Dr. Bogomir Novak

Leta suhih krav z vidika antropologije spolov in drugih ved 

Povzetek

V tem prispevku smo ocenjevali današnje krizno stanje civilizacije z vidika antropologije spo lov.  Povod za to je kritika Zupančičeve knjige Prva od suhih krav. Propad današnje (zahod ne) civilizacije je možen z več vidikov in ne le zaradi izgube moškosti in ekološke krize. Dia mond je v dosedanji zahodni civilizaciji našel vsaj 12 verjetnih pogojev za propad. Idividua listični egocentrizem oz. neoliberalizem je doslej najnevarnejša stopnja.  Ker demografska ekspanzija presega 6 milijard ljudi, je problem tudi današnje civilizacije prehrana. Pesticidi imajo dvostranski učinek. Po eni strani ščitijo rastline pred škodljivci, po drugi strani pa de- maskulinizirajo možgane. Že od zgodnjega krščanstva poznamo sedem glavnih (civilizacij skih) grehov in ne samo dva (napuh in zavist). Testosteron ni edini hormon, ki vpliva na kako vost odnosa med žensko in moškim glede na raziskave H. Fischer. Satori ni sinonim za razširjeno zavest ali samosvest – Selbstbewusstsein. Očitno bo potrebno redefinirati civili zacijsko kompetenco kot teoretsko osnovo reševanja praktičnih svetovnih problemov v smeri trajnostnega razvoja.   

Ključni pojmi: civilizacijska kompetenca, moški in ženska, demaskulinizacija možganov, solidarnost, egocentrizem, satori, proces edipalizacije.  

Uvod

Prvo vprašanje je, kako se narod razume v globalnem svetu. Vsak narod se najbolj ukvarja s samim seboj. V tem Slovenci nismo izjeme. Romantično smo verjeli v nacionalni značaj poštenih in klenih ljudi. Zaradi po eni strani slabega prilagajanja nas nekateri (npr. Musek) označujejo z nevroticisti, po drugi strani pa nas Trstenjak označuje z mejnim narodom, ki se je prisiljen dobro prilagajati. Ta zapis se nanaša na presojo ‘civilizacijske kompetence’. Ta pojem  je zasnoval poljski sociolog Sztompka (1993). Nanaša se na sklop pravil, navad, vred not, ki so predpostavka za participacijo v moderni civilizaciji. Očitno je, da so družbene institucije, značilne za zahodno ureditev (kot so institucije sistema tržne ekonomije in parla mentarne demokracije), zakoreninjene v določenem kulturnem kontekstu in da je za njihovo uspešno delovanje potrebna vsaj določena stopnja ‘kulturne kompatibilnosti’. Sztompka je s tem pojmom pojasnjeval zaostajanje držav v tranziciji za zahodnoevropskimi državami. Slove nija z zgodbo o uspehu želi tekmovati z zahodnimi državami v EU, čeprav po nizki stopnji politične in medijske kulture ni (povsem) kompatibilna z njimi.  
 
Ni vseeno, kakšno znanje pridobivamo v šoli za življenje v  svetu. Seveda naj bi bilo znanje čim bolj celovito, da bi omogočalo uveljavitev civilizacijske kompetence. Vemo, da se v šoli znanje predmetno fragmentira. Zato se v šoli težko odločamo, kateri predmetni sklopi znanja naj prevladujejo: naravoslovje, družboslovje ali jezikoslovje. Humanisti  menimo, da nam primanjkujejo humanistična znanja. Mednarodne raziskave nas opozarjajo, da nismo dobri v matematično-naravoslovnih znanjih.  Vendar pa je problem globlji. Ne gre le za vprašanje, ali nam primanjkuje tistega, česar imamo najmanj ali tistega, kar imamo največ. Kar zadeva znanje in materialno bogastvo, imamo občutek za najmanj pri tistem, česar imamo največ. Zato so bogati še bogatejši in uče ni želijo še več znanja, ker je kontekstualno neznanje naj večje. Zato zakon razširjene reprodukcije velja tudi za znanje. Ni tako nenavadno, da se bivša nomenklatura zna integrirati tudi v kapitalizmu, bivši upornik pa tudi v novem sistemu ne doseže etablirane pozicije.  Človek kot homo sapiens se razlikuje znotraj antropologije spo lov. Adam in Eva sta začela človeški rod, ki je odvisen od njune (ne)kompatibilnosti, ambiva lentne (ne)kompetentnosti za skupno proizvodnjo.   

V tem zapisu sledimo stališčem Zupančiča (2009) o problemih sodobne androginosti. Že od nastanka psihologije dalje skušajo številni avtorji raziskati pojav psiholoških razlik med spo- loma. Pri tem skušajo odgovoriti predvsem na vprašanje, zakaj prihaja do spolnih razlik. Za- kaj se moški v svojem razmišljanju, doživljanju in vedenju razlikujejo od žensk? Do  70. let prejšnega stoletja so se psihologi izgubljali v vprašanju, ali na te razlike vplivajo predvsem vzgoja, kultura in drugi socialni dejavniki, ali pa se pojavijo neodvisno od vpliva socialnega okolja. Socialno usmerjeni psihologi so poudarjali predvsem okolje, kognitivni psihologi pa so opozarjali na individualni vpliv na spolne razlike.

V  80. letih sta Martin in Halverson naprimer trdila, da so bistveni dejavnik pri razvoju otrokovih spolnih vlog kognitivni procesi, okolje, v katerem se otrok razvija, pa le malo pripo more k razvoju njegove vloge. Vsi pa so npr. pozabljali, da so si prav izraz 'vloga' sposodili iz tiste domene, ki proučuje posameznika v okolju - socialne psihologije.

Zupančič (2009) spolne razlike skuša pojasniti s stališča psihoanalize in humanistične psiho- logije.  Njegova dela so interdisciplinarna avtorefleksivna  sinteza filozofskih, socioloških, po litoloških, medicinskih in ekoloških del. Tudi Zupančič in ne le Hribar je konservativni libe ral. Zupančič (2009) je pronicljiv pisec. Navaja deformacije, ki jih v človeško telo vceplja dol goletna raba antibiotikov, fenolov, kloridov, endokrinih motilcev, fluornih in drugih sestavin; praška deklaracija iz 2005 opozarja na glavni problem reprodukcije. So res kemikalije nado mes tilo za pomanjkljivo metafiziko? Morda bi temu lahko rekli naivna zaverovanost v moč tehnike. Morda pa 'kemikalije' navidez rešujejo problem prehrane, tako da škodujejo okolju.

Nekoliko preuranjeno in nenatančno je reči, da smo med- in prva povojna generacija zadnja naravna generacija, drugi so pa že galofak, s pesticidi zastrupljeni, plastificirani. Vsekakor pa post-moderni človek ni več isti kot generacije rojene pred petdesetimi leti. K temu dodaja še orwellovske izpeljave o rezultatu desetletnih reklamnih indoktrinacij s potrošniško mentali teto, po kateri se oblikuje človekova zavest. Kot bomo videli v nadaljevanju se pri Zupančiču prepletata spolno antropološka s civilizacijsko ravnijo razmišljanja o sodobnem svetu. Neoto mistična metafizika mu pomeni nekakšno zaveznico v smiselnem pre-bivanju. 

1.	 Ocene kapitalizma s stališča nevarnosti propada civilizacije

V svojih esejih Zupančič  izpostavlja redko mišljeni problem naplavljanja psihopatskih politi kov, katerih značilnost je izguba stika z realnostjo. Liberalni kapitalizem je namreč akumuli ral serijo družbenih, vrednostnih, finančnih, razvojnih, ekoloških in bivanjskih problemov, s katerimi politiki sobivajo, namesto da bi se z njimi dramatično soočili.

Smo v krizi, ki je večstranska oz. večslojna – kulturna, gospodarska, politična, moralna in religiozna. Sega v vse pore družbe. To je svetovna kriza, ki se je eklatantno manifestirala z napadom na newyorška dvojčka Svetovnega trgovinskega centra. Hri bar (2001) je napovedal te krize – najprej ekonomsko oziroma finančno, potem moralno oz. religiozno, pa tudi čisto filozofsko. Ta kriza zdaj traja in mi smo zajeti vanjo. Problem je, ka-ko se vsak posameznik ali celo narod znajde v vsem tem. Ključno je vprašanje, kako bosta Zahod in znotraj njega EU sposob na reagirati na nova razmerja moči in silnic v svetu, kako bomo zdržali ta milijardni pritisk z več strani: z muslimanskih območij pa iz Kitajske in Indije ter Brazilije, ki se ne bo manjšal, marveč vse bolj večal. Delovanje človekove vertikale ni enkrat za vselej dano. Obnavlja se vsak dan znova. Mi skrbimo za njeno pretočnost. 

Bo civilizacija preživela ali bo propadla? To je priljubljena tema endistov. Spenglerjev oris morfologije svetovne zgodovine zavrača tradicionalno enosmerno razumevanje zgodovin skega toka in njegovo vzročno - posledično razlago. Namesto ene same linearne zgodovine, nam Spengler (orig. 1917, 2009) predstavlja zgodovino človeštva kot dramo številnih mogo čih kultur. Po njegovem gredo vse velike kulture skozi življenjske cikle, analogne organski evoluciji in naravnemu toku letnih časov. Z metodo komparativne morfologije dokazuje, da se vsaka civilizacija razvija neodvisno v vseh fazah. Vsaka ima v procesu rasti, razcveta in propa da izvirne in enkratne možnosti samopotrditve in samoizpolnitve. Takšno biologistično pred stavo o relativnosti kultur so tedaj gojili tudi tedanji ameriški antropologi (npr. G. Mead). 

Ker je Spengler (1917) ocenjeval prvo svetovno vojno, je že tedaj videl, da se dobi individua lizma, liberalizma in demokracije, humanizma in svobode bliža konec. Vsaka civilizacija sčasoma izgubi ustvarjalnost in postane formalistična, rigidna in cinična. Zahodna civilizacija v tem ni izjema. Zupančič (2009) ima že konkretne dokaze za stališče, ki je pri Spenglerju še splošno in abstraktno. Zato je teza o propadu Zahoda pomembna za razumevanja današnje usode Evrope in sveta. Evropa je svoj imperialistični razmah v evropocentrističnem modelu sveta že dosegla. Vendar pa so model dohitevanja in prehitevanja prevzeli tudi drugi deli sve ta zlasti azijski tigri.  
 
