana, Samozaložba.
- Potočni, B. (2011). Veščine vodenja lastne kariere (s samocoachingom). Skripta. Ljubljana, Glotta Nova.
- Ramovš, J. (1997). Psihosocialni mehanizmi za medgeneracijsko prenašanje vrednot in z njimi povezanimi vzorci ravnanja. Ljubljana, Inštitut Antona Trstenjaka za psihologijo, logoterapijo in antropohigieno.
- Ramovš, J. (1998). Sto domačih zdravil za dušo in telo. Đakovo, Karitativni fond. 
- Ramovš, J. (2003). Kakovostna starost: socialna gerontologija in gerontogogika. Ljubljana, Inštitut Antona Trstenjaka. 
- Rugelj, M. & Mlakar, J. (2007). Osebna karierna izkaznica. V: Kakovost v vzgoji in izobraževanju. Portorož, Šola za ravnatelje, str. 39.
- Rupar, B. (2007). Poklicna/karierna orientacija kot medpredmetno področje v osnovni šoli. V:  Žakelj, A. (Ed., 2007). Kurikul kot proces in razvoj. Zbornik prispevkov posveta Postojna 17.-19. 1. 2007. Ljubljana, Zavod Republike Slovenije za šolstvo. Str. 221-229.
- Rutar, D. (2002). Učitelj kot intelektualec. Radovljica, Regionalni center. 
- Schirrmacher, F. (2007). Zarota metuzalemov. Ljubljana, Vale Novak. 
-	Srdoč, Janoš (2010). Prihodnost upokojevanja. The Future of Retirement – What Businesses want. 2006, HSBC, 20 str. V: kakovostna starost.  10. 2. 2010.
- Svetlik, I. (ured. et al.) (1994).  Zaposlovanje.  približevanje Evropi. Ljubljana, FDV.
- Thakur, P. K. Sharma. (2006) Aging of Brain: Role of Estrogen. Neurochemical Research 31: 11, 1389.
- Zupančič, M. (2004). Pozna odraslost. V: Marjanovič Umek, L. (et al.). Razvojna psihologija. Str. 757-805.