Wallerstein (1995) je napovedal 40 let praznega teka – do konca Kondratijevega cikla. Kond ratijevi ciklusi se ponavljajo od 1740-1792, 1792-1850, 1850-1914, 1914-1973 in 1973-2026. Vsak ciklus spremlja nov izvor energije (les, premog, nafta, plin in nuklearna energija). 
1. ciklus: parni stroj, železnice, tekstilna industrija, bombaž. V tem času je bilo treba zadovo ljiti osnovne človeške potrebe po obleki in obutvi in olajšati delo s stroji. 
2. ciklus: železnice, pomorske poti, ceste in jeklo. Najpomembnejša je infrastruktura držbe zaradi transferja blaga in storitev.  
3. ciklus: električna energija in kemija. Cilj je bila elektrifikacija  odnosno poceni in povsod prisotna energija, izgradnja industrije in infrastrukture ter razvoj kemije. 
4. ciklus: elektronika i vozila. Cilj je bil zadovoljevanje osnovnih potreba v individualnem transportu in  prodor elektronike u vse pore družbe (optimiranje industrije, prenos informacija, spodbujanje individualizacije itd.) 
5. ciklus: informatika, znanje, ekologija. Cilj je optimalizacija proizvodnje, varstvo okolja, družba učenja. Za vsak ciklus je značilna krajša doba od inovacije do končnega izdelka in porabe.    

Seveda ne verjamejo vsi ekonomisti v zakonito ponavljanje Kondratijevih ciklusov. Nekateri verjamejo v sukcesivno izmenjavo gospodarske konjunkture in recesije. Prav tako ni jasno, kako naj bi pojasnili izbruh finančne krize s 5. Kondratijevim ciklusom, ki traja že od l. 1973, prvih opozoril Rimskega kluba, in naj bi se končal 2026. Vsekakor nismo na začetku tega cikla. Ugotavljam, da stopnja represije ni v vsem obdobju enaka.          

Tudi učitelji ugotavljajo, da izgineva zanimanje učencev v šoli in jih zato ni več mogoče učiti kritičnega mišljenja. Čeprav ne vemo, kolikšen delež ima edukacija pri ustvarjanju zgodovine, pa je očitno, da javna politika pri reševanju svetovnih problemov ne pozabi nanjo. Reševanje problemov sodi v šolo, vendar doslej to niso bili globalizacijski problemi, ampak so bili problemi, ki jih vsako predmetno področje predvideva  za obvladovanje jezika in komu nikacije na svojem področju. Da javna šola ne dela zgodovinskih skokov je jasno iz zgodovine socializma. Da pa je kulturno civilizacijski simptom je jasno od antike dalje. Hipoteza je, da šele transformacijska šola skuša sistematično 'dodajati' akumuliranemu znanju propulzivno moč. S tega vidika je zanimiva Walersteinova teza, da bo nazadovanje zgodovine verjetno obstajalo (tudi – op. NB) zato, ker šola oz. edukacija ne bo mogla absorbirati  vseh pridobitev civilizacije, vse akumulirane izkušnje, znanje in druge dosežke dosedanjih generacij. Politike EU ne dovoljujejo emigrantov. Zupančič (2009) pristaja na Fredovo teorijo ustvarjalnosti kot kulturne sublimacije spolne energije. Seveda to ni edina teorija, je pa za psihoanalitika najbolj prikladna. 

Konec 60. let, ki so ga zaznamovali študentski antikapitalistični nemiri, je kapitalizem uvedel  fordizem oz. neofordizem. Kapitalizem tako vidimo kot serijo prestrukturiranj ali sintez ali koncev. neofordizem je potrebno preseči, ker je zelo izjemno razvita oblika odtujenega oz. abstraktnega dela. Vendar Zupančiča zanima predvsem odtujitev med spoloma, ki jo bolj freu dovsko kot marksistično povezuje z odtujitvami na drugih področjih dejavnosti.  

Na zadnjo krizo so vlade reagirale pragmatično. Vlade so reševale banke in velika podjetja z denarnimi injekcijami. Skušajo obrniti čas nazaj – vzpostaviti stanje pred izbruhom krize. Toda zaupanja ni več, realnega denarja pa premalo. Vprašanje je, ali se kapitalizem lahko vrne v čas prvotne akumulacije kapitala s ponovno blokado libida. Tega tudi Zupančič (2009) ne predvideva. Nekateri pišejo o povratku v novi fevdalizem (Berdjajev, Wallerstein). 

Sloterdijk pravi: Na začetku vsega stoji etična odločitev, ki tiste, ki so za status quo, loči od tistih, ki hočejo izstopiti iz starega življenja in ustvariti novega. Klic po spremembi, revoluciji zavesti in duha leži v razmerah. Težava je v tem, da se lahko recesija sprevrže v začarani krog zmanjševanja potrošnje in proizvodnje, naraščanja brezposelnosti in deflacije. Če 'stroj' ne te če naprej, so ogroženi dobički in volilna podpora; kapital in politika se zato recesije zelo boji ta. Duh časa se vendarle spreminja. Na Zahodu občutita 2/3 ljudi nebrzdani kapitalizem kot grožnjo. Zaradi kontradiktornih teženj ne vemo, kakšni bodo sinergični učinki. Danes težko razvijamo tako kompleksno mišljenje, kakor je dogajanje lahko skupni rezultat različnih dejav nikov. Zanemarjanje pozitivnih dejavnikov je tudi nevarno, ker potem človek preneha biti bit je upanja s pokončno hojo, ampak postane 'drseči plaz', ki verjame v domino efekt. In tega Zu pančič v vlogi profesionalnega pesimista najraje omenja. Danes človek ne zna umirati, ker stremi le k življenju, ki ga s hlastanjem v bistvu zanika.  
   
Kapitalizem se lahko razvija le krizno. Nihče ne ve, koliko žrtev »ta grobar sistema« pokoplje pod seboj. Delovanje blokiranih frustracij je nepredvidljivo. Optimisti upajo v zlom neolibera lizma, pesimisti se bojijo, da se bo kriza končala z okleščeno demokracijo, zlasti če bo stiska množice pognala na ulice. V tako zamejeni optiki se zdi, kot da je kapitalizem obsojen na niha nje med svojimi bolj ali manj civiliziranimi različicami. Zdi se, da je bil bolj demokratičen, dokler je obstajal konkurenčni totalitarni socializem.

Zlasti nevarne so obljube napredka. Videti je, da so razsvetljenske obljube o napredku znanos ti izgubile svojo popularnost v imenu pesimističnih prognoz o koncu civilizacije, ki prihajajo, presenetljivo, z zahodne strani. Protestantski duh samozaupanja se umika mistifikacijam po manjkljive civilizacijske kompetence.  ljudje bodo postajamo plastificirani, ko izgubljamo stik s prostostjo. Mladih to ne zanima. Dekonstruktivizem je razmišljanje zoper konvencije. Eksistencializem je za njihov odklon prešibka misel. 

Disociacija vodi do niča. Izguba neposrednosti, pristnosti je odtujena. V kapitalizmu so prototipični značaji plastični ljudje. Količina intelektualiziranja ne more nadomestiti odgovo ra v pristnem stiku. Tega sem se verjetno prepozno zavedal. Med Sartrovimi peklenskimi drugimi in Lewinasovimi Drugimi je pahljača nians. V njih se pokaže človek kot nihajno bitje iz ene skrajnosti v drugo. Laing pravi, da je v vsaki duševni bolezni nekaj narcističnega. Za-vest je zožena brez kritične distance do sebe. Sprememba sveta se zatakne pri prehodu od misli k dejanju, očitno je šlo za neodpuščene zamere. Zaradi njih se nisem hotel pogovarjati z njo. S tem sem si ustvaril veliko malodušja. Biti moški pomeni vztrajati pri zastavljenem cilju. 
Neznosnost starih razmer in konflikt sta po Mertonu vir ustvarjalnega odgovora na antinomijo oz. anomijo. Logika moči in moč logike pomeni odnos med obstoječim redom in mirom (s policijskim aparatom) ter človekovimi pravicami.  

Družba znanja (knowledge based economy) se zanaša na visoko kvalificirano delovno silo z velikim ustvarjalnim inputom. Američani imajo mentaliteto na meji, zato generirajo vizije katastrofe. Protestantsko samozaupanje (self-reliance) izkazujejo razni pustolovski junaki npr. robinzonskega tipa.  Danes pa zgleda, da tega samozaupanja in visoke samopodobe zmanj kuje. Znano je, da razširjena reprodukcija terja tudi širšo samo-zavest. Do te pa ne prihaja, vsaj ne tako hitro in v takšnem množičnem obsegu, kot bi pričakovali. Zupančič pravilno ugotavlja, da se vsakokratni civilizacijski dosežki preverjajo v neki drugi (socialni) realnosti, na katere naleti nova generacija. Generacijsko spreminjanje zavesti ne poteka po Heglovih stopnjah in ni nujno benigna. Samozavest (Selbstbewusstsein) je Heglu omogočila depersona lizirano gledanje zgodovine, ker poteka od subjektivnega do objektivnega in absolutnega duha. Socializem kot resentiment nižjih slojev ni mogel biti na višji stopnji duha kot je bil kapitalizem.  Nasprotno: zaradi težnje napredka se je otepal zaostale zavesti, zaostajal je v razvoju zaradi aspiracije prehitevanja. 

Vendar percepcija brez apercepcije mišljenja ni nič. Percepcija zaostaja za apercepcijo in obratno. Od kod prihajajo ideje in teorije? V ozadju je veliko nezavednih procesov.  Vpraša- nje je, kako naj se raziskovalec dejstvom prilagodi, da bi se mu razkrila. Če se subjektivno ne stopi z objektivne ga, nove hipoteze ni. Treba je opustiti poprej subjektivno – npr. Newtonovo fiziko. V tem primeru gre za padec meje, ločenosti med subjektom in objektom. V konvenciji ego ne vidi prek sebe. V čem je rigidnost? Freudov ego je v večji ali manjši  kohezivnosti, integriranosti. Tak ego je le iluzija o tem, kje in kako sem.  

Preloženi užitek (postponement of  gratification) je bil temelj kapitalizma in je še temelj isla ma. Današnjo dilemo bi lahko formulirali v smislu asketske protestantske etike ali propada razsvetljenskega projekta. Takojšnji užitek pomeni na prihodnost pre- in od-loženo etično odgovornost Zanimivo je, da v islamskem svetu sublimacija ni imela takšnega učinka. Dogaja se množična desublimacija, deblokada libida. V tem vidi BMZ dekadenco, izjemoma bi to lahko pomenilo renesanso. Razlikuje tri psihična stanja kot so prededipalna, edipalna in postedipalna faza. Prva je strogo materialistična, druga je paradigma ločenosti in razdvo jenosti. Šele tretja faza je eksistencialno-mistična (val je morje). V bistvu se podobno kot Jäger, W. (2009)  Zupančič zavzema za mistiko. Nakazali so jo je že zgodnji krščanski misleci, v novejšem času pa zlasti Jung, Fromm, Maslow s primatom biti pred imeti. Čim bolj smo, tem manj je imetje pomembno. Dejansko smo lahko kot parmenidska bit, ki ji spominsko dodaja mo atribute prostora in časa, stanja stvari in nalog.  Transpersonalna psihologija biti se že razvija. 
  
Diamond, Jared (2009) meni, da uničenje okolja predstavlja veliko več kot le krizo: definira ga kot »drastično upadanje človeške populacije − tako kar zadeva številčnost kot tudi ekonom sko-politično kompleksnost − na obsežni geografski površini in daljše obdobje «. Propadi Majevske civilizacije, pretekle civilizacije na Velikonočnem otoku, vikinške kolonije na Grenlandiji in ameriške staroselske družbe Anasazi naj bi predstavljali le nekaj primerov propada zaradi okolja, t. i. »ekocida«. Mayi so propadli multidisfunkcionalno. So še vedno ugibanja. Večina strokovnjakov meni, da gre za različne dejavnike. Morda so propadli ne le zaradi spremembe podnebja – predolge sušne dobe, ampak najprej oz. tudi zaradi spolnega raz vrata med elitnim slojem (kar naj bi bilo podobno staremu Rimu). Domnevno so pobirali od kmetov previsoke davke in so se jim ti upirali. Diamond Jared (2009) ne pozna nobenega primera, v katerem bi propad civilizacije lahko pripisali izključno uničevanju okolja: vedno so posredi tudi drugi dejavniki, zlasti demografska rast. Morda bi morali Mayi, ki so ostali na ravni kamene dobe, zaradi rasti prebivalstva, posodabljati proizvodnja sredstva zaradi poveča nih potreb po hrani, pa tega niso znali. Diamond podobno kot drugi verjame v podobne vzorce. Nekaterim ljudstvom je celo uspelo uporabljati intenzivna sredstva in širiti obdelane površine, da so lahko nahranili čedalje več lačnih ust. Nevzdržna poseganja v okolje so povzročila veliko škodo. 

Družbe so posledično utrpele pomanjkanje hrane, lakoto, vojne med prevelikim številom ljudi, ki se borijo za premalo virov in zrušenja vladajočih elit s strani razočaranih množic. Navsezadnje je ljudstvo propadalo zaradi lakote, vojne ali bolezni, družba je delno izgubila politično, ekonomsko in kulturno kompleksnost, ki jo je bila razvila na svojem višku.« 

Ko Diamond Jared (2009) preide na analizo sodobne krize, predstavi seznam okoljskih problemov (uničevanje naravnih ekosistemov, pretirano izrabljanje naravnih virov, upadanje raznolikosti bioloških vrst, erozija in slabšanje tal, nezmerno izkoriščanje fosilne energije, čezmerno izkoriščanje sladkovodnih virov, kemično zastrupljanje, razplojevanje hitro rastočih vrst, ogrevanje zaradi toplogrednih učinkov), ki vključujejo tudi rast človeške populacije in povečanje učinkovanja te populacije na okolje. Sporno sklepanje, kajti če je ekološka kriza posledica družbenega modusa aktivnosti, potem sestaviti seznam »ekoloških problemov«, ki vključuje le eno samo dimenzijo te aktivnosti, avtomatično pomeni, da ta dimenzija predstav lja nekakšen nadproblem, ki pogojuje vse ostale. Seznam, ki bi namesto demografskega dejavnika kot edini ne-okoljski dejavnik navajal socialne neenakosti, bi bralca prav tako vodil k prepričanju, da so socialne neenakosti tisti temeljni problem, ki pogojuje vse ostale. Enak prikaz bi bil možen za vse vidike družbenega stanja, ki znatno vplivajo na biosfero. Če izposta vimo le en vidik, smo v resnici v seznam vpeljali vsiljivca, izbira vsiljivca pa je odvisna od ideologije in ne od znanosti. Političnih posledic ideološke izbire pa ni težko prepoznati. 

Diamond (ibidem) deducira 12 ekoloških problemov iz prevelike gostote prebivalstva. Konkreten študijski primer je Los Angeles. Ta vpliva na prometne zamaške; visoke cene stanovanj, smog, izčrpavanje zemlje z namakanjem, gozdne požare, kopičenje odpadkov, upadanje raznolikosti bioloških vrst, slabo zdravstveno oskrbo in nizko kakovost javnih šol. Vse to vodi k zniževanju kvalitete življenja v južni Kaliforniji. Gre tudi za pomanjkanje vode, prekinitve toka, kopičenje odpadkov, prenatrpanost šol. Preveliko število prebivalstva pa kljub vsemu še  narašča. Že Malthus je ugotavljal, da vojne reducirajo ljudi. Ne vemo, koliko ljudi je preveč ali koliko preveč je svetovnih produktov. Je  za vse hujše propadanje okolja v Kaliforniji odgovorna  imigracija? Da bi se izognili planetarnemu propadu, Diamond poziva predvsem k ponovnem premisleku o najpomembnejših vrednotah naše družbe. Propad grozi zaradi industrijskih držav, ki so v dveh stoletjih pokurile toliko fosilnega goriva, da ekosistemi ne morejo več v celoti reciklirati ogljikovega dioksida v atmosferi. Za svetovno rast prebivalstva je trenutno namreč zaslužno predvsem višje število rojstev v tretjem svetu. Propad  civilizaci je možen zaradi vedno večjega onesnaženja, ker prebivalec ZDA, EU in Japonske v povprečju porabi dvaintridesetkrat več virov, kot so na primer fosilna goriva, in odvrže dvaintridesetkrat več odpadkov kot prebivalec tretjega sveta. Diamondu ni dovolj, da je preusmeril pozornost z nepravične delitve svetovnega bogastva. 

Prehrana ni mučila le Mayev, ampak muči tudi nas. Po eni strani pesticidi kot strupi prepreču jejo, da bi škodljivci uničevali hranilne rastline, po drugi strani pa imajo  škodljiv vpliv tudi na naš organizem. Da ne bi bili lačni, moramo jesti tudi strupe. Industrijska hrana je prekisla. Zato zbolevamo. Pesticidi imajo torej dvostranski učinek. Po eni strani ščitijo rastline pred škodljivci, po drugi strani pa demaskulinizirajo možgane. Zaenkrat ne poznamo farmacevt skega sredstva zoper demaskulinizacijo. Že od antike dalje je post naravni način razstrupljanja organizma. Vendar pa večina zahodnjakov po eni strani ne veruje v drugega Boga kot v lastnega (nevidnega, privatnega – Beck), po drugi strani pa ima post različne pomene.     

Demografska ekspanzija je v novem veku nastala iz potrebe po obvladovanju sveta revščine, vendar je sprožila nove probleme, ker  potrebujemo: 1. več hrane in drugih produktov za  zadovoljevanje naraščajočih potreb, 2. več strojev za proizvodnjo, 3.  več izkoriščanja  surovin  in energije, 4.  več  predelave  odpadkov in 5. boljšo kvaliteto življenja zaradi čistega okolja. Vprašanje pa je, kakšno civilizacijsko kompetenco rabimo, da bi vse to obvladali. 

2. Verska razsežnost razmišljanja o našem času

J. Bartolj (2010) razmišlja o pomeni pepelnične srede. Duhovnik v pesmi najprej pepeli samega sebe nato vse vernike; zbrane mogočnike, voditelje narodov, bogatine, modrece, lepe in mlade, celo otročiče. Pred Bogom velja za vse isti zakon: »Vedi, da si prah in da se v prah povrneš!« Hrastoveljski »Mrtvaški ples« je torej parafraza postnega časa. Pepel spominja tudi na dejstvo, da smo vsi grešniki poklicani k svetosti. Zato je postni čas pravi za poglabljanje moči osebnosti. Da znam preveriti svoje odvisnosti in se tudi čemu odreči, vendar  ne zgolj mesu ob petkih. Ali se znam v postnem času odpovedati npr. gledanju televizije, čas ki mi ostane pa posvetiti družini? Ali zmorem prekiniti z razvadami, kot so pitje kave, cigarete, računalniške igrice, delo… Zasvojenosti sodobnega časa je veliko več, kot si morda mislimo. In nobena od njih ni dobra. Tudi ta ne, če moram vsak dan vzeti v roke časopis in ga potem podrobno prebrati. Morda bi ga kdaj nadomestil s knjigo…Da, postni čas je pravi za preverjanje osebnostne moči. Da preverim, ali zmorem vse prenesti? Mar niso Zupančičeve 'suhe krave' prav sinonim za postni čas, ki po zgodovinski nujnosti  sledi razvratnemu karnevalu? 

Postni čas nam ponuja tudi eno najpretresljivejših pobožnosti: križev pot. Sam imam do križevega pota, prav poseben odnos. Med drugim sem tudi svoj študij zaključil z diplomsko nalogo na temo »Križev pot kot likovni organizem«. Takrat sem izhajal iz razmisleka, da nam jezik ponuja pojme, kot so veselje, sreča, trpljenje…, ki jih ne morem dokončno izraziti, ker so v svojem bistvu abstraktni. Lahko jih opišem, začutim, videti pa jih ne morem, oziroma vidna je le njihova posledica... Sam bolečine bližnjega ne čutim, lahko si jo predstavljam, ne vem pa natanko, ali je moja predstava pravilna. In če se zdaj navežem na križev pot, na pojme, ki jih izraža, kot so bolečina in trpljenje, osamljenost in zapuščenost, nečloveško mučenje in krivična obsodba na smrt, ugotovim da tragična izkušnja potrjuje življenje in ga posveti. 

Ob križevem potu ugotovimo, da prevzemamo Jezusovo človeško naravo, telesne  muke, rane, zapuščenost in trpljenje nase. Po človeški logiki gre torej za »najtemnejše« obdobje cerkvenega leta, ki pa mora imeti svoj vrh v triumfu življenja nad smrtjo, kar je smisel pascha.  V veličastju vstajenja, ko se pokaže da je Kristus pravi človek in pravi Bog. Tako Kristus z zmago nad smrtjo daje smisel svojemu in posredno tudi trpljenju vsakega posameznika.

Kapitalizem je eshatološko izpraznjen (Buckley). Zupančič ve, da je nevarno, da ego pri rese tiranju zaide v psihozo.  Zato pa resetiranje ni isto kot očiščenje. Človek vendarle po opranih možganih ni podoben računalniku. O pandemijah  različnih živalskih grip po sintetičnih sod bah aposteriori. Je dobro nasploh res nedoločljivo? Tomaž A. Sleherno obliko spremlja dolo čeno nagnjenje. Bit teži k preseganju same sebe, vendar pa le toliko, da je to še vedno bit. Zato jo prikazujemo krožno. Prestopi v dobro, kar je vredno ljubezni. Bog je dober za vse, ki ga želijo. Amor elicitus je Bog, ki izžareva ljubezen. Humana metafizika daje posameznikom zadoščenje iz preobilja biti. Bit in njen presežek sta možni kot ljubezen, ki je hkrati njegova eksistenca in esenca. 

Vsako leto preberem poročilo generalnega direktorja Organizacije Združenih narodov
za prehrano in poljedelstvo (FAO) ob svetovnem dnevu prehrane. V poročilu za l. 2007 je bilo zapisano:
• več kot milijarda ljudi se mora preživeti z manj kot enim ameriškim dolarjem na dan,
• nad 800 milijonov ljudi je lačnih in podhranjenih,
• 114 milijonov otrok ni vpisanih v osnovno šolo (vsak peti na svetu),
• 11 milijonov otrok umre pred petim letom zaradi slabih življenjskih razmer,
• 24.000 ljudi umre vsak dan zaradi lakote,
• 1,2 milijarde ljudi nima zdrave pitne vode,
• milijon ljudi umre vsako leto zaradi malarije; 1,6 milijona ljudi pa še zaradi tuberkuloze
Znamenj, da se bliža konec je vedno več. Zato pravi Jezus »bodite budni«, ne veste, kdaj in kako pride konec.  

Človek je hkrati tudi najpomembnejši predmet lastnega ustvarjanja v smislu samoopredme tenja. Seveda pa je to ustvarjanje družben in ne samo individualen proces. Šele ljubezen med moškim in žensko (v Bibliji odnos med Adamom in Evo) je omogočila nastanek človeške družbe. Nasprotno pa ni sodobna »etika« ekonomske »racionalnosti« dejansko nič drugega kot tehnika sledenja lastnim sebičnim interesom. Omogočila je nesluten tehnološki razvoj, vendar osiromašila medčloveške odnose in uničuje dandanes celo naravo, od katere človek živi. Potrebna je torej radikalna, revolucionarna družbena preobrazba, ki pa se mora seveda najprej zgoditi v glavah. Informacijska revolucija, ki se odvija v tem trenutku pred našimi očmi, odpira tukaj neizmerne nove možnosti, ključno vprašanje pa je seveda, koliko jih bomo sposobni in voljni tudi udejanjiti. Vsekakor pa je spričo tega vprašanje stvarjenja človeka aktualno kot še nikoli doslej.

Morda je bolje misliti preko sebe samokorekcijsko kot zoper sebe. Vendar pa bo kritična masa takšnih, ki živijo le celostno, še nadalje majhna. Pravzaprav tudi Zupančič (2009) najde smi sel v biti. Vprašanje je le ali ostati v strganem vsakdanu, ali pa se povzpeti prek svojega min ljivega vala. Seveda je možno sestaviti trans na to temo. Povezati vse točke na obodu horizon ta svojega sveta s svojim središčem in se zliti z njimi. Freudova civilizacijska nevroza je v dialektiki med sublimacijo in desublimacijo. Skepticizem do nega, odpoved napuhu oz. Nar cizmu, 3. Potrebno je resetiranje programirane zavesti, 4. Jungovski karate pristop, 5. Smo na začetku Kondratijevega ciklusa, ki traja 30 do 40 let. 

2.1. Satori ali socialni čut in božja ljubezen
 
Satori je japonska beseda, ki v izročilu zen budizma označuje razsvetlitev, razsvetljenost. Končni smoter je omogočiti posamezniku, da v preblisku uzre svet na povsem nov, celovit način. Človek mora ta doživetja nadgrajevati ter se z vajo in ponavljanjem naučiti ne le zadr žati tovrstno videnje, ampak spremeniti svoj način čutnega dojemanja. Kot pripoveduje para bola, je doseganje satorija kakor učenje hoje. Otrok pada dokler ne shodi. Satori je tudi iztrez nenje od porabniških želja. Jasno je, da preboj ali spreobrnenje (gr. metanoia) ni nenaden, ampak je rezultat prejšnjih dogodkov. 

Nekatere ustanove tudi pri nas delujejo v smeri izkustva satori. Na Inštitutu Satori izvajajo psihoterapijo in nudimo psihosocialno pomoč. Njihov cilj je zagotavljati visok nivo izvajanja psihoterapije, ki temelji na stalnem izobraževanju, redni super viziji, zavezanosti k etičnemu kodeksu in osebnemu razvoju. Izhajajo iz edukacije integrativne relacijske psihoterapije, ki temelji na celost nem pristopu k človeku. Njen namen je integracija človekovih kognitivnih, čustvenih, vedenjskih, telesnih ter socialnih in duhovnih dimenzij. Podobno kot geštalttera pija izhaja iz predpostavke, da smo ljudje odnos na bitja, ki celo življenje iščemo odnose z drugimi in živimo z njimi v soodvisnosti.  Integrativna relacijska psihoterapija je usmerjena k posamezniku. Združuje oziroma integrira spoznanja in metode različnih psihoterapevtskih šol. Klienti (posamezniki, pari, skupine) so obravnavani celostno. 

Krivice niso nikoli popravljene in maščevane. Posledica odsotnih očetov je premočna mati. V tem je videti začaran krog. Če se oče ne zna ali ne more vključiti v vzgojo otroka, postane celo moteči dejavnik. Zupančič (1992) meni, da  je bila mati za nekatere sinove premočna, zato ti ostajajo večni mladeniči s pomanjkanjem domišljije, kaj bi ustvarili skupnega z novo žensko. Nimajo projekcije svojih čustev vanjo. Zdi se jim, da je vsaka odvisnost že podreje nost in izguba svoje svobode. Pravzaprav ne najdejo z njo skupnega jezika. Moški in ženska, če takšna ostaneta skupaj, sta nenehna tujca v smislu ne vem in nočem vedeti.

Zupančič (2002) je že pred 8 leti zaznal  potrebo k preobratu iz homo oeconomicus-a k homo moralis-u, ki se še danes ni zgodil, ker niti morala niti vzgoja zgolj na razumski ravni ne delujeta. Z vidika Kierkegaardovih stopenj razvoja duha je večina zahodnjakov še v estetski fazi, ne da bi s povezovanjem preteklosti in prihodnosti prestopila v etično fazo, če o najvišji teološki fazi za zdaj ne govorimo. V zadnji knjigi (2009) razvija metafiziko po človekovi naravi oz. po potrebi po veselem vizionarskem življenju. To je protiutež kapitalizmu, ki mu manjka eshatologije. Ne interpretira pavlovske brezpogojne ljubezni kot Makarovič (2009), ki jo nekako zaobide. Gre mu pa za držo dobrote, čeprav je videti še tako naivna.

Kako je mogoče misliti današnje egocentrično edipalno stanje? Misliti proti sebi ni dovolj. Treba je misliti na in za druge in drugače do sebe. Ne le bolj empatično, ampak tudi bolj avtokorekcijsko. Nedavno je Soros (2001) zagovarjal prednosti odprte družbe  v smislu liberalnega trga. Bivši socialistični svet se mu je zdel zaprt in sovražen do demokracije.  

Zakaj satori ne zadostuje za samouresničitev? Nekaterim ni pomemben Bog, ampak popol- nost, občutek, da so v očeh Boga in ljudi vse naredili pravilno. Iščejo potrditev samih sebe, njihovo srce pa ostaja hladno. Ne pustijo se dotakniti Božjemu srcu. Srce zaprejo tudi svojim bližnjim. Zaposleni so sami s sabo in se varujejo vsega, kar bi jih lahko postavilo pod vprašaj in se jih v globini dotaknilo. Satori je stanje, v katerem nam je vseeno za rezultat. Navsezadnje je smisel samopozabe v služenju bližnjemu.

Bistvena točka duhovnosti ni v praznini, ampak v srcu, ki ljubi. Kdor ima srce, se lahko reši. Celo takrat, ko srce zgreši pravo pot, ker ga pritegne nekaj, kar ni po Božji volji, bo na koncu človeka privedlo k Bogu. Srce tudi trpi zaradi tega, kar naredi proti ljubezni. Celo takrat, ko ljubezen stopi na napačno pot, bo srce odprla Bogu. Kajti v vsaki obliki ljubezni obstaja globo ko hrepenenje po Božji ljubezni, ki je trdna in ne krhka, kakor človeška, ki je vedno zaznamo vana z željo po posedovanju in z ljubosumnostjo. Nekateri   pretiravajo z vzhičenost jo, drugi pa bežijo pred čustvi. Bistveno je, da srce odpremo Bogu, posebno takrat, ko je razdvojeno, shizofreno. Takrat se Božja ljubezen izlije v naše odprto srce, ga osvoji in ga privede do tiste ga miru, ki ga lahko najdemo samo v njem.

Razsvetljenje zagovarjajo tudi nekateri zahodni avtorji. Tolle (2010) razloži, kdo v resnici smo, od kod smo prišli, kam gremo, kakšen je naš namen bivanja na Zemlji, v kakšni pove zavi smo z ostalimi bitji, kje se skrivajo sreča, notranji mir in nebesa. Razloži tudi, kaj vse je ‘ego’ in kako vpliva na naše življenje, kakšno vlogo imajo misli in besede, kako preko pretira nega in nenehnega klepeta v glavi “ubijamo” sebe in svet. Prav takšna neraziskana vprašanja prinašajo stres, nestrpnost, sovraštvo, nemir, beg v prihodnost ali v preteklost. Vse to pogoju je delovanje nezavednega. Premalo je pristnosti v naši družbi in v duhovnih krogih. Eden od teh kazalcev je tale: “ego je indikator nadrejenosti ali podrejenosti. Kar seješ se daj, to boš v prihodnje dobil. Tolle (2010) razlikuje notranji in zunanji namen. Notranji zadeva bivanje, sedanji trenutek in je primarni; zunanji pa je sekundarni in zadeva delovanje. Notranji namen je skupen vsem, to je prebuditev; zunanji je odvisen od posameznika, prav tako pa se sčaso ma spreminja. Ni bistveno samo zadovoljevanje potreb, ampak to, s kakšno pozornostjo to delamo.  Nekateri temu pojavu rečejo čuječnost (mindfulness). Vsebina in struktura ega je poistovetenje s stvarmi; iluzija lastništva; hote nje; potreba po več; identifikacija s telesom. Zamere niso povezane s tem, kar smo in kar so drugi. Ego ne ve, da je vir energije znotraj, zato jo išče zunaj.
Prisotnost nas osvobaja ega. Karkoli mislimo, da nam svet kaj prikriva, mi prikrivamo svetu. Prikrivamo, ker mislimo, da smo premajhni in da nimamo česa dati. Trije načini so, kako ego ravna s sedanjim trenutkom: 1. kot sredstvo za dosego cilja, 2. kot oviro ali 3. kot sovražnika. Pomembno je vprašanje, kdo mislimo, da smo; obilje; poznavanje sebe in poznavanje stvari o sebi; kaos in višji red; dobro in slabo. Kako življenje vidimo, takšno je. Če ga vidimo kot prob lem, bo za nas problem. Če smo prepričani v oviro, bo ovira. Če ga štejemo za sovražnika, dobimo vojno. 

2.2. Metafizika kot potreba po varnosti

Pri branju Zupančičevih dodatkov I O Maritainu – razlage o biti kot biti in II. Jung – zakon kot psihološki odnos ne vemo, kaj je avtorjevega in kaj je Jungovega. Zato si je najbolje pre- brati še originalne tekste. Verjetno je Zupančič oba po svoje interpretiral, ne da bi ju citiral. Seveda je vsak veliki mislec danes najprej eklektik, ker na osnovi več virov in avtorjev obliku je svoj nauk. To je tudi proces, ki ga je Jung označil kot individualizacija. Zupančič (2009) misli naš čas skozi psihoanalizo (Freuda, Junga, Lacana, Franzovo, vendar brez Žižka). Ta poteka v več fazah ali korakih, ki jih Jung vidi individualizacijo sprejemanja, odpovedi, združevanja, preobrazbe in prenove. Te korake lahko izvedemo v meditaciji. Izkušnje nas napotijo k opustitvi starega. Samo tistemu, kar sem sprejel, se lahko odpovem. V izdihu se odpovedujem temu, kar se vedno znova pojavlja v mojem duhu. Najprej mislim, potem sebi. Da bi vse nadzirali. V vdihu je božji duh, cerkev ponuja evharistijo kot najvišjo obliko združitve. V samoti smo eno z vsem. Evharistija je tudi obred za preobrazbo. Izročamo mu trpljenje, dobimo ljubezen. Z vdihom dobimo tudi prenovo. Kdor je v Kristusu, je novo stvarjenje (Gruen, 2009).    
  
Maritainova filozofija je pristna philosophia perennis, ki se naslanja na staro modrost, ki je zavezana tistim temeljnim resnicam, ki vedno znova navdihujejo. V tem smislu je Maritain most med francoskim duhovnim svetom prve tretjine 20. stoletja in velikim krščanskim misle cem Tomažem Akvinskim. V slovenščino prevedena knjiga (2004) prinaša izbor iz dveh ob sežnejših del Maritaina. V prvem delu od Bergsona do Tomaža Akvinskega je Maritain raz mišljal o nekaterih vidikih sodobne religiozne misli. Na razpravo o biti in bivajočem lahko gleda mo kot na esej o eksistencializmu svetega Tomaža Akvinskega. Največji dosežek Mari tainove filozofije je na nauku sv. Tomaža sloneča, utemeljitev filozofskega, metafizičnega in spoznavnega realizma. Maritain je znan tudi kot integralni humanist.  

Tradicionalno je ontologija biti podlaga psihologije biti. Obe se še vedno razvojno prepletata, saj pristajata na enost (Einheit, unity) kot izvor vseh nasprotij in ne nazadnje njihovo razreši tev.  Zupančič sicer ne pove, da gre za načelo coincidentia oppositorum, skuša pa poučiti filozofe. Prav zato, ker je metafizična bit tako preprosta, zavaja filozofe, ki se niso povzpeli na to stopnjo abstrakcije ali vizualizacije, ki jo terja ta njena skrivnost za svoje spoznanje. Metafizika je zanj najbolj humana veda in obenem evangelijska. Najbolj božansko je pod videzom vsakdanjosti. Seveda je težko ugotoviti izvirni pomen nekdanjih izrazov, ker ne ve mo, katere zaznave so se skrivale za določenimi jezikovnimi izrazi. Zato izvirno zaznavo išče mo stran od biti, ne pa v njej sami, ker so razdvojeni na telo in dušo. Tudi nekateri zakonski pari iščejo enotnost svoje eksistence izven odnosa. Ne vem, na katere filozofe Zupančič meri (jasnejši je pri fazah zakona), očitno pa je, da tisti, ki dualistično filozofirajo kot npr. Descartes, še niso razsvetljeni modreci.          

3. Tragedija androginov
V revni družbi sta par in družina preprosto potrebna, ker je sicer težko preživeti. V nasprotju s tem pa sta v bogati družbi par in družina izbira oz. samo ena od možnih izbir; zato tudi imamo takšno situacijo v bogatih družbah. Tako v sociologiji kot psihologiji je to opisano kot rast narcisoidnosti oz. porast hedonizma ali celo kot infantilizacija sodobnega človeka. Gre za počasen proces, ki se je začel z generacijo naših babic in dedkov in šel preko mam in očetov, da bi prišel do nas.
Ko se družba nahaja v območju preživetja, so ljudje usmerjeni na zmanjševanje možnosti za frustracijo, ki je sicer nujna neprijetnost. Medtem so tisti, ki živijo v coni kakovostnega življe nja, usmerjeni na iskanje zadovoljstva in sreče, ki sta vezani na uresničevanje želja, udobnosti in prijetnosti. To se seveda odraža tudi pri paru – pri moškem in ženski oz. družini. 
Medtem ko v coni preživetja partner predstavlja potrebo, zaščito in varnost, je v coni kakovost nega življenja izvor zadovoljstva. Tukaj je, dokler nudi dovolj zadovoljstva, ko pa se pojavi nekdo, ki nudi intenzivneje, pride do ločitve. Zaradi tega so danes zveze veliko bolj nestabilne, kot so bile nekoč. Osnova tega je narcisoidnost kot ‘okvara sposobnosti za ljubezen. Danes je vse več žensk, ki ne želijo roditi otrok ali pa to storijo šele po 35. letu, ko imajo le enega otroka. Zakaj? Prav zaradi tega, ker otrok pomeni neke vrste odrekanje; posvečanje otroku traja leta ali celo življenje. Za mnoge to pomeni odstopanje od osebnih in profesionalnih načrtov, kar pa je zanje preprosto nesprejemljivo. Ljubezen do sebe je danes močnejša od ljubezni do otroka ali otrok.
Paradoksalno je, da je ideal stabilnega in dolgotrajnega partnerstva, tudi pri mladih še vedno močno prisoten. To izhaja iz same narave ljubezni. Nekakšna ljubezen, uročena za mesec ali leto dni, je po njegovem popolnoma nesmiselna. Vsaka ljubezen je poskus trajanja tega odno sa do smrti. Raje imamo nesrečne ljubezni, ker le v njej iščemo pomembnost. Milivojevićeve formule navidezne ljubezni so pravzaprav logični obrazci tisočerih obrazov žrtev iz sebično sti. Ko pa se nesrečne ljubezni ponavljajo, postanejo ljudje previdni z dvojno moralo: četudi upajo, da bo ljubezen trajala, se istočasno pripravljajo, kot da jo bo morda kmalu konec. 
Pretekle izkušnje privedejo moške in ženske do ambivalence iz samoobrambnih razlogov. Tu pa nastane čustvena zanka zaradi čustvenega spomina na rane: ker ambivalentni odnosi verjet no ne bodo dolgotrajni prav zaradi tega, ker se ljudje takrat ne posvečajo eden drugemu. Veliko parov je pripravljeno na seks, celo tudi na ljubezen, vendar se niso pripravljeni resneje vezati. 
Milivojevič (2002) piše raje o narcisoidnosti v primatu užitkov, Zupančič (2010) pa o shizoid nosti.  Za oba je neznanje in nesposobnost ljubezni civilizacijski problem. Oba nostalgično gledata na rodovno ljubezen naturalnih družb. Tam je ljubezen le sredstvo za ohranitev vrste. Danes pa se na zahodu dogaja, da se zaradi občutka in čustva svobodne spolne ljubezni zanemarja prav ta osnovni pomen reprodukcije vrste.     

Zupančič se navezuje na Junga, ki se je prvi sistematično  ukvarjal   z razliko med moškim in žensko. Pogoltna mati veže nase ves sinov libido in ga tako nehote poroči s samim se boj. Jung in Franceva razlagata nacizem kot izpad navidezne moškosti, ki se izraža podobno kot pri obritoglavcih z občasno destruktivnostjo. 

Moška odločnost predpostavlja pogum, ne pa strah, notranjo gotovost ne pa dvome in ambivalenco, vero v zmago, ne pa sebične izkušnje poraženosti. Ker tega ni, ženske prevzemajo moške vloge. To jih frustrira. Moški smo zlahka prepustili vodstvo ženskam kar se je pokazalo že pri premočnih materah. Nismo raziskali, kako in v koliki meri je možen prestop iz ženskega v moški svet. Z ženskega vidika je ta prehod naporen, frustrirajoč, čeprav je sprva uspešen. Kljub vsemu se uveljavlja tradicionalna delitev dela med njima. Moški je inovativen, ženska pa je predvsem marljiva. Še vedno gre za odnos med inovativnost jo in receptivnostjo rutinskih del. 

Današnja androginost kaže na novo neravnotežje med moškim  in žensko. Moški izgubljamo iniciativo. Vendar ženske niso zavzele javnega prostora samo zaradi devitaliziranih moških. Delodajalec je ženske zaposlil, politiki pa so jim dali volilno pravico. Zupančič jim pripisuje neodločnost. Ženske so po naravi bolj sugestivne in zato lažje pristajajo na nojevsko pozicijo. Zato nekaj ni zlahka znanstveno dokazano. Ženski animus reagira s pavšalnimi in rigidnimi mnenji. Ni izključno, da je to predsodek podobno kot je predsodek, da je pravi moški barbar (taliban, terorist). 

Zato tudi ni nenavadno, da je naivni  človek žrtev reklam in konzumerizma. Za Fromma je potrošništvo obrnjena slika začetnega kapitalističnega asketizma. Trgovci imajo še danes pred očmi škrtost kupca in mu poceni prodajajo ali dajejo kaj zastonj. Raziskav o genezi sodobnega potrošništva je več. Po Zupančiču (1992) se potrošništvo krepi zaradi zmanjšane očetove vloge, ker so predojdipovci programirani na moč in denar. Vse je napad in obramba, kot v filmu Fight Club ua to, kdo bo močnejši, kdo šibkejši. V predojdipovstvu ni sočutja, empatije. Nove generacije potrebujejo mamila, da kaj začutijo. 

V Sloveniji proces edipalizacije zaradi materinskega oz. cankarjanskega kompleksa ni potekal normalno. Zaradi tega je bila Slovenija vedno razrvana družba. Gledano od zunaj je Slovenija še posebej prizadeta. Je zelo skorumpirana država politike in gospodarstva. Zato je tudi med najmanj preglednimi. Operativno politiko vodi generacija x. Zupančič (1992) tudi meni, da bodo še generacije odplačevale 'perverzno nepoštenost', ki smo si jo pridobili v bivši Jugosla viji. Vendar pa se tudi zahod zadolžuje, ker sodi ZDA med najbolj zadolžene države. Problem zmagovalcev v totalitarizmu ali v demokraciji je običajno v tem, da ne vidijo kali lastnega poraza.  

Narcizem metroseksualnih generacij je debilen.  Kitajski sistem je baje že tisočletja prilagojen na nižjo stopnja testosterona v krvi. Zato bo morda imela v prihodnosti prednost pred zahodom.  Če bo Kitajska vzdržala sedanji razvojni tempo, bo po usihanju v zadnjih 200 letih polagoma znova postala prva sila sveta. Svetovno razmerje moči se spreminja zlasti v korist Azije in izbruh krize je potrdil, da svet dokončno prestopa iz uni- v multilateralizem. To žal ne pomeni, da bosta prevladala idila in mir. Morda bo medsebojnih  sporov na stičiščih vplivnih območij še več. Hkrati ima Zahod še zmeraj prednost hkratne visoke razvitosti in demokratičnosti.

Od vse večje koncentracije pesticidov v okolju, ki povzročajo demaskulinizacijo možganov in iz moških delajo njihove vse bolj poženščene različice, prek prededipalnega stanja, ki moške ga drži v diadi z materjo in s tem nezmožnega zaživeti zrelo in polno življenje, do vzrokov za sedanjo globalno človeško ekonomsko krizo, ki bi se jo lahko rešilo samo s prebojem v post edipalno razširjeno zavest. Položaj »močnega« spola v družbi je namreč vse bolj šibak. Ogro ža ga zlasti dvoje: vse večja feminizacija družbe zaradi odsotnosti očeta v vzgoji otrok in hkrati z njo vse večje upadanje moške plodnosti zaradi uživanja pesticidov. Dogaja  se nam »demaskulinizacija možganov«, »blokada ojdipizacije« in »kemična kastracija moškega.« 
 
Percepcija močnega spola kot šibkega obstaja že kar nekaj časa. Drugo vprašanje pa je, kako ta pojav večstransko razumeti in interpretirati. Ta novi duh časa (nem. Zeitgeist), je še pred-edipovska bolezen našega časa. Izvira iz dejstva odsotnih mož in očetov. Zato pri odraščanju otrok ne prihaja več do istovetenja z očetom, ki kasneje ne vstopajo v simbolni red. to stanje bi lahko poimenovali tudi kot izkoreninjenost iz tradicionalne kulture. Ti odrasli otroci niti ne vedo, da pri sebi niso razrešili ojdipovega konflikta, ker niso ali nismo dovolili očetu, da bi nas/jih s prepovedmi simbolno kastriral, kot pravijo lakanovci. Ostanejo v sprevrženi diadi z materjo.« Gre za antično ojdipovsko zgodbo (Sofoklej: Kralj Ojdip). Oče mora sinu prepove- dati, da bi »spal z materjo«. Zlepa ali zgrda mu mora dopovedati, kaj sme in česa ne; oz. kaj mora. Takšen tip očetov pa je danes vse bolj odsoten. »Ne kakršnihkoli, ampak očetov, ki so sposobni kaj prepovedati (V. Godina). Če očetje ne prepovedujejo pri štirih ali petih letih, se tudi ego ne integrira, zaradi česar imajo potem prave kafkovske stiske.  

O maskulinizaciji možganov je težko govoriti, ker nimamo dokazov za različne percepcije sveta. Večina misli, da te razlike ni. Ženske niso le privlačni objekt za moške, ker ti ne prenesejo, da bi bili zanje samo to. Po-tem bi bili eden za drugega le sonce in luna. Jim je res le kemija pomagala pri vstopu v zgodo vino, kar pomeni v javni prostor?  Tavanje je izraz moške duše. Takšen ni le Ahasfer, ampak tudi literarni junak Lagerloefove Goesta Berling. 

Moškim je upadla kvaliteta življenja. Apatični so za vse, razen za denar in kariero. Politični pragmatizem je povsod navzoč. Nori so politiki, pametni pa norijo. Manjka politična domiš ljija pa četudi bi bila ideološka.   Z umazano vodo smo zlili tudi velike zgodbe. 

Morda je manjše zanimanje moških za ženske posledica njihove cca 80% prisotnosti v javnih prostorih. Nasproti Zupančičevi enoznačni ugotovitvi monokavzalne zveze med konzumira nimi pesticidi in demaskulinizacijo moških možganov s posledico pomanjkanja testosterona postavljamo vprašanje ali je to samo  negativno samoomejujoče prepričanje, ali pa trda objektivna znanost še obstaja.  Z metodo dvojne hermenevtike bi težko ugotovili kaj podobnega. Ni mogoče dolgoročno natančno oceniti pozitivnega ali negativnega, delnega ali celovitega pomena učinkov vseh sprememb, ki se v njej že pojavljajo in se bodo še pojavljale. Dvojno gibanje social ne realnosti civilizacije v različnih kulturnih kontekstih in raziskovalnih metod, ki jim po eni strani sledijo, po drugi strani pa jih anticipirajo. To pomeni sicer delno ujemanje v dokazovanju pričakovanih rezultatov, vendar pa tudi delno presenetljive posle dice, ki jih premalo premišljeni ukrepi politikov in pedagogov zaradi krize glokalne kulture demantirajo. Zaradi skoraj kaotičnega stanja multi(dis)funkcionalnosti različnih dejavnikov edukacije ne zadostujeta niti zgolj objektivna analiza stanja sprememb, čeprav jo potreba po verifikabilnosti in merljivosti rezultatov postulira, niti zgolj subjektivna intuicija, čeprav nekateri v njej zaradi kontekstualnega, akcijsko vpetega raziskovanja vidijo komparativno prednost v primerjavi s specialistično zamejeno stroko. Raziskovalec je prisiljen poiskati tretjo pot med potrebo po vnaprešnji (monokavzalni) napovedi čim bolj konkretnega dogodka in svoji etični kritični distanci, ki mu zaradi rastoče kompleksnosti nove nepreglednosti (Habermasov izraz neue Unuebersichtlichkeit) tega ne dopušča. Od bralca oz. opazovalca je odvisno, ali bo vzdrževal ambivalenco kontradiktornih polov (a)socialne realnosti ali pa bo blokiral in falsificiral holistične pristopov njenega ocenjevanja.

Zupančič najde generalni model za današnjega defetističnega moškega v Apulejevem oslu. Lahko pa gremo v iskanju antičnih zgledih še dlje. Svetopisemski Izak je lik pomehkuženega moškega, ki trpi zaradi lastne nemoči. Moški, ki ga je oče zapustil in ki tudi ne najde nado mestnega očeta, ob katerem bi lahko razvijal svojo identiteto, se v svojem vedenju ravna po ženskah. Ženska merila prevzame za svoje življenje.  Tudi družbo instrumentalizira v smislu nadomestne matere. Namesto da bi sam oblikoval družbo, jo uporablja kot skrbnico svojih potreb. Hollstein (1973) meni, da je zaradi velikega števila pomehkuženih moških naša družba postala »nemoška in psevdomaterinska: zavetje, varnost, vodenje, pravila, preverjanje, nadzor, varstvo, spremstvo in vzdrževanje nam daje v naravnost uničujoči meri« (Hollstein, 1973, 23).

Toda naš čas potrebuje v pozitivnem smislu t. i. moške vrednote, kot sta odgovornost in pionir ski duh. Pri Izaku postane očitno: »Nemoški moški tudi za ženske ni več noben izziv« (Holl stein, ibidem, 24). Moški ne more nič za to, da ga je njegov oče zapustil. Vendar se tej težavi ne sme izogniti in mora prevzeti odgovornost zase. Mora se naučiti biti blizu samemu sebi, se podpirati, namesto da sam sebe vedno znova zapusti in zbeži od lastne moškosti. Izak je izziv za današnjega moškega, da se sprijazni s svojo ranljivostjo in notranjo zapuščenostjo, da preneha igrati vlogo žrtve in postane, tako kot Izak na koncu svojega življenja, blagoslov za druge.

Veliko očetov je, ki nima moške energije. Ne znajo biti trdni, ne znajo svoji ženi in otrokom dajati opore, varnosti, stalnosti, spodbude. Preprosto ne znajo. Vse kar prinašajo v ta svet je pomehkužena moška različica ženske-mame. Prosijo otroke, naj bodo pridni, zdihujejo potem ko ne ubogajo, tarnajo in jadikujejo. Funkcija očeta je v različnih družbah enigmatična, biblijsko gledano pa je jasna. V plemenskih družbah je trikotnik oče-mati-sin temelj edipalnega procesa kot ga zastavlja Freud (2007). Z biblijskega vidika pa je edipalni proces že modelno razrešen v sveti trojici in v zgodbi o vrnitvi izgubljenega sina domov.  

Tem moškim očetje niso dali vzora. Kasneje v življenju niso imeli sreče, da bi srečali moške ga, ki bi jim znal biti duhovni oče, sami si niso pomagali in ostali so ženske v moškem bitju. Podaljšane mame. V življenju nič ne ostaja za njimi. Ne sled v otrocih, ne sled v ženi. Niko- mur niso opora, spodbuda, ker niso kreativni.

3.	Odnos do sebe in do bližnjega

Liberty Kovacs (2007) razlikuje šest razvojnih obdobij partnerskega odnosa kot so:  1. zaljub- ljenost, 2. sestop v resničnost, 3. tekmovanje, 4. kdo sem jaz? 5. pomiritev, 6. sodelovanje. Zaradi (ne)zavednih bojazni in predsodkov se določen odnos ne razvije do najvišje možne ravni. Zupančič ve, da je vsak prehod na višjo raven boleč. Meni, da posameznik, ki zaživi na višji ravni kot to zmore, sčasoma zblazni. Na najvišji stopnji, ki jo malokateri par doseže, se partnerski odnos lahko poglobi še v obdobju iskrenega sodelovanja. Kako globoko seže to sodelovanje in razumevanje, je odvisno od duhovne prebujenosti obeh, a zagotovo lahko reče- mo, da ljudje, ki živijo v takem odnosu, izkušajo sadove preteklih iskanj in učenja. 

Iz začetne odvisnosti (zaljubljenosti) sta se partnerja skozi razhajanje in samostojnost pribli- žala stanju, ko lahko ohranjata svojo lastno identiteto znotraj odnosa. To je bivanje s seboj in z drugim. V tem pomirjujočem vzdušju se oba partnerja še vedno vračata tudi nazaj v pretek lost in razčiščujeta pretekle nesporazume, razhajanja in prizadetosti. Namen tega je vnesti v odnos duha odkritosrčnosti in pomiritve, zato da bi odnos na utrjenih temeljih lahko nadgraje- vala. Partnerja imata za seboj že marsikatero preizkušnjo, morda so se poti tudi začasno raz šle, toda zdaj sta usmerjena v sodelovanje. Pretekli vzorci ju ne razdvajajo več, čeprav morata predanost drug drugemu trenirati vedno znova. Ko si ne prizadevata več ugajati ali oporekati druge-mu za vsako ceno,  je to čas resnične sprostitve. Zdaj lahko ženska in moški svobodno rasteta in postaneta še bolj ustvarjalna. Energija, ki je bila prej usmerjena bodisi v odnos ali lastno rast, se lahko sprosti v dajanju drugemu. To je stopnja nenavezanosti, ki pa je redka prav zaradi številnih zasvojenosti, ki jim posamezniki nasedajo in se jih ne znajo več znebiti. Zupančič opisuje le nihanje med apatijo in užitki, ne da bi slednje posebej razvrščal, ker to ni njegov namen. Ta del socialne realnosti pa opredeljuje Sanja Rozman v  peklenski gugalnici in drugih delih.   

Če je človek prehodil stopnje svojega osebnega zorenja in prav tako stopnje rasti partnerskega odnosa, je pripravljen na tisto, kar prinaša staranje telesa: strah, osamljenost, bolezen, slablje- nje umskih in duševnih sposobnosti, izgubo partnerja. Če je v teku svojega življenja prišel bli že odgovoru na vprašanje: 'Kdo sem?', bo zmogel spremljati proces sprememb in pričakova nja novega rojstva v smrti (C. G. Jung). Pravzaprav pride prej ko slej v stanje Jahveja »sem, ki sem« 

Helen Fisher kot biološka antropologinja na Centru za evolucijo človeka (Center for Human Evolution Studies)  na Rutger Univerzi že 30 let proučuje odnose med spoloma. Napisala je veliko knjig o evoluciji človeka, prihodnosti spolov, spolnih razlikah in kako delujejo mož gani ljubezni. v zadnji knjigi (Fischer 2009b) analizira osebne tipe, tako da se vsak v enem prepozna in na ta način izbira ustreznega partnerja. Ti tipi so podobni starogrškim štirim tem- peramentom, vendar pa jih ne določa žolč, ampak ustrezen hormon. 

Ti štirje tipi so: 
- preiskovalec (explorer, artistic, Artisan temperament, oranžna barva) določa ga dopamin. 
- pogajalec (intuitivni, idealistični temperament, modra barva) – določa ga estrogen. 
- usmerjevalec (razmišljanje, racionalni temperament, zelena barva) – določa ga testosterone 
- graditelj (občutljiv, Guardian temperament, gold) – določa ga serotonin. 

Hormonov ljubezni je torej več in ni nujno, da se začne z zaljubljenostjo. Glede na komp- leksnost tematike in njenega slabega poznavanja, je možno, da je Zupančič pretiraval glede pomena testosterona, možno pa je tudi, da mu je Fischerjeva pripisala premajhen pomen.  

Ljubezen je kemijska reakcija v možganih, ki je obenem biološka in posledično psihosocialna. Fischerjeva (Fischer, 2004) razlikuje med tremi oblikami ljubezni, ki pa ni nujno, da so tudi stopnje: poželenje (lust) kot nagon libida, zgodnja stopnja romantične ljubezni, predanost – občutek globoke povezanosti dolgotrajne povezanosti s partnerjem. 

Morda je napredek že v tem, da vsak sam v sebi v meditaciji na zlato svetlobo poskrbi za urav oteženje yin in yang energije (Vas, 2008). Kališnik (2007) meni, da je ženska energija  meh ka, je energija združevanja, dopuščanja in sprejemanja. Oddaja razumevanje, toplino in pri lači. Če bi ženske zmogle živeti in oddajati te energije, bi naše življenje bilo čudovito. Žal pa so  zlasti nekatere postale kopija moških in nekateri moški kopija žensk. Postale  so agresiv ne, dominantne. Ženske energija je, metaforično gledano, pretočna svetloba, čisto bivanje, je notranji aspekt stvari, je kot ocean, ki se ne individualizira ali diferencira v posamezna morja.

V  transu si predstavljajte, da se ženska energija začne zavedati določenih premikov v njej sami. Zave se nemira, želje po tem, da bi posegla ven iz sebe, presegla svoje meje, se premi kala aktivno, usmerjeno, naravnano na cilj, produktivno. Čuti potrebo po samostojnosti in neodvisnosti in vse to, kar čuti, je moška energija. Ta ples v nas, ples moške in ženske ener gije prinaša s seboj socialno realnost, v kateri živimo. Predstavljajte si, da ste srečne, izpolnje ne, nežne, sočutne, razumevajoče, smo kot varen pristan, v katerega se želi skriti nesrečen pomorec. 

Besedi  'jaz sem' sta že mistična mantra, v kateri se prepletata oba aspekta energij. V besedi JAZ se skriva moška energija, v besedi SEM pa je začarana ženska energija. Oba aspekta ple šeta popolni ples, ples harmonij. Po P. Russellu je v tem že vse vesolje, ker je ves kozmični svet že v meni. Jaz sem je lahko zelo ozka ali kar najširša zavest.  

V preteklosti je že bila sicer izsiljena komplementarnost obeh energij, nevarno pa je, da se z napačnim križanjem tudi to izgubi. V industrijski družbi je vsak del yin in yang percipiral svojo resnico in je partnerju dokazoval, da je le njegova resnica edino prava. Mistično združe nje obeh energij je bilo pozabljeno in ti energiji sta si postali nasprotni kot bela in črna barva. Bistvo pa je, da kot v znaku yin in jang, v beli najdemo sled črne in obratno. V moškem del ženske energije in obratno. Zaradi tega  nezavedno raziskujemo nasprotni aspekt od tega, ki nam je bil dan ob rojstvu. V sebi odkrivamo, kako se občuti energija, ki nam ni bila dana ob rojstvu. Tako jasno želimo  izkusiti ta pol, tako poudarjeno, da pozabimo na svojo energijo. Na svoje bistvo in poslanstvo. In potem ženska postane moški in obratno. Zato, ker se v sebi počutijo dobro. Počutijo se izpolnjene in prijetne. V sebi čutijo mir in strast hkrati. So izpol njene. Eden največjih duhovnih izzivov je, da se lotimo pozdraviti rane v nas. Razumeti in podpreti moramo ranjenega notranjega otroka. To je duhovna pot in ne, da znamo meditirati in se povezovati s kozmičnimi nivoji.

Moške in ženske energije so se z obrambnim mehanizmom represije potisnile na dno v izjem no dolgem boju za prevlado. Obe se bosta dvignili in to skupaj, kajti ena ne more obstajati brez druge. Prišel je čas, ko je ženska energija pripravljena, da se dvigne kot Feniks iz pepela. Iz pepela preteklih poniževanj, represije in Čas je, da se spomnimo, kdo smo. Čas je, da prid emo v stik s svojo pravo energijo. Čas je, da opustimo dominantno energijo, ki je moška energija. To, kar želijo in po čem hrepenijo ženske, zmorejo ženske bolje in učinkoviteje dose či z žensko energijo. Moški to že zaznava mo in mnogi to sprejemamo, le nekatere ženske tega še niso storile.

Feministke sicer priznavajo, da imajo ženske vstop v javni prostor, vendar je ta še vedno struk turiran patriarhalno, kar pomeni, da so v podrejenem položaju. Feminizacija sodstva in zdrav stva naj bi pomenila sodne zaostanke in čakalne vrste v zdravstvu ponovno zato, ker moškim pripada odločnost, ženskam pa neodločnost in sugestivnost.   

4. Primerjava in kritika konceptov dveh ustvarjalnih duhov

Makarovič (2009) razume stvarjenje le kot čisto človeško stvarjenje in ne kot božji dar, zato tudi vstajenja ne razume drugače kot filogenezo, ki mu manjka transcendentalna presežnost kot da bi socialna razsežnost že sama napravila duhovno razsežnost za nepotrebno. Največ, kar bi človek sam lahko dosegel, je samooodrešenje.  Vendar pa bi bilo v okviru antropologije ljubezni  treba razlikovati med erosom in agape.  Stvarjenje zanima Zupančiča v smislu neza vedne geneze genialnih idej.   
Makarovič (2009) daje splošne napotke tistim, ki iščejo pravo pot skozi življenje: natančno razlaga zgodovinski razvoj in smisel družine in medčloveške odnošajske kakovosti ljubezni. Zanj je človek šele problem, izziv, naloga nas vseh, da bi sprejel odgovorno svobodo. Makaro vič (2009) domiselno in večstransko utemeljuje etos prakticiranja odgovorne svobode, huma nega upanja, racionalne vere nesebičnega darovanja človeka sočloveka. Zanj in za Zupančiča je človek šele problem, izziv, naloga nas vseh.

Zastavljeni problem 'suhih krav' bi lahko definirali tudi v smislu dileme propad ali naslednja faza razvoja. Videti je, da gre obema za afirmacijo človekove svobodne ustvarjalnosti v smi slu dobrega za človeka samega na osnovi uravnoteženega odnosa med moškim in žensko. Oba opazita današnje neravnotežje, vendar pa ga Makarovič (2009) išče rešitve po evolucijsko zgo dovinski poti, Zupančič pa po civilizacijsko postmetafizični oz. postedipalni. Za Makaroviča je razvoj družine pomemben, za Zupančiča pa ne. Makaroviču družben razvoj iz industrijske v informacijsko družbo pomeni informacijo kot skupno dobro in dezinformacijo kot skupno zlo. Za Zupančiča je dobro nedoločena kategorija nasproti zlu s tisočerimi obrazi, tako kot kako vost življenja nasproti tisočerim zaslepljenostim imetja, za Makaroviča je dobro medse- bojno obdarovanje. Zupančič jemlje spopad civilizacij kot spopad tistih, ki imajo več in onih, ki ima jo manj testosterona, Makaroviču pa gre za spopad različnih časov. Oba vidita razvoj človeko ve artificielnosti kot grožnjo. Zupančič je bolj esejist, ker se sklicuje tudi na filme in romane, Makarovič pa je bolj antropološko-sociološki, čeprav sta oba interdisciplinarna. Nihče od nji ju ne ve, ali ima človeštvo za preživetje dovolj razvito civilizacijsko kompetenco, ker to tudi nihče drug ne more izmeriti. Nihče od njiju ne fokusira raziskovalnih metod in inteligenc pre soje. Že Anaksimander je anticipiral misel, da živimo na račun drug drugega, tako da odplaču jemo krivdo oz. zadolžitve po časov ni sukcesiji. Današnja zahodna civilizacija se zdi preveč hedonistična, kar pomeni neodgovorna do prihodnjih rodov. V bistvu oba avtorja predvideva ta enako rešitev v čisto človeški ljubezni oz. v razširjeni, prebujeni zavesti. Oba vesta, da je ta preboj možen, ne vesta pa, koliko je verjeten.             
 
Zupančič (2009) navaja le dva greha kot sta napuh in zavist. Gre pa za vseh sedem glavnih grehov, ki jih navaja tudi Dante. Med nje sodi tudi poželenje (lat. luxuria). Žižek meni, da je nezavedno strukturirano kot jezik, ki se orientira po objektu poželenja. Ti objekti so naključni, vendar morajo ustrezat določenemu okvirju, da jih lahko poželimo. Poželenje ima 'obskurne objekte' (španski filmski režiser: Luiis Buñuel) in fetiše. Požrešnost (nem. Gierde) pa je civili zacijski greh v smislu težnje po nenehnem povečevanju profita. Vsi ti grehi so posledica pretiravanja (gr. hybris) nasproti srednji meri. Zupančičevo apeliranje na moške vrednote, principe, moralo in zdravo agresivnost se mi zdi nostalgični predsodek o nečem, kar ni samo tako delovalo. Še vedno je laže pisati knjige o morali (o čemer priča veliko število filozofsko etičnih smeri) kot pa živeti moralno (pri čemer bi se lahko sklicevali na življenje svetnikov, menihov, puščavnikov, gurujev). To vprašanje zadeva tematiko antropologije spolov, ki je ne bi smeli posplošeno poenostavljati, kar zadeva kulturno-civilizacijskih prispevkov moških in žensk za obstoj smiselnega sveta. S tem, ko Zupančič (2009) ugotavlja, da preveč intelektuali ziranja škoduje tudi moškim, odpira vrata miselni lenobi (Kantov ignava ratio) in medijsko posredovanemu senzualističnemu škandaloznemu črno-belemu antiintelektualizmu, ki smo mu priča. Kaj sploh pomeni misliti? Mišljenja ne bi smeli reducirati zgolj na psihološki ob rambni mehanizem negacije in na odnos med percepcijo in apercepcijo. S tem, ko preskoči mo iz enodimenzionalnega mišljenja v razsvetljeni satori, še nismo in situ razumeli pluraliz ma interesov in raznovrstnih učinkov medkulturnih stikov. Osvobajajoča praznina namreč ni odnos, saj v njej pozabiš celo na svoje ime. Ljudje pa smo osebno prepoznavni ravno po ime nih. Verjetno ni druge pomoči kot razvijati multisenzornost, multifunkcionalnost delovanja in mišljenjsko večperspektivnost. Nevarno za svet je, da nimamo vsi razvite čustvene inteligen ce, ki vsebuje empatijo.            

Hobbes in njegovi somišljeniki pravijo, da v njihovem pojmovnem svetu ni prostora za izkuš njo ženske. Ženska je preprosto tisto, kar moški ni, se pravi ženska ni avtonomna, ni neodvis na, ni tekmovalna, temveč skrbeča, ni borbena, temveč se razdaja. Svet ženske je sestavljen iz cele vrste negacij: ona je, kar on ni. Ona je definirana kot pomanjkljivi moški (manjka ji avto nomija, neodvisnost, falos). K tej negaciji ženske, pa ne vodijo le predsodki zgodnje moralne in politične filozofije, ki se ohranjajo vse do danes, ampak tudi oblikovanje diskurza, ki je pregnalo ženske s področja zgodovinskosti k »naravi« iz svetle luči javnosti v temino hiše iz javne sfere v svet biološke re-produkcije in vzgoje. Tine Hribar: »Biti ženska pomeni biti drugo in biti za drugega«  Moški in ženska sta še nedokončno definirano področje, zlasti zato, ker nista le biološko, ampak tudi kulturno opredeljena. Natančneje bi rekli, da sta poeno teno specifično razlikovana po celi vertikali. Omejeno atribuiranje enega in drugega je rezul tat delitve dela in omejenih metod. Feministke/feministi ne morejo vsega povedati o moškem, ker ga gledajo patriarhalno.  

Na nek način s svojim bivanjem določam vse bivajoče. Bit ethosa je za Kocijančiča (2010, 75) v kairosu. Ethos vznikne iz krize biti z drugim. Ethos kot zaveza dobremu in ljubečemu upoštevanju drugega kot totaliteto vznikne iz uvida, da je drugo moje biti isto kot drugo biti drugega. Hegel spozna le drugobit kot svojo. Treba je verovati v največ, namreč, da se lahko suspendiram kot kriterij biti in ne-biti in kot izvor in konec drugega.     

Če se zaradi kakršnegakoli dejavnika prekine stik z našim jedrom, globoko v sebi pozabimo, kdo resnično smo. To pripelje do motenj na energijskih ravneh, ki sčasoma pripeljejo do težav na fizični ravni, oziroma do bolezni. Bolezen je znak, da je človek tako ali drugače izgubil stik s svojim jedrom. To pa ne pomeni, da je kaj narobe z jedrom samim, pomeni, da je nekaj narobe v povezavi med našim jedrom in med našimi drugimi ravnmi. Ljudje, ki sploh nimajo stika s svojim jedrom, imajo velike težave s svojo ustvarjalnostjo in svoje božanskosti sploh ne občutijo. Ne zavedajo se ali si nočejo priznati, da so neponovljiv božanski izvir, ima jo teža ve s povezovanjem z višjim jazom in se pogosto ne zavedajo, da imajo v sebi božansko moč.

5. Sklep

Različni avtorji pripisujejo različno težo psihosocialni strani. Po eni strani je jasno, da so hor- monski odvisniki tudi psihosocialni, po drugi strani pa ni jasno, kako in v koliki meri ljudje s svojim delovanjem pogojujemo hormonsko odvisnost. Skupni problem pa je, kaj storiti, ko izginjata ustvarjalnost in inovativnost v osebnem in medosebnem odnosu in na nacionalni oz. civilizacijski ravni. Humanizirati oz. uravnotežiti bi bilo treba moško in žensko naravo, da ne bi verjeli le divjim ženskam in moškim. 

Ne glede na to, koliko je to malo verjetno, je pa še vedno možno in biti plat zvona, da je za vse zaradi možnosti 'domino efekta' že prepozno, je defetistično. Zato je za strokovnjake ključno vprašanje, kako hkrati opozarjati in opogumljati.  Darwinistično gledano so najmoč nejši tisti, ki so najbolj prilagojeni. Prilagojenost je sicer postal danes zaradi multikulturnosti relativen pojem, v smislu hamletovska vprašanja biti ali ne-biti pa ni.  Že Fromm je v delu Anatomija destruktivnosti implicitno odgovarjal na vprašanje, ali je možna tudi teorija propada. Po eni strani ni lahko priti do teorije, ker ta ne da točne diagnoze, ampak generira tudi nove hipoteze in  nova umetna dejstva.
        
Zupančič se sprašuje, kdo bi še lahko premaknil svet. Očitno je, da danes manjka politično inteligentnih politikov-državnikov, ki bi bili  sposobni razumevanja, kaj dejansko motivira ljudi, kaj spodbuja in premika posameznike in kaj najbolj opredeljuje organizacijska vedenja. Tej fluidni sposobnosti danes pravimo politična inteligenca, ki ni odvisna od ideologije. 

Ljudem manjka različnih pismenosti in inteligenc. Socialna inteligenca nam omogoča, da se ljudje ob nas počutijo uspešne in da ob tem pridobimo ugled tudi sami. Upravljanje te inteli gence zahteva poznavanje sebe, znanje in pripravljenost, da uspehe dosegamo z drugimi. Se veda ni dovolj le čim več misliti. Treba je misliti inteligentno, večdimenzionalno. Še nedavno je Marcuse ugotavljal, da industrijska družba afirmira le enodimenzionalno mišljenje. Danes vemo, da so inteligence pluralne, je takšno tudi mišljenje. Ljudje se razlikujemo po tem, kate re inteligence imamo razvite bolj in katere manj. Za reševanje svetovnih problemov bi bile potrebne vse inteligence od osebne do spiritualne ravni. 
  
V delovnem okolju se tako občutno razmahnejo ustvarjalnost, vzdržljivost za stres in motiva cija, saj dosežemo, da vsakdo daje od sebe predvsem najboljše.  Poleg delovanja možganov je treba poznati naloge in izzive, ki jih moramo sprejeti, če hočemo razviti različne inteligence. Potem je tudi jasno, zakaj le naučene spretnosti v odnosih z ljudmi ne pomagajo do rešitve, doživeta in poglobljena socialna inteligenca pa vedno najde pot iz težav. Tako lahko ob prebi ranju raznih avtorjev ugotovimo tudi sami, kaj nam je storiti, da sprejmemo, česar ne moremo spremeniti in spremenimo, česar ni mogoče prenašati. Na ta način tudi laže izberemo strategi je spoprijemanja s problemi zunanjega in notranjega sveta v interakciji.   
  
Civilizacijsko stanje seveda ne moremo pojasniti samo z antropologijo spolov. Z njo lahko pojasnimo del vprašanja, ki mu pravimo demografska rast prebivalstva in to z vidika kvalitete spolnih odnosov med  moškim in žensko, ki jo tvori produktivna ljubezen.   Zato smo si v tem prispevku pomagali tudi s 'pomožnim i vedami'. Enostavne poti do 'remaskulinizacije' ni. Zelo verjetno bi ta vodila nazaj v patriarhat in ne bi rešila civilizacijskega problema. 

Literatura

- Bauer, J. (2008). Princip človeškosti : zakaj smo po naravi nagnjeni k sodelovanju. Ljubljana : Študentska založba.
- Diamond, Jared M. (2009). Propad civilizacij : kako družbe izberejo pot do uspeha ali propada. 1. izd., 1. ponatis. Tržič : Učila International.  
- Fisher, H. (1993). Anatomy of Love – a Natural History of Mating, Marriage, and Why We Stray. Quill. 
- Fisher, H. (1999). The First Sex – the Natural Talents of Women and How They are Changing the World. Random House. 
- Fisher, H. (2004). Why We Love: The Nature and Chemistry of Romantic Love. Henry Holt. 
- Fisher, H. (2009a). Why Him? Why Her?: Finding Real Love By Understanding Your Personality Type. Henry Holt USA-Canada. 
- Fisher, H. (2009b). Why Him? Why Her?: Finding Real Love By Understanding Your Personality Type. Oneworld Publications UK-Commonwealth. 
- Freud, S. (2007). Spisi o družbi in religiji. 1. natis. Ljubljana : Društvo za teoretsko psihoanalizo. 
Füredi, F. (2003). Culture of fear : risk-taking and the morality of low expectation. Rev. ed., 
reprinted. London, New York: Continuum.
- Goleman, D. (2010). Socialna inteligenca. Nova veda o odnosih med ljudmi. Ljubljana. 
- Gruen, A. (2009). 50 obredov za življenje. Celje, MD.
- Hollstein, W. (ured., 1973). Sozialarbeit unter kapitalistichen Produktionsbedingungen. Frankfurt/Main : Fischer Tashenbuch. 
- Hribar, T.  (2001). Trojno sesutje Zahoda. V: Ampak. Letn. 2, št. 11 (nov. 2001), str. 4-8.
- Jäger, W. (2009). Vsak val je morje in drugi spisi : mistična duhovnost. 2. izd. Petrovče : Društvo Znamenje. 
- Kocijančič, G. (2009). Razbitje. Sedem radikalnih esejev. Ljubljana, Študentska založba. 
- Liberty Kovacs (2007): Building a Reality Based Relationship: The Six Stages of Modern Marriage. PHD, MFT. 
- Makarovič, J. (2009). Stvarjenje človeka. Antropologija ljubezni. Maribor, Litera.
- Maritain, J. (2004). Po navdihu Tomaža Akvinskega. Celje, MD.
- Milivojević, Z. (2002). Formule ljubezni. Kako ne uničiti lastnega življenja, ko iščete 
pravo ljubezen. Ljubljana, Zoemi.   
- Soros, G. (2001). Open Society: Reforming Global Capitalism. Public Affairs. 
- Spengler, O. (orig. Der Untergang des Abendlandes, 1917, 2009).  Zaton zahoda : oris morfo logije svetovne Zgodovine. I. del. Ljubljana : Slovenska matica.
- Tolle, E. (2010). Nova Zemlja (A New Earth, awakening to your life’s purpose). Ljubljana, 
- Vas, S., R. (2008). Meditacija. Cangura.com. 
- Zohar, D. & Marshall, I. (2000). Duhovna inteligenca. Tržič, Učila International.
- Zupančič, B., M. (1989).Bitje in hrepenenje. 1. izdaja. Ljubljana, Komunist. 
- Zupančič, B. M. (1992). Od blaznosti do blagoslova. Esej o sreči in duši. Ljubljana, Revija 2000.
- Zupančič, B. M. (2009). Prva od suhih krav. 1. izd. Ljubljana : Cankarjeva založba. 
- Zupančič, M. Proces individualizacije in duhovna pot. Spletne strani: http://www.pozitivke. net/article.php/ 2004091423380728/print.